MÓRA FERENC

BESZÉLGETÉS A FERDETORONNYAL

A SZÖVEGET GONDOZTA VÉSZITS FERENCNÉ

Ez a könyv az Országos Széchényi Könyvtár

Magyar Elektronikus Könyvtárából származik:

http://mek.oszk.hu

A konvertálást a Kindlevarázs készítette (szerkesztette: Kalmár Csilla),

további PRC könyvek a Kindle Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat,

azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

2011

Tartalomjegyzék

- INDULÁS

- A BAKONYÁN

- FREDDO

- A SALA DEI TRE CAPIBAN

- HARMINC ÉS FELES A PIAZZÁN

- ÖRDÖGIDÉZÉS

- RAPALLO RÖPTÉBEN

- RAPALLÓI KONFERENCIA

- A LEGACCIOLO MEG A BRETELLE

- POGÁNYSZENTMIHÁLYI GONDOLATOK

- NAGYMOSÁS VOLT GÉNUÁBAN

- BESZÉLGETÉS A MESTERREL

- ANZIKSZ MIHÁLYNAK

- ZIA NIA KILAKOLTATÁSA

- ÉBREDÉSEK

- ESTI SZÓRAKOZÁSOK

- RENDES EMBER VASÁRNAP DÉLUTÁNJA

- PÁLMÁK ÉS PÁLYÁK

- TALÁLKOZOM A SÍRKÖVEMMEL

- ALLA SOLDATO

- BESZÉLGETÉS A FERDETORONNYAL

- DESTRUKTÍVOK EGYMÁS KÖZT

- TUDOMÁNYOKKAL FOGLALKOZOM

- BESZÁMOLÓ AZ ŐSÖKRŐL

- BARÁTSÁGOS TANÁCSOKHOWARD CARTERNEK

- ATTILA JELENTKEZIK

- AZ ÉN CSEHEIM

- A MAMMUT UTAZÁSA

- FOLKLÓR

- RÉGI PÉNZEK GAZDÁJA

- CSODADINNYÉK

- KOLIBRIK

- A TALIZMÁN

- A TÍZARANYAS PILLE REGÉNYE

- HASZNOS TUDNIVALÓK A SÁSKÁRÓL

- ROBINSON NAPLÓJA -REYNALD SZENÁTOR ÚRNAK

INDULÁS

Ha az ember azt akarja, hogy ne legyen láza, akkor ne hőmérőzze magát. Ez politikai axiómának látszik, pedig csak az én privát életregulám, amely nagyszerűen szuperált is, míg meg nem bukott. Ez ugyan a politikákkal is így szokott lenni, meg az axiómákkal is. Három esztendeig meg tudtam magam őrizni a hőmérőtől, és addig soha nem volt lázam, csak melegem. Most a negyedik esztendőben rám szabadult a doktor, nekem fogta a hőmérőt, és mérgesen nézett hol arra, hol énrám:

– Látod, micsoda ember vagy te! Csak hozzád értetem a hőmérőt, máris harminchét-kettőt mutat.

– Akkor ne azt mondd, micsoda ember, hanem azt, hogy micsoda hőmérő.

De az orvos csak tovább mérgeskedett. Mutatni azonban nem mutatta, inkább annyira hozzám édesedett, hogy még a kabátomat is lesimogatta rólam. Akkor aztán elkezdte kiadni a mérgét. Olyan dühös kopogtatást vitt véghez rajtam, hogy el kellett magam nevetni.

– Te Imre ember, én ezt kiskoromban is csak akkor engedtem meg, ha árpacukrot kaptam érte. Énrajtam nem mulatod ki magadat ingyen, fiam.

– Nono – mordult rám az Imre ember –, próbáld meg, tudsz-e sóhajtani.

– No hallod! Elfelejtetted már, hogy ha az ember sóhajtani nem tudna, hát megfulladna!

Nagyon szívből és nagyon kiadósat sóhajtottam. (A feleségemnek húsz sóhajtása kitelne belőle. Persze neki beosztással kell élni szegénynek, hogy egész napra teljen.) Tudtam, hogy baj lesz abból, ha nekem parancsra kell sóhajtanom.

Baj is lett. Az orvos sürgős levegőváltozást parancsolt, mert igen benne volt a parancsolásban. Ez még kisebb baj lett volna. Ha két napra elmegyek Kunágotára, két napra Jászladányba és két napra Tatárszentgyörgyre, akkor egy hét alatt háromszor változtattam levegőt, és az nekem elég lesz a hátralevő életemre, sőt még a maradékaimnak is hagyhatok belőle.

A doktor azonban nem szimpatizál a turáni mozgalommal, és nem hagyta jóvá a kun, jász és tatár etnográfiai kapcsolatok kimélyítésére vonatkozó előterjesztésemet.

– Nem, barátom, maga az olasz tengerpartra fog menni, és ott fog hat hétig tengeri halat enni.

Nem vagyok járatos az orvosi tudományokban, és így nincs jogom kétségbevonni, hogy mellhártyafájások ellen tengeri halat enni igen jó. Ellenben azt, mint egykori természetbúvár tudom, hogy a tengeri halat szintetikonból csinálják, nekem pedig a szintetikon nem nemzeti eledelem.

– Ha gondolod, hogy itthon jobban esik neked esztendőszámra pemetefű levet innod és egy esztendő múlva a saját temetésedre fölhúzatni a gyászlobogót a kultúrpalotára, nekem az is mindegy – vont vállat a doktor.

– De nekem nem mindegy – kaptam észbe –, mert ott gyászbeszédek is lesznek, én pedig a szívszaggatást szemfödélszaggatás nélkül meg nem állom.

Ezt azonban nem egészen komolyan mondtam. Azt hiszem, az életnek nincs felemelőbb pillanata, mint mikor temetik az embert, és szemrehányást tesznek neki azért, hogy meghalt. Ez a szemrehányás ugyan nem mindig olyan őszinte, mint mikor azért szidják az embert, hogy él, viszont olyan őszinte bűnbánatot sehol se lehet találni, mint a koporsóban. Ha nekem módomban lesz, akkor bizonyosan bele fogok szólni a búcsúztatóba a szemfödél alól. Gyerekek, ha abba nem hagyjátok, bizony isten, mindjárt fölkelek!

Mondom, nem is ezen facsarodik az én szívem össze, hanem azon, hogy a feleségemre gondoltam. Még ha tíz-tizenöt esztendővel ezelőtt kellett volna értem fölvenni az özvegyi fátyolt, az rendben lett volna, sőt azzal tán jól is járt volna, mert rózsás arcához és nevető kék szeméhez illett a fekete. Amint hozta volna ki a nefelejcseket, és koszorúcskákat font volna belőlük az egyszerű fakeresztre, amely kissé félredűlve, könnyed tartásban díszítette volna az ifjú költő sírját, talán akadt volna egy mesebeli kövér mézeskalácsos, aki bekötötte volna a fejét a költő özvegyének, és még a lángost is mézeskalács-kovászból gyúrta volna neki. Biztos, hogy akkor követ is ültetett volna a sírom fölé, és különben is fönnmaradt volna az emlékem, mert a mézeskalácsos belesoványodott volna abba, ahányszor azt hallotta volna:

– Hja, az én első uram…

Igen, ez így van, lovagias férfi és okos férj a saját érdekében is a házasság első tíz esztendejében hal meg. Később már nem sok értelme van. Elgondolom, mi lesz abból, ha én ellenállás nélkül kiszolgáltatom magam az úgynevezett izzadmányoknak, és egy reggel saját verejtékemben megfulladva találnak az ágyamban néhány hónap múlva. Biztos, hogy csatakos, lucskos, havas-esős idő lesz, és az én beteg, vézna, árnyéksovány asszonykámnak sárcipő nélkül kell szaladozni a mindenféle boltosokhoz a gyászpompáért. Persze, ha sárcipője volna, akkor kevesebb volna a gondja, mert eladná a sárcipőt, és annak az árán venné meg az özvegyi fátyolt. De így nem tudom, mi lesz. A boltos úr nagyon finom ember volt, míg én éltem, és szívesen nyitott az én könyveimnél sokkal szolidabb könyvében egy egész lapot az én becses nevemre, és fél boltját odarakta a nagyságos asszonyka elé. De félek, hogy ultimóm elérkeztét megtudván, őszinte részvéttel csóválja meg a fejét, és azt fogja mondani:

– Igazán sajnálom, kérem, de a mai üzleti viszonyok közt hitelre nem adhatok.

És mivel utánam összes fiókjaim átvizsgálása után nem fognak találni egy gyászfátyolra valót, az én szegény kis öreg nagyságám nagyon keserves sírásra fog fakadni, és attól énnekem nagyon rossz lesz az álmom a jó Isten kebelében is.

Próbálom magam azzal vigasztalni, hogy hiszen majd itt lesz Panka, meddő életfám egyetlen virága, aki fiatal és erős, és ő majd a karjára veszi a kis öreg nagyságát.

Igen, csakhogy Pankának éppen akkor egyéb elfoglaltsága lesz, és a karjai más rendeltetést töltenek be. Pankának éppen akkor az unokámat kell a karjain a világi élet levegőjéhez szoktatni. Az unokámat, a tárca-gyereket, az egyetlen témát, akiért megbocsátom magamnak a többit…

Ohó, tisztelt lélegzőszervek és kapcsolt részek, itt nem tanakszunk tovább! Megyünk szintetikont enni az olasz tengerpartra…

(1925. február)

A BAKONYÁN

Velence, március

Hogy mi az a bakonya, azt én nem tudom, és azt ne is én tőlem tessék megtudakolni, hanem Balassa Józseftől. Mindegy, hogy melyik Balassától – attól, amelyik közelebb esik. Az újságíró Balassa Józsefnek azért kötelessége tudni, hogy mi az a bakonya, mert a „mindenféle” őhozzá tartozik, itt pedig igazán mindenféle található, ahogy alább kiderül. A nyelvész Balassa elé pedig azért tartozik a bakonya, mert az magyar szó. Nekem ugyan Velencébe kellett eljönnöm, hogy először találkozzam vele az életben. Itt se hallottam, csak a szótáramban látom, de hát annak hinnem kell, mert annak az a címe, hogy „magyar-olasz szótár, összeállítá Lengyel János, a magyar nyelv tanítója a fiumei m. kir. tengerészeti iskolában.” Ebből látni való, hogy a könyv nem éppen a jelen való esztendőben szerkesztődött, sőt kissé idejét múlta a fiumei m. kir. tengerészeti iskolával együtt. Dehát nem volnék könyvtárigazgató, ha az impériumom alá tartozó szótárakból nem azt hoztam volna el, amelyik a legügyefogyottabb.

Azaz hogy nem is illik ilyent mondani, mert használható könyv ez nagyon, csak tudni kell vele bánni. Ha egy olasz-német szótára is van hozzá az embernek, akkor némi tehetséggel magyarul is meg lehet belőle tanulni. Például mindjárt a harmadik szó az benne, hogy abafi. Én eddig azt hittem, hogy csak a Jósika regénye az Abafi, és csak most, öreg koromban tudom meg, hogy bizony ez egy magyar közfőnév. (Sostantivo comuna a gyöngébbek kedvéért.) Ugyan, mi a macska lehet? Olaszul annyit tesz, hogy compaesano, azt pedig németül úgy mondják, hogy Landsmann. Én eddig parasztosan csak úgy mondtam, hogy földi, de ha hazatérek, akkor urasan fogok beszélni, mint ahogy egy világlátott magyarhoz illik, és azzal köszöntöm a magyar határon az első fináncot, hogy „Krisztigott, abafi, mi újság itthon, megvan-e még a forgalmi adó?”

Már most az olvasó bizonyosan azt is szeretné megtudni, hogy mi az az acogat, meg mi az az alamár, meg mi az a barabora. Dehát én most arra fáradt vagyok, hogy ezeknek a szép magyar szavaknak a jelentését kikeressem a Toussaint-Langenscheidt német-olasz szótárából, tehát egyelőre tessék beérni azzal, hogy a gyufaszálat az én magyar szótáram szerint úgy hívják, hogy águcs, a bakonya pedig annyit tesz, hogy merceria. Erről hogy pedig szótár nélkül is tudja minden szittya, hogy ez az árusok utcája. (Nem a bakonya, hanem a merceria.)

Hát igen, itt kószálok a szemetelő hóban a velencei Váci utcán, és nem fog rajta csudám, hogy itt milyen gazdag ember vagyok én. Egynapi keresetemből megetethetném a Szent Márk tér összes galambjait a piazzetta dei leoncini két oroszlánjával együtt. (Persze az oroszlánok márványból vannak.) Egyheti keresetemből vehetnék akkora muranói üvegtálat, hogy azt csak két nagytakarításkor lehetne minden igényt kielégítően összetörni. Egyhavi keresetemért adnának akkora selyemsálat, hogy az többünket befogadhatna, mint annak idején a Borbás keresztanyám esernyője, pedig annak aláfért a kólával együtt a szamárka is. Ha még valamivel megtoldanám a garast, például ennek a cikknek az árával, akkor rojtja is lenne a sálnak, és külön mulatság lenne, mikor azt én összekötözném csomóba, és az asszonyok találgatnák, hogy ki tehette ezt a gonoszságot. Dehát nem ér ez semmit. Mert akármit vinnék haza, a honi határon akkora vámot kellene érte fizetni, hogy azt nem futná egyesztendei fizetésem.

No, gyerünk tovább a szegénysorra, mert van itt olyan is. Itt árulják a velencei Mári nénik és Jani bácsik a házi csipkét, bugyellárist, nadrágszíjat, mit. (Az édesapám nem itt árulta volna a subát, mert ő csak a dózséknak varrta volna a bőrből való ünneplő ruhákat, és akkor azok bizonyosan tovább uralkodtak volna, mint a moreai selyemkántusokban. És ami azt illeti, az az első olasz tapasztalatom, hogy vannak időszakok, amikor némi korrekcióra szorul Eötvösnek az a híres körmondata, amely így kezdődik: „Ki nem ismeri Itália szépségeit?” Az újabb kiadású nyelvtanokba tessék beiktatni a bundát is Itália szépségei közé.)

A másik első olasz tapasztalatom az, hogy nem igaz ám az, mintha itt utána hajigálnák az embernek az aranciát. Kínálni kínálják ötven centesimóért darabját, ami testvérek közt is megér ezernégyszázötvenkét koronát, de amit hatvan centesimóért adnak, az már van olyan, mint otthon a négyezer koronás narancs.

De inkább kívánok valami meleget, azért a Feniceosztériában tartok hadiszemlét, hogy mit hajigáljak a gallér mögé.

– Soglia, signor? – kérdi a dagadt lábú signorina. (A köznemből való signorináknak dagadt lábuk van ezen a tájon. Tiziánék alighanem ezért festettek csupa lábatlan madonnákat.)

– No, signorina – rázom a fejem. A soglia olyan lapos hal, aki egy oldalon hordja mind a két szemét, s nekem nagy örömem telik benne, hogy ez a nagyeszű hal is csak úgy belekerül a tepsibe, mint otthon a kárász. De ennivalónak igen laposallom, s azt mondom a donnának, hogy valami húsosabbat adjon.

– Á, carnoso? Polipo? – nevet rám, és elém tesz egy tintahalat. (Hiába, itt is mindjárt kinézik az emberből a mesterségét.)

Förtelmes állat ez a fejlábú – ha ember volna, sokra vinné –, de azért megpróbálom megszépíteni; megmártom egy kis hazai paprikába, és palástul vetem neki a gyomrom. Hátha elhiszi, hogy paprikás szalonna.

Mire az első falat lemegy az octopusból, akkorra megértem, hogy Árpád magyarjai miért fordultak vissza Velence alól. (Mert idáig eljöttek, és megpróbálták lóháton megostromolni a lagúnák városát. De úgy látszik, az első trattoriában polipba haraptak.)

Hanem azért a szegedi polgármesternek megírjuk, hogy küldje ki ide a mérnökséget tanulmányútra. Azt mondják, Szegedet előbb-utóbb úgyis elönti még egyszer a Tisza: hát már akkor legalább úgy öntse el, mint Velencét a tenger.

FREDDO

Velence, március

Az ördög vigye a dolgát ennek az olasznak, ez mindent megszépít, még az olyan csúfságot is, mint a hideg. A rómaiak azt mondták, hogy frigidus, s ennek a szónak éppen olyan fázós lelke van, mint a mi hideg-ünknek. I-i-i-i-í, visít benne a Boreas, a bóra őse, és hallja az ember, amint Clodia piros saruja alatt megreccsen a jéghártya, amely a sikátor közepén bepillézte a patkónyomot. (Mert Catullus legénylakásáról siet haza a signora a hajnal violásodásában, és nem mer a Forumnak menni, ahol palliumukat a nyakuk közé csavarva verik a talpukat a földhöz a vigilek, és körmüket fúvogatva mondják, hogy „frigidum, frigidum”.)

Az olasz azt mondja, hogy „freddo, freddo”, és ehhez olyan képet vág, aminek csak az lehet a magyar fordítása, hogy „lelkecském, barátocskám, telecském, szelecském, hidegecském, csakhogy már téged is látlak egyszer.”

– A nap kopertában van – jelenti reggel a cameriere, ahogy behozza a cipőm, és először nagyon tetszik nekem, hogy itt a nap kopertában tartózkodik. No öreg, ezt megmondom az otthonvaló napnak, mert az süt, vagy nem süt, de olyant soha nem tesz, hogy bekopertázná magát. Minálunk még a nap is tudja már, hogy a magyar ember természete nem szereti a titkosságot.

No de ahány ház, annyi szokás, és ha az olasz napnak abban telik kedve, hogy kopertában járjon, hát ne szóljunk a dolgába, inkább álljunk az ablakhoz, és nézzük meg. Legalább belépti díj nélkül is láthatunk már valamit.

De hát nem látok semmit. Olyan vastag koperta van a napon, hogy nincs az a cenzor, aki azon keresztül látna. Ugyan az is lehet, hogy nincs is már a nap a kopertában. A cenzoroktól minden kitelik. (Persze az ide való cenzorokat értem, a régieket, akik a dózsék idejében szolgálták a hon üdvét.)

Kissé megrettenve kukkantok ki a fölhúzott ablakrácson. Szörnyű ordítozás van lent a vízen, a Rio della Grimanin. No, itt megint már ölnek valakit. Bizonyosan a Tízek Tanácsa fojtat vízbe valami hazaárulót, aki olaj helyett szalonnán süttette ki a cethalat. Úgy is kell a cudarnak, mit forgatja fel az ősi erkölcsöket. Én bizony a kisujjam se mozdítom érte.

Egyelőre nem is kell. Se nem ölnek odalent senkit, se nem ordítanak. Csak a bárkások beszélgetnek a sarkon, mert éppen itt van a kikötőjük. (Nem a tengerbe köpnek, hanem a gondolába; a tengert csak akkor kultiválják, amikor fuvarjuk van.) Abban nem ők a hibásak, hanem az én fülem, hogy azt is emberölésnek hallom, amikor jó reggelt kívánnak egymásnak. Eszük ágában sincs e vízi fiákereseknek, akik mind jó emberek, hiszen finocchiót früstökölnek köröm közül, ami a köménymagnak a hagymája, s aki azt megeszi, az csak jó ember lehet. (Én is azzal javítom föl az erkölcseimet, mire hazaérek.)

– Freddo, freddo! – harsogják a gondolierek, és ezzel fogad a pincér, a portás, a hotel majordomusa, ezt hallom a mercerián a Quadriban, a San Marcón, és biztos, hogy a Porta della Carta fölött is azt a napi riportot adja le a térdeplő dózse az evangélistának, hogy „Freddo, padrone, freddo.”

Azon a lépcsőjén állok a Palazzo Ducalénak, amelyiken hatodfélszáz esztendeje Marino Falierit, az öreg dózsét lefejeztette a Consiglio dei Dieci, mert paktumot kötött az akkori szocialistákkal. (A lényeg ez volt: gondolom, király akart lenni az öreg – a részletekre Mussolini bizonyosan jobban emlékszik.) Hát ha énrajtam állna, én a telet fektetném ide, akire mezítlábas kiskorom óta tartom a haragot, és úgy levágatnám a nyakát ezzel a két kőóriással, akik itt őrzik a jogrendet, hogy vissza nem ragadna a legközelebbi jégkorszakig. Akkor aztán nem lenne többet freddo még Velencében sem, a jó reggele ne legyen annak a Mussolininak! Hát micsoda diktátor az, aki még a téllel se bír elbánni! No, akik otthon olyan nagyon odavannak érte, szeretnék én azokkal itt sorfalat állatni a mólón, amikor akkora szél fúj, hogy Szent Tivadart is majd a tengerbe sodorja, pedig az kőből van, és krokodilus hátán áll, és nem cserélgeti a frontját, hanem hatszáz esztendő óta állja az egy helyet. (Igaz, hogy meg is bukott, mint Velence védőszentje, és át kellett adnia az impériumot Szent Márkusnak.)

Amint így viaskodom a téllel és széllel, hallom, hogy hátam mögött meg az őrrel viaskodik valaki.

– Szent István, Szent István! – mondja egy kicsit sértődötten. – Hajlike Stefán!

– No, no – rázza a fejét udvariasan az őr, és rám kacsint a fél szemével, hogy lám, milyen különös teremtései vannak az istennek.

Nem vagyok abban a helyzetben, hogy egyetérthessek a kacsintó sógorral, mert a férfiú, akire figyelmemet fölhívja, csizmát visel, magyar nadrágot és hozzávaló fekete kabátot, továbbá báránybőr sapkát és tarisznyát. Egyszóval abból a nemzetségből való, amely iránt a signor némi hálát érezhetne. Mert ha Attila urunk annakidején ide nem zavarja az akviléjai halászokat, akkor nincs Velence, és a signor most nem mutogatja az írott képeket és faragott képeket fejenként tizenötezer koronáért az Attila örököseinek.

No, az örökségről ne beszéljünk, hanem kérdezzük meg a földit, mi járatban van.

A földit Hebők Jánosnak hívják, a félegyházi tanyákról való magyar, eltévelyedett valami szentéves zarándokcsapattól, de azért nincs semmi baj, pénze van, a némethez is hajaz, mert mint molinári-baka Bécsben is szolgálta annak idején a császárt, a Burg előtt is volt strázsa, hát nem kell félni, mert Hebők János haza fog találni.

– Csak eggyel nem vagyok kibékülve, tekintetes úr – mondja bizodalmasan –, azzal, hogy István szent királyunk úgy le van csökkentve.

– Hogy gondolja, földi?

– Nézze, harmadik hete sergek-forgok ebben az olasz tartományban, de annyi temérdek szent közt még sehol se volt találkozásom első szent királyunkkal. Akárhogy faggatom ezeket a kórságosokat, ez mind csak a vállát vonogatja, hogy no, no, no.

– No – kezdtem én is a kórságosok nyelvén. – Most jó helyre jött, földi, csak tartson velem. Hanem a tarisznyát kint hagyjuk a kapusnál, mert azzal nem eresztenek be.

Hebőknek egy kicsit megfelhődzött az arca, de azért csak beadta a tarisznyát a portikusba.

Emlékeztem rá tegnapról, hogy a Bussolában – az inkvizítorok szobájában – van Vecchinek egy nagy freskója, amelyiken Leonardo Donato dózse térdel a Boldogságos előtt. Oda igyekeztem a földivel, de hogy magam se nagyon tudom a járást, a tanácsterembe vetődtünk, amelyiknek a mennyezetét Veronese káprázatos nagy képe tölti be. A lepantói csata.

– Megálljon csak – érinti meg a karomat Hebők –, hát ezek kifélék? Itten meg tán a vasas németeket verik?

– Nem – mondom –, a törököket.

– Kár – mondta Hebők, de mindjárt fölvillan a szeme. – Akkor ez alighanem Hunyadi János.

– Az, az – hagyom rá.

– Azt hiszem, őtet is szentnek tették volna, ha nem a törököt marcingolja, hanem a németet.

Senkit se szeretek a hitiből kiverni, s nem ingatom meg Hebőköt a történetfilozófiájában, amely némileg ellentmond a tényeknek, de hát a történetfilozófiának éppen ez a lényege.

Beérünk a Bussolába. Itt már kalauz se kell Hebőknek. Ahogy meglátja a koronás Szűz előtt térdelő díszruhás dózsét, leveszi a kalapját, és kemény térde már koccan is a mozaikpadlón. Mire észreveszem, hogy térdel és hogy csordogál a könny olasz szelektől kicserzett arcán, akkorára már én is ott térdelek mellette. Két szegény fia az istenverte országnak a csudák házában, ahol kezükben tudós könyvekkel járnak az európai emberek. Mink, ügyefogyott szittyák csak keresztet vetettünk.

Hátunk mögött valaki kotorászik a falon. Angolok csörtögnek a bronz oroszlánszájban, amelyen keresztül az egykori delátorok a névtelen följelentéseket bocsátották az inkvizítorok elé. Fölállunk, és Hebők a félegyházi templomban megszokott gesztussal leveri a nadrágja térdiről az oda képzelt port. Az arcán a célját ért ember elégedett mosolya.

– No, csakhogy ezt is láttam – nézi szeretettel a dózse fehér szakállas fejét. – Nagyon formázza az otthon való Szent Istvánt, csak ez már élemedettebb korából való szegénynek.

A nap egy pillanatra kisüt a kopertából. A mozaikablak pirosra mosolygósítja a Boldogságos szelíd arcát.

Nincs is itt olyan „freddo”.

A SALA DEI TRE CAPIBAN

Velence, március

Minden heptikás honfitársamnak azt ajánlom, aki télen jön Itáliába, hogy az elindulása előtt legalább egyheti kurzust végezzen valamelyik lakatosmesternél. Ez sokkal fontosabb, mint az olasz nyelvkurzus. Mert abból nem lesz semmi baj, ha olaszul nem tudsz, sőt olasz nélkül sokkal többre mégy. Például, ha bemégy a borbélyhoz, és megmondod neki olaszul, hogy vágja le a bajuszodat, mert másképp mind rajta akad a levesből a parmezán, akkor csak a bajuszodnak esik neki az ollóval – de ha olaszul nem tudsz, akkor a hajadat is levágja.

Ellenben, ha nem vagy kitanult lakatos, akkor nem tudod becsukni éjszakára az olasz ablakot, és azért keservesen meglakolsz. Ahogy lehunyod a szemedet, előjönnek a lagúnákból az öreg és ifjú nobilik, és középkori divat szerint a hónuk alatt hozzák a fejüket, úgy kívánnak felice notté-t.

Én is így jártam az éjszaka. A fejem alá simítottam a kisvánkosomat, amely hazai álmok hattyútollával van töltve, küldtem a jó istenhez egy fohászt, hogy takarja be az otthonvaló kedveseimet, és ha érkezése lesz, buktassa meg a tengerbe, aki az olasz virzsiniát kitalálta, aztán átadtam magam a három őrzőangyalnak. („Három angyal fejem felett: egyik megőriz engemet, második szemen lezárja, a harmadik lelkem várja.”)

Persze arról megfeledkeztem, hogy Velencében az őrzőangyalok éjszaka mind a Frariban gyülekeznek össze az Assunta körül. (Az nekik a tükrük, abban nézik, hogy ők milyen szépek.) Így aztán arra ébredtem föl, hogy hideg van a szobában, és verdesi a szél a kicsapott ablak kallantyúját.

Hidegnek csakugyan hideg volt, de zörögni nem a kallantyú zörgött, hanem egy páncélos vitéz alabárdja a márványpadlón. Nini, milyen furcsa, én ezt eddig parkettnek néztem.

Ezen csodálkoztam, de a páncélos vitézt egészen természetesnek találtam. Mindjárt ráismertem, hogy ez az a sbirr, akivel gyerekkoromban a világ legszebb regényében találkoztam. Az volt a címe, hogy Marino Marinelli, vagy a gályarab menyasszonya. A sbirr ott igen szépen viselte magát. Neki kellett volna a főinkvizítor megbízásából álomport keverni a gályarab menyasszonyának limonádéjába, és beszállítani az ártatlant az elvetemedett kéjenc ágyasházába. De neki eszébe jutott, hogy gyerekkorában együtt őrizte a kecskét a gályarabbal (mert Velence kiválóan alkalmas hely a kecskelegeltetésre), ennélfogva a főinkvizítornak adta be az altatót, és mikor az lefordult az asztal alá, szívének szegezte szolgálati fegyverét:

– Hah, bitor, most ütött a végítélet órája! Azonban…

Azonban ezzel a rosszindulatú kötőszóval bevégződött a regény ötvenedik füzete, és mivel itt megkaptuk a zenélőórát, nem járattuk tovább Székely Aladár kiadványát, és máig sem tudom, mi történt tovább a gályarab menyasszonyával. Ez volt életem első félbenmaradt regénye – azóta volt több is, de egyiket se sajnáltam úgy, mint ezt. El lehet gondolni, mekkora volt az örömem, mikor megláttam a becsületes sbirrt. Mégiscsak szeret engem a jó Isten, ha ezt is meg hagyta érnem.

Magától értetődik, hogy nem a menyasszony sorsa felől érdeklődtem. Az én koromhoz már egészen más kérdés illik.

– Mi lett a bitorral?

Álmában az embernek nem jut eszébe, hogy a megboldogult sbirrek nem tudnak magyarul, ellenben álmában az ember egészen jól ért olaszul.

– Se ella me lo permette, l’accompagnero!

Kicsit meglepett, hogy a főinkvizítor csendbiztosa a Rozsnyai Gyors Nyelvmesteré-ből tanult meg olaszul, de azon nem csodálkoztam, hogy el akar kísérni. Itt akárkit kérdez az ember, hogy ez, vagy az merre van, az mindjárt kompanistája akar lenni. („Mezzo lira, signor!”)

Hanem kiderült, hogy a sbirr nem el akar kísérni, hanem be akar kísérni. Tudniillik éppen úgy fogta rám szolgálati fegyverét a furfante – így hívják Dante nyelvén az akasztófavirágot –, mint annakidején a bitorra.

– Gyerünk no – ugrottam ki az ágyból, mert nem szeretem, ha szolgálati fegyverrel hadonásznak körülöttem. Éppen csak a szivartárcámat dugtam a keblembe. – Andiamo, őrmester úr.

A lépcsőházban nagyot néztem. Határozottan tudom, hogy mikor az este hazajöttem, villanycsillár égett benne. Most pedig szurokfáklya kormos lángja lobogott az ajtófélfába erősített vaskarikában.

– Mozi ez – nevettem el magamat.

Az utcán aztán elkezdett borzongatni a hideg. Hangtalanul siklottak a vízen fekete gondolák fekete álarcos emberekkel. A kutyaszorítókból, a keskeny calli-kból néha egy-egy sikoly hallatszott, utána csobbanás. A Rialtó hídjáról egy karcsú nőalak néz le. Ráismerek: ez valósággal Jessica, és diszkréten elfordítom a fejem. Hiszen úgy is tudom, mi járatban van.

A piazzettán nagy tűz vöröslik, fortyogó üst körül vörös ruhás emberek sürgölődnek. No, hála Istennek, mégse középkor ez, hiszen itt aszfaltoznak.

– Orcio da olio – vigyorodik el a sbirr, és nekem a torkomba szalad a szívem.

„Olajos korsó!” A velencei inkvizíció rettentő találmánya! A destruktívokat forró olajban főzik puhára! Az egyik vörös ruhás hóhér éppen most turkál a kondérban nagy kétágú villával, és mondja ásítozva a többinek:

– Ancora duretto! Még keményke! Tüzelni, tüzelni, emberek, mert mindjárt reggel lesz!

A sergente látja rajtam, hogy az olajba főzés nem tartozik kedvenc halálnemeim közé. Jólelkűen megnyugtat:

– Bátorság, signor! Nem kerül az bográcsba, akit a Signoria oszlopra szánt!

És mutatja a görögöktől rablott gránitmonolitot, amelyiknek a tetején Szent Márkus szárnyas bronzoroszlánja acsarog. Oda szokta felhúzatni a Tízek Tanácsa a respublika ellenségeit a velencei nemzet örömére.

Nohát ami azt illeti, az én lelkiismeretem nyugodt. Én nem vagyok ellensége a respublikának. Királynak kikiáltatni sohase akartam magamat. Se a törökkel, se Génuával soha nem cimboráltam. Velencét soha még gondolatban sem bántottam. Legföljebb azt gondoltam róla, kár, hogy emberek laknak benne, akik makarónit esznek, chiantit isznak, minghettit szívnak, újságot olvasnak és adót fizetnek. Ha énrajtam állna, én ezt a várost égig érő kőfallal venném körül, kitelepítenék belőle mindenkit, de turnusokban idehozatnám a világ minden igazi költőit, hogy álmodjanak benne brokátálmokat és márványálmokat a nemzetüknek. Dehát énrám nincs bízva semmi, éntőlem ne féltsék a diecik a városukat.

Egészen nekibátorodva vágtam neki a Scala d’Orónak, de a pandúrom visszarántott.

– Ohó, signor, be van-e ön írva a nobilik aranykönyvébe? Mert az arany lépcső csak azoknak dukál.

Nem vagyok benne egészen biztos, hogy engem éppen az aranykönyvben tartanak nyilván, így aztán csak a „papírkapu”-n taszigált be a jó ember a Dózse-palotába. Meg se hagyott állni a Sala dei tre capi-ig, ahol mindjárt megéreztem a szagról, hogy itt nagy urak laknak. (Hatalmas cédrushasábok pattogtak a Sansovino kaminjában.) De azt is láttam, hogy innen nincs kijárás, csak a sóhajok hídján keresztül, az pedig rossz helyre vezet, amint Casanovából és más jeles auktorokból tudjuk. A falakon Bellini minden szentjei mély álmot tettettek, csak a mennyezeten volt ébren a Veronese angyala. De az olyan angyal, aki szintén szolgálati fegyvert tart a kezében: a bosszú kardját.

Mindegy no, lesz, ami lesz, simogatom végig a pongyolámat. Akkor veszem észre, hogy az ujjamon valami antik aranygyűrű szikrázik. Hű aki teremtette, hiszen ez meg dózsegyűrű! Valósággal az az aranykarika, amelyikkel Ziani dózse eljegyezte a tengert. Láttam én ezt tegnap a nagy tanácsteremben a Giulio del Moro képén. De hát hogy kerül ez az én ujjamra?

Éppen annyi időm van, hogy a hátam mögé dugjam a kezemet, mikor nyílik az inkvizítorszoba faragott ajtaja, és belép rajta három fekete maszka. Az ábrázatuk leírásával nem szolgálhatok, mert azt még egymásnak se mutogatták. Mindig éjfélkor tartották a hivatalos órát és mindig álarcban. Ha tudta volna egyik a másikról, hogy ki lakik a selyemlárva mögött, akkor leszúratta volna. Nem is vitték ilyen tökéletességre sehol azóta az állam rendjét.

A három fekete maszka közül a középső volt a legvastagabb, az lehetett a főinkvizítor. Ő szólított meg elsőnek, mégpedig latinul, s így semmi fönnakadás nem volt a diskurzusban.

– Vallja be, domine, hogy közvetlenül veszélyeztette az állam érdekeit! – szúrt felém a csontujjával.

– Mindent bevallok, illustrissime és magnificentissime – rebegtem töredelmesen, és átnyújtottam neki a gyűrűt. – Azonban nobili nevemre mondom, fogalmam sincs róla, hogy került hozzám.

A főinkvizítor megforgatta a gyűrűt, és ledobta a mozaikpadlóra.

– Hallja a csengését? Közönséges hamisítvány, nem ér ötven centesimót. Bizonyosan valami anticchitában vette. Velencében nagyon vigyázni kell magára az idegennek. Arra feleljen inkább, mi baja önnek a cenzorokkal?

– Semmi a világon – feleltem nyájasan –, csak a cenzoroknak volt bajuk énvelem. De az régen volt, most már a cenzúra el van törölve.

Látszott az álarc ráncolódásán, hogy alatta mosolygás tartózkodik.

– Ne mondja! Hát ez micsoda?

Azzal elém tartotta a hazai újság tegnapelőtti számát, benne megkékceruzázva a velencei levelem. Hát itt nincs mit tagadni. Hiszen még az is benne van félreértések elkerülése végett, hogy a régi olasz cenzorokra gondolok. Incidit in Scyllam…[1]

– Könyörgöm, azt tessék legalább megmondani, hogy ér ide olyan gyorsan az újság? Én csak negyednapra kapom meg.

– Gritti küldte.

Ahogy ezt a nevet kimondta, egyszerre eszembe jutott a török világ Magyarországon. Régen tanultam ugyan Grittiről, de most egyszerre megképzett előttem a véres martalóc. Hja, ha az ő keze van a dologban, akkor el vagyok veszve. (Pedig nem is én írtam róla szomorújátékot, hanem Szigligeti.)

A főinkvizítor megnyomott egy gombot, megnyílt egy szőnyegajtó. Abból feláramlott a porri-k, a kútbörtönök nyirkos bűze. Éppen arra a cellára láttam le, amelyiknek a kövén még ott piroslott Carmagnola vére.

– A haza nevében! – vetett keresztet a főinkvizítor, és a sbirr a kezembe nyomott egy égő viaszgyertyát. A halálraítéltek gyertyáját.

No birbonék, legalább lássátok, hogy hal meg egy magyar. Kivettem a szivartárcám, előszedtem az utolsó magyar szivarom, leharaptam a végét, és meg akartam gyújtani a gyertyán.

– Megálljon! – harsant rám a főinkvizítor. – Olasz szivar?

– Nem, magnificentissime. Magyar. Trabuco especial.

– Lefoglalom az állam javára! – csapott le a magyar szivarra a főinkvizítor.

De akkor már a másik kettő is kapkodott érte, és a sbirr se tisztelte többé a tekintélyeket. Olyan vijjogást még nem hallott a Dózsepalota, amilyent ez a négy olasz államférfi csapott egy magyar szivarért.

Megértettem őket, és rájuk csaptam az ajtót. Persze, most már csak olasz szivar mellett írtam meg, hogy milyeneket álmodik Velencében az olyan ember, aki nem tudja becsukni az ablakot.

HARMINC ÉS FELES A PIAZZÁN

Milánó, március

A Cimiteróból jövök és a Castellóba igyekszem. Valahogy összetartozik Milánónak ez a két néznivalója: a temető meg a Sforzák és Viscontiak vára. Pulvis et umbra sumus: akár Giangaleazzo hercegnek hívtak bennünket, akár Giuseppe Aridónak (=Száraz József). Azaz, hogy itt csak addig por és hamu az ember, míg él, aztán: marmor et aes erimus. Mikor meghal, akkor itt mindenkiből márvány és bronz lesz. A különbség csak annyi, hogy a bronzherceget bronzlóra ültetik a Castello előtt, és a Rochette tornyáról vércse száll a feje tetejére. Száraz Józsefet pedig fehér márványból kifaragva, fekete márványra fektetik a temetőben, és egy kenderike ugrál a szíve körül. Száraz József ugyanis nem a Corte Ducaléban született, nem volt uralkodó herceg és nem fellázadt parasztok verték agyon. Giuseppe diákgyerek volt, kiskatona lett belőle, és hősi halált halt a Doberdón. Százával fekszenek itt ilyen márványkatonák a Cimiteróban, s hogy Isten madarának kis csőre éppen Giuseppét költögeti, az nem véletlen. A fekete márványba egy kérdés van belevésve aranybetűkkel: Perchè? s a kenderike aranypántlikának nézi az aranybetűket, mert az optikai csalódás nemcsak az embereknek adatott kiváltság. A kenderike azt hiszi, hogy ha ő ezt az aranypántlikát beleépítheti a fészkébe, akkor abból mindjárt castello kendericesca lesz, s ő egyszerre unokatestvérévé válik a kenderike-királynak.

– Perchè? Miért? – kérdezte a kőfaragó, aki a Giuseppe Arido síremlékét csinálta, és nyilván sokszor megkérdezte már az az öregasszony is, aki most is piros anemone-koszorút igazgatott a kiskatona márványcsákójára. A matrónának is márványarca van, Veturiának lehetett ilyen, a Coriolanus anyjának, mikor idegen szemek nézték, de Veturia is tépte ősz haját, mikor zárt ajtó mögött siratta a fiát. Olyan arc ez, amely az utolsó órák párnáin is számonkérően fog meredni az ég felé:

– Perchè? Miért nem lehet itt az én kisfiam, hogy ő fogja le a szememet, amely csak az ő képét viszi el ebből a világból?

No, én nem kérdezek semmit, pedig igen szeretném megtudakolni valami illetékestől, hogy ugyan becsukták-e már azt az elvetemedett kőfaragót, aki ezt a kérdést márványba merte vésni? Hiszen ez az egy szó valóságos defetista propaganda az Isten kertjében. S az a baj, hogy nemcsak a jó Isten látja, hanem látja angol, német, francia, muszka, japán, mindenféle csavargó náció, s ezt a kérdőjeles szót mindenki megérti, még az is, aki olvasni nem tud, s az mind utána mondja a maga nyelvén: perchè? miért?

Ha jóban volnék Mussolinival, meg is mondanám neki, hogy botrány ilyen destruktív sírkövet megtűrni, különösen olyan országban, amely meg is nyerte a háborút, de így csak kedvetlenül rágom a keserű minghetticsutkát a sarkon, ahol a Via Cairoli a Piazza Castellóba torkollik. (Pardon, a keserűség nincs összefüggésben a perchè-vel, a minghetti mint magánvaló, in sich is keserű.)

Rózsás képű kis iskolások szaladnak el mellettem, mint a Brérából kiszabadult bambinók és puttók, s De Amicis halhatatlan Il cuoré-ja jut eszembe. Ez itt az elegáns Derossi, az a kövér Garonne, ejnye, itt ez a kis nyúlszájú kópé is, az apja kőműves. Hogy is hívják csak, nem jut eszembe – lám, hogy felejt az ember, pedig nincs harminc esztendeje, mikor utoljára olvastam a Szív-et.

Abban a percben a nyúlszájú felfújja a kis pofáját, ráüt kétfelől az öklöcskéjével, és azt mondja:

– Bumm! Bumm! Bumm! Rinbombo del canone, bumm!

Hát ez valóságos ágyúdörgés – mosolygom el magam, s ahogy megfordulok a Castello felé, csakugyan ott van a hátam mögött az ágyú. Az ez, mégpedig harminc és feles, rajta a Skodáék gyári bélyege is. Trófeumnak kiállított hadizsákmány, éppen itt a Castello előtt, mintha a Sforzák lövetni akarnák a várost.

A Sforzák már igen csendes urak, akik a legyet se tudják elhajtani az orruk hegyéről. A várukon is az a fölírás, hogy azt a néptől való félelem emelte, de a nép a tudománynak csinált belőle házat. (A Castello Sforzescóban régészeti, szépművészeti és negyvennyolcas múzeum van.) Nekem azonban zúg a vér a halántékomban, és fekete pontok muslincahada kavarog a szemem előtt. A szivarcsutkát rég eldobtam, de csak most keseredik el igazán a szám íze. Pacifizmus ide, pacifizmus oda: de ez mégis csak a mi ágyúnk, kitéve a szégyenplaccra. Ég az arcom, mintha mindenki engem nézne, és lesütöm a szemem, mintha én volnék a Hötzendorfi Conrad.

Lopva körülnézek, és megkönnyebbülve látom, hogy az ördög se törődik se velem, se az ágyúval. Körülöttem dudolászva jönnek-mennek az olaszok, és még csak az se jut eszükbe, hogy cigarettavéget hajítsanak a szörnyeteg torkába. A gyerekek próbálnak rámászni, de egy öreg pap jön a Castello felől, talán a Sforzák udvari papja. Nem, mostani tisztelendő lesz, mert borotválatlan, sovány és a reverendája kopottas.

– Fiúcskák! – inti szelíden, fölemelt ujjával a gyerekeket. – Ne bántsátok az ágyút, mert aki ágyúval játszik, azt nem szereti az istenke!

A gyerekek szétrebbennek, mint a meghajított verebek. Az istenkével senki se akar haragban lenni.

Istenkém, ha tizenegy esztendővel ezelőtt mondták volna a tisztelendő bácsik az egész világon az embereknek:

– Fiúcskák, ne bántsátok az ágyút, mert aki ágyúval játszik, azt nem szereti az istenke!

ÖRDÖGIDÉZÉS

Milánó, március

A Brera rendezés alatt van, az Ambrosianában nagytakarítás van, a Museo Poldi-Pezzolit meg lehetne próbálni, de ott meg bizonyosan szombati szőnyegporolás van. A tanulságos noteszbe bejegyezzük, hogy mentül modernebb egy múzeum, annál többet be van zárva, és otthon majd mink is ehhez tartjuk magunkat, mert bizony eddig egy kicsit el voltunk maradva a világtól – de hát most már mit csináljunk addig, míg az Orologióban megfő a spagetti? Tegnap ugyan azt hittem, hogy egy hétig egyebet se csinálok, csak a Duomót nézem, de nagyon elvette tőle a kedvemet, hogy a tetején Napóleonnal is találkozom a szent püspökök és hitvallók szobrai közt. Úristen, mi lesz abból, ha egyszer a Duomo tetején is kitör a kultúrharc! No, az bizonyos, hogy akkor nem szeretnék a Duomo tövében járni!

Ődöngök az utcákon – majd azt írtam: olyan céltalanul, mint az élet. De hát ez nem volna igaz: nekem most van célom, olyan utcát keresek, ahol se szép asszonyokat, se autókat nem kell kerülgetnem. (Mert szegény utasember sose tudhatja, melyik üti el hamarabb.) Csakhogy Milánóban nemigen van ilyen utca. Nagyon megörülök neki, mikor valahol a Cenacolo környékén találok egy piszkos kis librariá-t, ahová bemenekülhetek. A kirakatban régi pergameneket látok, és Szalay Józsefre gondolok, a bibliofil szegedi főkapitányra. József napja van, és jó lenne meggratulálni József főkapitányt valami ritkasággal. Például, ha egy Júdás-kéziratot küldhetnék neki innen az Utolsó Vacsora tájáról. (Ámbár hiszen azt lehet találni otthon is, mert az Iskarioth halhatatlan és szapora famíliája mindenütt otthon van.)

Kis töpörödött boltban kis töpörödött öregember boltos. Olyan nemes penészbe van öltözve, hogy beállhatna kirakatnak a szomszéd sajtkereskedőhöz. Kérdem tőle, nincs-e kuriózumképpen valami magyar kézirata? Persze azt nem mondom meg neki, hogy az öreg Baka Jánosra gondolok, akitől az első oktatást vettem a világtörténelemből. Szőlőcsősz volt Félegyházán és mint ilyen, nappal tartotta a hivatalos óráit. (Tudniillik akkor aludt.) Este a mi gunyhónk elé járt szalonnát sütni, és sokszor ránk hajnalodott, ha belemelegedett majlandi katonasága emlékeibe. Tőle hallottam először, hogy mikor a majlandi nagytemplomban az öreg pap a „dominus vobiscum”-ot mondja az oltárnál, lovas huszár viszi a hírt a kántornak a kórusba, hogy lehet már mondani az „et cum spiritu tuó”-t. Tizenhárom esztendeig hordta az angyalbőrt Nagymajlandban Baka János. Ugyan már a tizenkettedik esztendő után eljöhetett volna, de nem eresztette a szeretője, a hercegkisasszony. Ez a példás hűségű fehércseléd még azután is soká levelezte Jánost, de azután János megírta neki, hogy ő most már elkendőzte magát egy idevaló hajadonnal, hát a hercegkisasszony is köttesse be a fejét azzal, akivel akarja.

Mikor idáig ért a történelem, akkor édesapámban mindig föltámadt a kétség.

– De hát nem tud kend írást, szomszéd.

– Nem ám, ezt az idevaló írást nem tudom – rázta János a gubancát, mert hetvenesztendős korában is akkora haja volt, hogy mostanában három fiatal költőnek sincs akkora –, de az olasz betűvel tudtam bánni a föntebb való esztendőkben.

Hát arra gondoltam én most, hogy jó volna megtalálni a Baka János levelezését az olasz hercegkisasszonnyal, és hazavinni az Akadémiának, publikálja mint kiadatlan kútfőt. (Úgyis annyi a pénze, hogy nem tud vele mit csinálni.)

– Si, si, signor – sziszegte a kis ember –, manuscritto ungherese.

Azzal elém tett egy üzleti főkönyvet, amelyben Friedrich Münz jegyezgette föl nagyon gorombára metszett lúdtollal, hogy mennyi pántlikát mért ki a signoráknak az 1854-ik esztendőben.

– Ne te, ne – mondom a kis penészesnek –, hiszen ez német.

– Si, si – mosolyog vissza –, tre lire.

– Vessz meg a neved napján – bókolok vissza én is barátságosan. – No tedesco. Ungherese! Magyar!

Erre azt mondta, hogy „ja”, felmászott a legfelső polcra, és elém rakott valami sajttakaró hólyagpapirost. Először azt hittem, az én kéziratom, mert igen arab formájú betűk voltak rajta, de azután kiderült, hogy örmény runák. Az olasz megesküdött rá, hogy valódi ungherese. Maga Dzsinkisz kán szerkesztette Medici Lőrinchez; annak, aki el tudja olvasni, megér ezer lírát.

De csak látom én, hogy a magyar nyelvvel boldogulok legkönnyebben az egész világon. Elfohászkodom magam, hogy legjobb volna itt szabadon turkálni.

– Á, turco! – örül neki az antikvás, hogy végre megértett, és odavezet egy polchoz. – Ecco la! Tutto turco!

Nézzük no, hogy mind török-e. Találomra kihúzok egy nyolcadrét könyvecskét, szíjjal van összevarrva. A fogása tizennyolcadik századbeli, a tábláján latin kereszt piros tintával. Ez bizonyosan imádságos könyv; nyissuk ki, ránk fér.

Kinyitom, és olvasom az első oldalon, ahogy lehet, az elfakult kézírást:

– Ezen haszonvehető könyvetskét a Fő Tisztelendő Érhárdus nevü, Jézus-Társaságbéli sz. Atya, Baváriának Inglaso nevü Városába, a ki is egyszersmind a Pluto, azaz a Mathesis oskolájának rend szerént való s közönséges mestere, rövid summájában szerzette. A szerzőnek hiteles Esküvéssel lett munkája. Anno 1740.

– Thalatta, thalatta! – ujjongtam magamban, de azért elpittyesztettem a szám. Annyit már én is megtanultam Itáliában, hogy az örömét még a festett képek előtt se mutassa az ember, mert még az írott Vénusz is mindjárt drágábbért mutogatja magát.

– Quanto vuole?

Néz az olasz hol a könyvre, hol énrám, aztán mutatja az öt ujját. „Cinque lire.” „Tre lire”, mutatom neki három ujjam. „Bene”, azt mondja, és én is azt mondom. Igen örülünk mind a ketten. Ő annak, hogy ide adta volna egy líráért is, én meg annak, hogy adtam volna érte száz lírát is.

Ugyan most már, hogy a könyv az enyém, adnék érte ezret, ötezret, tízezret is, az nekem tutt’ uno. Tudniillik ez a könyv: ördögidéző könyv. Ezzel lehet a Belzebubot megjelentetni, és ráparancsolni, hogy ide csak azokkal a zsák aranyakkal! Eddig is tudtam róla, hogy a szépapáinknál nagy divatban volt, vagy tizenöt esztendeje ismertetett is valaki egy magyar példányt az Ethnographiá-ban – de látni sose láttam.

Hát most majd kipróbálom. Annyit már látok, hogy a kincskereskedő ördögöt Terosiu-nak kell tisztelni, szentelt gyertyával várni a bűvös körben, és egyszerre csak kilencszázkilencvenkilenc aranyakat hozatni vele. (Az egy arany közvetítődíj, az ördög olcsón dolgozik, azért nem kerül soha csődbe.) Nekem, mint kis igényű embernek, olasz utam folytatására elég lesz kilencszáz arany. Abból is hazaküldök négyszázat a családomnak húsvéti tojásra, ötszázon pedig megveszem a genovai öblöt. Kilencvenkilenc aranyat kiutalok a Petőfi Társaságnak, ha a belügyminiszterrel szemben tovább is olyan férfiasan viselkedik.

Magát az ördögidéző könyvet pedig hazafias lelkesedéssel felajánlom a pénzügyminiszter úrnak, ha megvan még. Vagy inkább ördögűző könyvet keressek neki?

RAPALLO RÖPTÉBEN

Rapallo, március

Azt se tudom bizonyosan, melyik hónap hányadika van, azt meg egész bizonyosan nem tudom, hogy Rapallónak mennyi a földrajzi szélessége és hosszúsága. Különben úgy nézem, szélessége nincs is, hossza a tengerparton lehet olyan háromezer lépés. Ez a szélcsendes időben való középhosszúság, amely szeles időben aszerint változik tíz lépéstől hatezerig, hogy a szél hátulról fúj-e, vagy szembe.

Különben Rapallo a tiguliai öbölben fekszik, Pisánál feljebb, Genuánál lejjebb, nyáron innen, télen túl, éppen a kettő közt az örök tavaszban. A ligurok alapították Krisztus előtt 320-ban, és a rapallói konferencia fedezte fel Krisztus után sokban. Olyan sokban, hogy ehhez a konferenciához már nem is volt a Krisztusnak semmi köze.

A két dátum közt itt járt egy görög pék, aki itt hagyott egy szarkofágot, Hannibál, aki itt hagyott egy hidat, Kolumbus, aki Amerika felfedezése után négyszáz esztendővel itt hagyott egy szobrot, amit inkább hagyhatott volna a szegény indiánoknak, kárpótlásul, hogy fölfedezte őket, és itt járt Napóleon, aki talált itt egy jezsuita kolostort, és hagyott helyette egy elemi iskolát. Az újabb korban két kiváló emigráns is lappangott itt: Van Dyck, aki itt hagyott egy oltárképet, és Mazzini, akiről egy márványtábla beszél. A rapallói konferenciáról nem beszél semmi, igaz, hogy az nem is hagyott itt semmit.

A fekvése Rapallónak olyan szép, hogy azt csak a költők mondhatják el, vagy a Führer-ek. A költők ingyen mondják el a Rapallo és Vidéké-ben, amelyet vezércikkekkel az olasz sajtóiroda lát el (szintén ingyen), ellenben a Führer-ek 6 líra 50 centesimóért teszik ezt. Igaz, hogy egy tájékoztató térképet is adnak hozzá, amelyből az idegen rögtön tisztában lehet vele, hogy Ptolemaiosz idejében hol volt a forgalmi adóhivatal és a Hotel Bellevue et des Anglais. De a térkép nélkülözhető is, mert az utak enélkül is mind lefelé vezetnek a hegyekből a tengerhez és a tengertől fölfelé a hegyekbe. Lefelé az utak sokkal rövidebbek, mint fölfelé, mint ezt az európai helyzet is mutatja.

A tenger? A tengerbe beleesett az ég és azért a tintoriák-ban itt nem is használnak kékítőt. Elég a ruhát tengervízbe mártani. Csak az lehet a magyarázata annak, hogy itt egy hajóvitorlát kimosnak annyiért, amennyiért otthon egy gallért.

Citta di Rapallo mezőváros, ami azért furcsa, mert csak egy mezeje van, az is kövekkel van beültetve; a campo santo. Azt lehet mondani, hogy ez a közbirtokosságé, mert előbb-utóbb mindenkinek jut belőle hatlábnyi. Az is különös, hogy itt a házak mind paloták, és azért nem tudom elképzelni, hogy hol laknak itt a szegény emberek, akik ezeket a palotákat építették. Különben a paloták neve részben albergo, részben hotel, de vannak penzió-k is. Ami nem az, az vagy képeslevelezőlap-kereskedés, vagy profumeria. Nem tudom, hogy a cartileriák-ban milyen a parfőm, de a legszebb anzikszok az illatszer-kereskedésekben kaphatók.

Rapallónak van négy nagy utcája, amelyik olyan széles, hogy az szinte szokatlan az olasz Riviérán. Ezekben az utcákban két szembemenő ember úgy kitérhet egymásnak, hogy nem lép egymás lábára, még akkor se, ha az egyik német. A többi utcák sokkal szűkebbek, némelyikben csak autóval lehet járni, hogy az embert el ne üsse az autó. A rapallói gyerekek, ha erre átszalajtja őket az apjuk egy butélia orvietóért, vagy chiantiért a ristorantéba, ezekben az utcákban csak a pálmafák tetején tudnak teljes biztonsággal járni.

Pálmafája Rapallónak van háromszáz, narancsfája háromezer és autója harmincezer. Körülbelül minden angolra jut egy. A németek inkább fiákeren járnak. Megszégyenülten tapasztaltam, hogy a bérkocsisok sokkal nagyobbakat tudnak rittyenteni az ostorukkal, mint otthon minálunk a kanászok. Így foszlanak szét a legendák, ha az ember világot lát, és összehasonlításokat tesz.

A régiségkereskedésekben leginkább vázák láthatók, amelyek tengeri csikócákat, cethalakat és harcsákat ábrázolnak. Hogy a virágot hogyan kell ezekbe beletenni, azt nem tudom. De ajándéktárgynak éppen azért nagyon alkalmasak, és ha az ember azt kérdi, hogy „hogy ez a cserép?”, akkor tíz líráért megkaphatók. Aki azonban műértő, és azt kérdezi, hogy „hogy ez a majolika?”, az ötszáz lírát guberáljon ki.

Festmények is láthatók a kirakatokban, többek közt szakállas kardinálisok, akik azért ruháztattak föl szakállal, hogy jeruzsálemi pátriárkáknak is lehessen őket nézni. (Ez az angoloknak szól, tekintettel Balfour palesztinai diadalútjára.) Azonban azok a graffitó-k, amiket a rapallói gyerekek rajzolnak a házak falára, sokkal originálisabbak. Ezeknek az uomóknak és donnáknak rendesen a fejükből nő ki a lábuk, de fölfelé. A rapallói podeszta azt mondja, a gyermekművészetben csak azóta uralkodik ez a stílus, mióta az emberek a fejük tetején járnak.

A falakat fascista plakátok is díszítik. A dísz az által áll elő, hogy letépik őket.

Több kirakat igazi múzeumszámba mehet. Tudniillik muzeális elrendezésben látható bennük mindaz, amit az olasz invenció a makarónikészítés terén produkált. Az én tetszésemet különösen egy vékony, hosszú, rizsszalma formájú species nyerte meg. Született pipaszurkáló.

Az előkelő közönség lunch előtt a giardino publicó-ban szokott találkozni, amely arról nevezetes, hogy az egyetlen közkert Olaszországban, ahol Viktor Emánuelnek szobra nincs. Innen a Castelló-ig sétálnak el, amely egy ormótlan kőtorony a tengerben. Hajdan a szaracénok oda hurcolták a szüzeket. Most kaszárnya van benne legalább tizenkét ember számára, és a szüzek csak a hídjára mehetnek föl, hogy lenézve a tenger sima tükrére, fölkenhessék szájukra a rúzst.

A közönségben képviselve van mind az öt világrész, azonkívül Románia. Legtöbben vannak az angolok, részben Old Englandból, részben a domíniumokból. Akárhonnan valók, a lordoknak a nadrágja mindig élesre van vasalva, a ladyknek pedig a lába szára. Az élesre vasalt nadrág sokkal szebb, mint az élesre vasalt lábszár, s ez utóbbi nekem azért se szimpatikus, mert régészeti tekintetben sok zavarra adhat okot. Ha valamelyik lady bele talál esni a tengerbe, és száz év múlva kihalásszák, akkor az archeológusok a kardélű lábszárból tevés huszárt rekonstruálnak, és abból messzemenő következtetéseket vonnak le.

Rapallóban állítólag olaszok is laknak, de ezek, szegények, az idegenektől nem jöhetnek ki az utcára, csak este hét órakor, mikor a campanaro a campanile harangján takarodót játszik. Ilyenkor az albergókban és penziókban dinerre harangoznak be, s a németek levetik a jégert, az angolok pedig felveszik a szmokingot.

Eddig egy rapallói olaszról van biztos tudomásom, akit itt igen nagyúr, a rendőrprefektúra vezetője, s mint ilyen, falragaszokon levelez a helybeli nemzettel az ebzárlat ügyében – de ez az egy olasz is alighanem magyar ember, Szaporitinak hívják, és tábornok.

RAPALLÓI KONFERENCIA

Rapallo, március

A rapallói konferenciát egy tavernában tartjuk a Via Magentán. A taverna olyan szutykos kis csapszék, amilyent a Quo Vadis-ban tetszettek utoljára látni a moziban. Csakhogy ez még annál is kisebb, mert abban elfért nyolc részeg gladiátor, ebben pedig józanul is alig férünk négyen. Éppen ezért választottam ezt a konferencia székhelyének, mert itt nem lehet összeveszni. Ha itt valaki izgágáskodni kezd, akkor egyszerűen összébb toljuk a székeket, és a világrend ellensége azon veszi észre magát, hogy ő már kint ül a kocsiúton, és ott magyarázza, hogy övé az impérium.

Nem valószínű azonban, hogy az elnökletem alatt álló társaság hajbakapjon a világhegemónián. Volt rá gondom, hogy csak olyan hangadók kapjanak rá meghívót, akiket világnézeti különbségek nem választanak el egymástól, s alkotmányos érzületükben is biztos lehetek. Két tagtársamban biztos is vagyok. Ez mind a kettő hivatalos ember, noha nem vagyok egészen tisztában vele, hogy mi a hivataluk. Az egyiknek is levélhordósipkája van, meg a másiknak is, csakhogy az egyikére az van írva: Pulizia urbana, a másikára meg Pulizia provinciale. Eddig mindig azt hittem, hogy a pulizia mindenütt a renddel van összefüggésben, amennyiben hol rendet csinál, hol rendetlenséget – itt azonban azt látom, hogy a pulizia utcát söpör. Az urbana pulizia az út közepét söpri, a provinciális pulizia pedig az út szélét. Mindegy no, a rendhez ez is hozzátartozik, a fő az, hogy a szemét ne legyen ott, ahol neki nincs illetékességi joga. E tekintetben most némi fennakadás lesz a Via Magentán, mert a két hivatalos embert a posztjáról invitáltam be egy kis eszmecserére, de hát esett már meg ilyesmi a világon máshol is.

Bevallom, hogy a konferencia harmadik tagjának kiválasztásában hazai reminiszcenciák vezettek. Ez egy becsületes calzolaio, innen a harmadik sikátorból. Tudok én annyit magyarul külföldön is, hogy suszter nélkül ankétot tartani nem lehet.

Az elnök én vagyok, azon a jogon, hogy én fizetek három lírát az egy liter viscosó-ért. Ez magyarul nyúlós bor, alighanem rothadt citromból possajtják, és azt mondják róla, hogy szódával keverve igen üdítő ital. Minálunk azt is hozzátennék, hogy az, verje el az isten a tövit útról útra.

Megnyitom az első ülést az első pohárral, és fölteszem a kérdést, hogy hát erre hány hét a világ. Come sta, signore?

Az idősebb puliziának adom föl a kérdést, kora és hivatali rangja szerint. De hát a pulizia csak pulizia, ha utcát söpör is. Először ő vallat ki engem.

– Inglese?

– No, signore. Ungherese.

– Alla salute! – kap újra a pohárhoz a csizmadia. (Itt is csak a csizmadiák a legokosabb emberek.) – Possidente?

Igen, csizmadiának kell annak lenni, aki énbelőlem kinézi a földbirtokost. Nem is vállalhatom, mert a tekintély kötelez, lacrimae Christit kell hozatnom a ragadós vinkó helyett. Nézzük no, mi volna nekem a legtesthezállóbb mesterség? Otthon rendesen esernyőcsinálónak szoktam magamat mondani, ha már mindenáron tisztességes foglalkozást kell vallanom. Az romantikás is, meg népszerű is. (Csodálom, hogy a nemzetgyűlésben még nincs képviselve.) De olaszul csak annyit tudok, azt is latinul, hogy az esernyő umbrella. Hogy minek tisztelik, aki csinálja, azt nem tudom kikombinálni. Szerencsére eszembe jut tavalyi olasz fordításom: az Il piccolo Marat. Abban szerepel egy jólelkű ács, s emlékszem, hogy az olaszul carnifice. No, ez jó lesz.

– Carnifice – mondom. – Vagabondo carnifice.

Kissé megütődve néznek rám, de aztán az idősebb pulizia a vállamra teszi a kezét.

– Bello arte!

Aztán végighúzza a keze élét a nyakán, és barátságosan nevetnek rám mind a hárman. Én pedig majd leszédülök az elnöki székből. Hiszen az ácsot legnaiuló-nak hívják, nem carnificé-nek. A carnifice, az a hóhér, hogy kötötte volna fel, aki Babilonban tornyot akart építtetni! Hóhér, mégpedig vándorló hóhér! Jaj, ha ezt meghallaná otthon szegény anyósom, aki máig se tudott beletörődni abba, hogy tanár nem lettem!

Mindegy no, ha már benne vagyunk, állnom kell. Elmagyaráztam, ahogy tudtam, hogy most nincs munkám otthon, körülnézek egy kicsit a világban, hátha akad valami kezem alá való.

Úgy látom, az ilyen konferencián rendkívül megnöveli az ember respektusát, ha hóhért sejtenek benne. Három tagtársam azonnal megnyitotta előttem a szívét, és olyan hosszú névsort állítottak össze, hogy annyi kivégzés tán az első rapallói konferencián se volt, pedig ott több ország fölött hoztak ítéletet.

Az utolsó név körül némi véleménykülönbség támadt az öreg pulizia és az ifjú pulizia közt, és míg ők bestemmiázták és maledettózták egymást, addig Benedetto, a csizmadia kiürítette az üveget. Mire a puliziák összebékültek, akkorra már ő az ajtóból vigyorgott vissza:

– Buona sera, signori!

Úgy látszik, Rapallónak az a végzete, hogy minden konferencia ilyen véget érjen benne, és az emberiségnek az a végzete, hogy az egész világ Rapalló legyen.

A LEGACCIOLO MEG A BRETELLE

Rapallo, március

A legacciolo az a harisnyakötő, a bretelle pedig a nadrágtartó. Kapható a kettő együtt egy scatolá-ban a rapallói hetipiacon, a Piazza Garibaldin, érdemes érte ideutazni, csak arra tessék vigyázni, hogy szombati nap legyen. Mert itt csak akkor van hetipiac és Attilio Ettore Valfurra barátom csak akkor rakja ki a ponyvára a mindig pontosan ötszáz scatolát, amelyek mindegyikében legacciolo és bretelle tartózkodik.

Ez az Attilio Ettore engem se Attilára, se Hektorra nem emlékeztet, hanem igenis emlékeztet Julius Caesarra, mikor az még nem kopasz monarcha volt, hanem nagy hajú forradalmár. Ezt pedig komolyan tessék venni, mert én is komoly forrásból idézem: Plutarkhoszból. Őtőle tudom, hogy Rómában a destrukció a Julius Caesar hajával kezdődött. A többi patríciusok ugyanis a szenátusban more patrio[2] tíz ujjal vakarták meg a fejüket, ha valami törvényjavaslat nem tetszett nekik, például ha a néptribunok az ager publicus[3] felosztását követelték. Ezt a patríciusok még őseiktől tanulták, akiknek ez volt a reggeli fésülködésük, mikor még tiszteletreméltó tehénpásztorok voltak Alba Longában, és elvből nem foglalkoztak a római világbirodalom megalapításának gondolatával. Julius Caesar azonban szakított az ősi tradícióval, és csupán jobb keze mutatóujjával vakarta meg a bal halántékát. Plutarkhosz azt írja, hogy ebből az elegáns mozdulatból sejtette meg először a római arisztokrácia az ifjú Julius felforgató szándékait. Mindazonáltal nem csukták le, mert a hatalom sose tudja idejekorán használni a rendelkezésére álló eszközöket, de azért ez esetben ne tegyünk szemrehányást a római arisztokráciának. Elgondolni is rossz, hogy ha Caesart a pályája kezdetén vízbe dobták volna, akkor most nem tudnánk hogy nevezni a császárokat.

De ha szabad Attilio Ettoréról ítélnem, akkor nem is lett volna olyan könnyű a gens Juliá-nak ama nevezetes sarját a Tiberisbe fojtani. Amint itt áll a ponyva közepén, s hátravetve nemes profilú fejét, amilyent csak antik érmeken és olasz kutyaszorítók sarkán látni, megrázza szénfekete haját, „vélnéd, egy erdő rengeti bozontos üstökét”. (Kont, a kemény vitéz is délvidéki ember volt, és ha ilyen olasz frizurát hordott, akkor könnyű dolga volt vele Zsigmond király főbizalmijának, a hóhérnak. Amelyik fejen olasz barbierek remekelnek, az magától is repül, mert égnek áll minden haja szála.) A hangja cseng, csörög, rikolt, fuvolázik és túlharsogja a tengert. Már több egy órájánál, hogy hallgatom, a tenger ezalatt többször megállt lélegzetet venni, de Attila Hektor nem áll meg déli harangszóig. Igaz, hogy a tenger harsogásának nincs is semmi célja, Attila Hektornak pedig az az élethivatása, hogy a rapallói mistereket és nejeiket meggyőzze az örökkévalóságról, amelyet a nadrágtartó és harisnyakötő képvisel.

– Signorék és signorák – vesz a tenyerére egy dobozt –, amit itt látnak önök, az nélkülözhetetlen az egész művelt világon. Enélkül nincs születés, nincs halál, nincs esküvő és nincs temetés. Enélkül nem lehet menni hegyre, nem lehet menni templomba, nem lehet futballozni, és nem lehet levelet írni távollevő kedveseinknek. Enélkül nem esik jól az ebéd, enélkül sötét a nappal, enélkül nincs illata a kék ibolyának, és enélkül nincs íze a szerelem csókjának. És az ára, signorék és signorák, a scatolával együtt, szégyenlem kimondani, tutto cinquente lire! Ötven líra az egész!

Szemmel láthatóan elszomorította annak a részletezése, hogy milyen tökéletlen volna a világ nadrágtartó és harisnyakötő nélkül. Azonban hirtelen kisüt az arca, mint a ködbe borult Portofino fölött a nap. Scipio képe ragyoghatott így, mikor a légióknak megmutatta Karthágó falait.

– Signorék és signorák, az én nadrágtartóim és harisnyakötőim minden időben és helyzetben használhatók. Fel lehet őket húzni reggel és este, hétköznap és vasárnap, gyónásra és kézfogóra, légyottra és végrendelet-készítésre. Lehet velük menni bálba és háborúba, vadászatra és országgyűlésre, tengerre és bányába, lehet velük utazni bárkán és vaporettón, gőzösön és biciklin, lehet velük létrára mászni és repülőgépen szállni. És az ára, signorék és signorák, hála az istennek, tutto cinquente lire!

Most Rómeó következik az erkélyjelenetben. Több öreg lady lorgnonon szemléli Attila Hektort, aki erre való tekintettel most már egyenesen hozzájuk fordul.

– Signorák! Az én harisnyakötőim megszépítik és kellemessé teszik az életet. Selymük szerelmesen simul a lábhoz, nem vág, nem szorít, nem hagy nyomot az önök márvány lábakásáján (polpa della gamba), ecco la!

Már gyűri is a lába szárán a nadrágot, hogy az angolnák a maguk szemével láthassák a legacciolók életszépítő hatását. De hogy a misterek se panaszkodhassanak a mellőzés miatt, a mellényét is fölgombolja egy rántással, és megpendíti az ujjával a bretellét.

– Hallják ezt a hangot, signorék? Mint a sas, mikor átrepül a Monte Oliveto bércein! Livornói háziselyem, amely évszázadokat kibír. Nem törik, nem foszlik, nem rojtosodik, tűzben meg nem ég, vízben el nem ázik, s rugalmassága még akkor is megmarad, ha elszakad. Ecco la!

Attilio Ettore saját fogaival helyettesíti az idő vasfogát, és csakugyan nem bírja elharapni a hózentrágert, noha képzelhető, hogy mindent elkövet ez irányban. De hát a livornói háziselyemmel nem lehet bírni. Hát még a kapcsok! Most azokra kerül a sor.

– Ezek a kapcsok, signorék és signorák, csúffá tennék Ercole erejét. Kalapács nem töri, rozsda nem fogja, vitriol nem marja őket, még a mágnes se bír velük. Nincs bennük vas, nincs bennük ón, nincs bennük ólom, nincs bennük réz, nincs bennük alumno, ezek valóságos nemesfémből vannak, és apáról fiúra hagyhatók! Ecco la!

És Attila Hektor a valóságos nemesfémet szorongatja harapófogóval, leönti vitriol híján piros tintával, és mikor az se fog rajta, akkor hozzá érinti a zsebéből előkotorászott mágnespatkót. Lám, az a bicska vasát magához szippantja, az inggomb is odakoccan hozzá, de a harisnyakötő és nadrágtartó kapcsát hiába döföli vele, azok nem ragadnak hozzá.

– Íme, signorék és signorák, ez a modern harisnyakötő és nadrágtartó! Amit a sajnálatra méltó antik idők még nem ismertek. Egyesül benne a grácia, az erő, a halhatatlanság és az olcsóság. Tutto pure cinquente lire!

Bronz arcáról patakzik a verejték, mint Ciceróéról az utolsó Anticatilinaria után. De küzdelme éppoly eredményes, mint a pater patriae-é[4] volt. A hallgatók sorából előlép Mr. Burberry, tiszteletreméltó esquire Cornwallisból.

– Dieci – ropogtat egy ötszáz lírást.

– Grazie, signore – csomagol össze Attila Hektor tíz scatolát a ponyváról, kecses meghajlással, de minden meglepődés nélkül. Hozzá van szokva ahhoz, hogy a hatvanesztendős angol signorok még ezer esztendeig akarnak élni. Isten tartsa őket, csak minden esztendőben Rapallóba jöjjenek nadrágtartót venni!

Én nem veszek semmit, beérem azzal, hogy most már megértek minden sikert, amit olasz államférfiak arattak Romulustól Mussoliniig. Hálából megkínálom Attilio Ettorét egy valódi olasz cigarettával. Az is olyan, mint az ő portékája. Nem fog rajta se tűz, se víz.

POGÁNYSZENTMIHÁLYI GONDOLATOK

San Michele di Pagana, április

A legapróbb azok közt a gyöngyszemek közt, amelyeket az Úristen a világ teremtésekor szétszórt a Riviérán. De olyan szép, hogy ezt addig bizonyosan külön tokban tartotta. Hogy a térképen nincs rajta, az csak azért van, mert amilyen kicsi a hely, olyan hosszú a neve. (Ezt különben a menükártyákon is tapasztalom, de erről majd máskor beszéljünk.)

És hogy miért hívom Pogányszentmihálynak? Tetszik tudni, ez reminiszcencia is lehetne a régi jó háborús világra. Van a szerkesztő koromból való limlomjaim közt valami hivatalos írás, amely annakidején „szigorúan bizalmas” volt. Azt parancsolta meg benne az ügyészség az újságíróknak, hogy most már, míg a világ lesz, addig Durazzót mindig csak Dörcnek szabad hívni. Sajnos, Durazzó olyan kis ideig volt Dörc, hogy nem volt alkalmam ennek a parancsnak eleget tenni, s ezért kárpótlom most az Armeeoberkommandót, mint régi tisztelője. Különben is azt hiszem, hogy azok a di Paganák, akik a középkorban a falu földesurai voltak, valaha pogány magyarok lehettek, akik a brentai csata után itt vertek maguknak sátrat. Egy pogány virtusukról mindenesetre tud a helyi krónikás. (Pietro Asciugamanónak hívják, ami magyarul annyit tesz, hogy Törülköző Péter, ami igen stílusos név, tekintve, hogy Pietro kéményseprő, és így többször kénytelen megtörülközni, mint az olyan Pietrók, akik például csak cukrászok.) Pietro azt állítja, hogy a di Paganák igen hosszú életű emberek voltak, és az adóvégrehajtókat, akiket a genovai dózsék a nyakukra küldtek, mind belehajigálták a tengerbe. Hogy a hosszú élet és a végrehajtók ilyen kezelése közt van-e valami összefüggés, annak a földerítése a biológusokra tartozik, azt azonban laikus szemmel is látom, hogy azon a helyen, ahol ezek az adólerovások történtek, az azúrtenger ma is epezöld.

Egy üveg birrá-t fizettem a törülközőről nevezett Péternek e régi szittya történetért, három csoda dolgot azonban ingyen tapasztaltam a pogányokról nevezett Szentmihályban. A negyedik csoda az volna, hogy az olasz földön ingyen is lehet valamit tapasztalni, de erről tán jobb föl nem világosítani a római nemzetet. Különben is az első csodáról kiderült, hogy az nem gilt. Itt láttam ugyanis életemben először sovány mészárost, fél borjút cipelni a vállán. Hát ezt a csodát kétszer is helyre kell igazítanom a megsértett igazság nevében. A fél borjú csak fél kecske volt, és a sovány férfi, aki roskadozott alatta, nem mészáros volt, hanem tanító, aki természetben kapta a falutól a havi fizetését. Hiába, csak egy falu az egész világ.

Hanem a másik két csoda igazán igazi volt. Az egyik egy kivágott narancsfa, a másik egy elhullott sirály. Majd sírva fakadtam, ahogy megláttam őket. Hát ez is lehet? Hát meghalhat a Hesperidák aranyalmafája, aki született a nap és föld csókjából, és meghalhat a viharmadár, akit fogant a tajtékos tenger a szélförgetegtől? Hát nem jönnek az emberek, megkérni a haragos isteneket, akik megölik a narancsfát és megölik a sirályt?

Jött egy öreg halász, köpött egyet csak úgy mentében, és azt mondta:

– Carogna.

Neki ez csak „dög” volt, a narancsfa is meg a sirály is. Neki köphetnékje támadt attól, amitől nekem ríhatnékom van. Ő az örök tavasz fia, én csak a hazajáró tavaszé.

Ó istenem, a mi tavaszunk otthon! Mit tudják ezek, mi az a tavasz-hó, amely meghozza az első langyos borulatot, megszenteli a füvellő mezőket a kikelet első meleg permetével, és meglobogtatja fölöttük az első szivárvány égő pántlikáját! Ezeknek minden lépten-nyomon van egy világhírű Annunciáta-képük, de a kalendáriumukban nem piros betűs nap a Gyümölcsoltó. Ők nem tudják, hogy a március ünneplő ruhában jár a hónapok közt, mint a napok közt a vasárnap, s hogy ha a magyar istenre volna bízva, akit otthagytunk valahol a turáni tulipántos mezőkön, akkor nem a fehér hajú január ringatná az ölében az új esztendőt, hanem az aranyfürtű március.

Elvénhedett és kifakult trópusok ezek, szégyellném is őket máskor leírni, de mikor a hazám tavaszára gondolok, olyan maguktól rügyeznek ki a lelkemből, mint otthon a cseresznyefák testéből a bimbók, amelyek az örökkévalóság kezdete óta mindig egyformák, mindig ugyanazok és ó, mégis milyen új csodái minden tavasznak! S ha jövő-menő világhatalmasai útját beszeghetik kibérelt ódák piros bársonyával, miért ne integethessek én innen messziről a lelkem fehér gyolcskendőjével a magyar tavasznak? Akit én, ha énrajtam állna, országunk megszentelt címerébe is belevennék, mert igazabb szimbólum ez, mint az a három hegy és négy folyó, amit elprédáltunk. A nagy magyar nekibuzdulások, az eget nyitogató lelkesedések, a csillagokra szikrázó remények, az ezer esztendőket megifjító gyümölcsoltások szimbóluma ez – amelyeket nagy megrokkanások, gyors lehűlések, gonosz ólmosesők, gyilkos aszályok követnek.

A ver sacrum[5] minálunk nem olyan, mint Isten világának más régióiban. Talán bele is magyarázunk a tavaszba valamit, talán a márciusi napok ablakain még mindig kikönyökölnek a nemzetiszín pántlikás hajú emlékek – de magában is más az én hazám tavasza, mint az idegen tavaszok. Nem kultúrtavasz, mint a nyugaté, ahol már megszelídítették a telet, és kinevelték a tavaszt, nem olyan egyéniségtelen tavasz, mint a délé, ahol nem lehet megkülönböztetni évszaktestvéreitől. A mi tavaszunkban keleti primitívség van, és igazibb, mert neveletlenebb ereje a természetnek. Egy gyorsvonati út Budapesttől Szegedig még az idegent is meggyőzi róla, hogy valami egészen különös zamata és színe van a magyar tavasznak. Egy olyan út, mint amilyenről Sven Hedin számol be a föld körül való útjában, aki meglátta, hogy Itáliának nincsenek szebben ívelt hegyei, mint a zölddel koszorúzott magyar fővárosnak s nincs szebb látnivalója, mint a bársonyosan alkonyodé Buda. S tovább, végig a mi Alföldünkön, ebben a nyitva felejtett nagy imádságos könyvben, a hóban megmosdott barna földek lassú kizöldülése, a megtisztuló vadvizek megkékülése, a dús vegetáció pillanyitogatása, a fűnek láthatatlan növése s az a fölséges gesztus, amivel a havat virágzó fák alól elinduló magvető elszórja az életet, mint ahogy az Isten elszórta a teremtéskor a csillagokat az égen: ilyen tavasz, ilyen grandiózus és egyéni nincs másutt sehol a kerek világon.

És ebből a fölséges magyar tavaszból, ebből a nagyszerű magvetésből és gyümölcsoltásból milyen sivár és kopár magyar nyár lesz! A vadvizek elszennyesednek, békanyálas pocsolyákká válnak, amelyek házakat omlasztanak össze és búzamezőket öntenek el. Pázsitjaink elszáradnak, rétjeink kiégnek, megfogant oltásaink elhernyósodnak, és a behordott termés, a gazdag magtárak, a tele csűrök tövében ösztövérré aszik a kultúra, és fájdalmasan nyöszörög a fizikai éhség. A magyar tavasznál nagyobb szemfényvesztő nincs a világon. Csupa délibáb, amit mutogat, csupa tarka káprázat, szalmaszállal játszó óriás gyerekek szappanbuborékja, amit ígér.

Mért van ez így? Miért lesz a gyönyörű magyar tavaszból a sivatagos magyar nyár?

Azért, mert ennek a gyönyörű magyar tavasznak az embertermő méhe meddő. Mintha akkor apadt volna ki, mikor a márciusi napok ma már emlékké magasztosodott s lassanként a maguk glóriájának aranyködébe vesző hőseit termetté. Azóta nem tudta megszülni azt a nagy embert, akinek a sírkövére azt vésné a történelem: angelosz volt, küldött, a tavasz küldte. Valaki olyan Jókai-ideált, aki költő volna és hős, próféta és kalmár, reneszánszosan nagy és biblikusan jó, akiben az ég és föld szerelme virágzana ki, mint a narancsfában, vagy a tenger mélységéé és a forgószélé, mint a sirályban.

…Eh, előveszem a bicskát, sírt vágok a sirálynak a martban, belefektetem arccal a tenger felé, fejfát faragok neki az aranyalma zöld leveles ágából, rázörgetek egy márványtuskót, és belevések egy Zrínyi-strófát:

Isten holt madarát Isten holt magyarja
Ősi pogány módon fövenybe kaparja,
Keserü szívét is melléje takarja, -
Keserü tőnek is lehet édes sarja!

NAGYMOSÁS VOLT GÉNUÁBAN

Génua, április

Vagy négyszáz lepedőt, vánkoscihát, inget, mit olvastam meg Génuában egy álló helyemben a „Szent Brigitta teknőjé”-ben. Félreértés ne legyen belőle: ez nem valami mennyei mosóintézetnek a szerelvénye, hanem egy keskeny szurdok a Genua superba legősibb negyedében. Az olasz neve Truogoli di S. Brigida s a híressége abban áll, hogy itt nemcsak signorinákat lát az ember az ablakban, hanem a dessous-ikat is látja az ember a feje fölött. A négy-öt emeletes palotasorok közt minden emelet magasságában ruhaszárító kötelek vannak kifeszítve, s azokon lengnek, ringnak, feszülnek, dagadnak a járókelők feje fölött a legintimebb ruhadarabok. Ha az embernek olyan természete van, mint Kemény Zsigmond regényében, a Zord idők-ben Barnabás diáknak, aki egy talált harisnyakötőből megkonstruálja Dóra kisasszony alakját tetőtől talpig, akkor itt az ember sokkal érdekesebb esztétikai tanulmányokat végezhet, mint a Via Balbi és Via Cairoli márványpalazzói közt. Engem mint gyakorlati embert, inkább a közgazdasági vonatkozások érdekeltek, és megállapítottam a Truogoliban, hogy Génua óvárosában nagyon rosszul mehet a cérnakereskedőknek. Tudniillik annyi rongyos fehérneműt én még az életben nem láttam, mint itt, ezt azonban nem megszólásképpen mondom. Hiszen lehet, hogy ez is hozzátartozik a Truogoli romantikájához, amelyet az angolok és németek annyira megcsodálnak, s talán a ravasz génuaiak külön közalkalmazottakat tartanak arra, hogy kiteregetés előtt megszaggassák a csipkés és csipkétlen alsóruhákat. Minálunk ugyan ezt fizetés nélkül is megcsinálják a közalkalmazottak, noha ők nem rendeznek kiállítást az ingeikből, s talán nem is engednék ezt meg nekik. Emlékszem rá, hogy mikor gyerekkoromban az Ábel bácsi felesége a kerítésre teregette ki száradni a kimosott ruhát, Hegedűs rendőrkapitány úr leparancsolta őket onnan a városi bakterekkel, holott Ábel bácsi is közalkalmazott volt, városi dobos. Éppen ebben bizakodott az Ábel bácsi felesége, mikor újra visszaaggatta a ruhákat a kerítésre, azonban nagyon megjárta vele, mert Hegedűs kapitány úr a civilizáció nevében lila tintával öntette le a magyar textiliparnak a város dobosára szabott termékeit. Mindazonáltal azt hiszem, hogy ha a kapitány úr valaha ide vetődött volna a Truogolira, ő is elragadtatva konstatálta volna, hogy mennyi báj és mennyi festőiség van abban, ha a büszke Génuában pelenka esik az ember fejére.

De hát csak úgy tanul az ember, ha világot lát. Például sokszor megesett nálunk gyerekkoromban, hogy szegény édesanyánk nem ért rá délben levest főzni, hanem csak egy kis kemény tarhonyát pirított szalonnával, s akkor előételnek vajalját ettünk, konfektnek pedig érett sajtot. Az ördög tudta addig, míg Olaszországban nem jártam, hogy ezt a levestelen ebédet hívják lunch-nek. Mióta tisztába vagyok vele, hogy én tulajdonképpen már gyerekkoromban is lunchöztem, azóta elégedettebben gondolok vissza életem hajnalára, amelynek eddig kissé kesernyés íze volt, mint a kemény-tarhonyán az égett szalonnának.

Éppen a lunchnél ültünk, a Truogoli föltekintése után, a Restaurant Cinottóban és a makár-nak nevezett tengeri sündisznóval viaskodtam – ha a szálkáját külön szervíroznák, egész tűrhető hal volna –, mikor én e megjegyzést tettem.

– De ezt csak nem írod meg? – kérdezte az asztaltársam, egy pesti egyetemi professzor, akivel a véletlen sodort össze az állomástéri magyar rikkancsnál.

– Mit? – bámultam el.

– Azt, hogy te gyerekkorodban pirított tarhonyát ebédeltél.

– Megállj – mondom –, addig nem írok semmit, míg ez a szálka keresztben fekszik a torkomban. No, fene bele, lent van már. Most már parancsolj velem. Mi kifogásod van a kemény-tarhonya ellen? Tisztességes eledel volt az, nem kenték össze paradicsommal és sajttal, mint itt a spagettit.

A pincér valami tojáson kirántott tengeri herkentyűt tett elénk. Az asztaltársam körülnézett, mert nem tudta, a sok villa közül melyiket kell abba beleszúrni.

– Látod – állapodott meg végre a narancshoz kirendelt villában –, azért utálom én az egész modern irodalmat.

– A gambarettiért?

– Mi az, kérlek?

– Amit most méltóztatol döfölni.

– Hja úgy. Sőt ellenkezőleg. A kemény-tarhonyáért. Mondd, kérlek, ti írók mit hisztek, érdekel valakit a ti kemény-tarhonyátok? Megmondom őszintén, hogy engem nem érdekel. Nemcsak magyarul nem érdekel, németül se, angolul se, franciául se, oroszul se. Mert mind egyformák vagytok, modern írók. Talán az egy Bourget kivétel, mert annál még találni előkelő levegőt. De tinálatok sehol, a ti számotokra csak polgári társadalom van, paraszt, hivatalnok, kereskedő, művész, úgy tesztek, mintha arisztokraták már nem is volnának a világon. Értesz engem?

– Ühüm – szopogattam az olajbogyót. (Azt hiszem, ha a mi zöld mandulánkat sós vízbe áztatnánk, az éppen ilyen ínycsiklandó találmány volna.)

– Hihetetlen, mennyire agyondemokratizáltátok az irodalmat, de azt hiszem, nem tart már sokáig. Meglátod, hogy az irodalom újra fel fogja fedezni a magasabb köröket, s ha nem csalódom, ez a reneszánsz a nemzeti öntudatra ébredt Németországból fog kiindulni.

…Nos, én meg fogom mutatni, hogy ez a nagy fordulat azért is Magyarországból indul ki. Hazafelé jövet, egész úton egy regény tervét szőttem, amelynek gróf lesz a hőse, aki hanyagul dől hanyatt az angol bőrfotelben, míg az eső halkan veri odakint az ablakot. (Mert amennyire emlékszem, Montepin Xavérnél is mindig odakint veri az eső az ablakot, sohasem a szobában.) Mikor az eső eláll, a grófnő kiül az erkélyre, s míg lent az aratók víg danája hangzik, tekintete végigsiklik a pusztán, hajával pedig könnyű szellő játszik. (ÉÉK irány.) A gróf keresztbe rakja lakkcipős lábait, a grófnő pedig hátraveti magát a hintaszékben, és éjfekete szemeiben a bánat méla homálya borong. A grófnő arra a juhászlegényre fog gondolni, akinek mély tüzű szemei vannak, férfias arcát pedig a nap égeti, s akiről a regény végén ki fog derülni, hogy egy daliás főherceg törvénytelen gyermeke. Az égen kigyúl az alkonypír, a gróf könnyed kézlegyintéssel a kandallóba veti az átlagosnál sokkal illatosabb cigarettáját, és többször azt mondja: „Átkozott!” Lesz a szobában kutya is, az ilyenkor a gazdája térdeire fekteti a fejét, és néz. Természetesen okos szemeivel fog nézni, mert egyetlen Bourget-regényt se tudok, amelyben a hű kutya a füleivel nézne. Azt mondanom sem kell, hogy a kutya dog lesz, mégpedig dán dog.

A regényben gyakran fog kínos szünet is beállni, amely mindig miközben-nel törik meg. Többféle miközben lesz, de leginkább azt kedvelem, amikor a grófnő idegesen topog kis lábaival a puha szőnyegen. Lábdobogás szőnyeg nélkül nem megy, ellenben lehet olyan miközben is, mikor a gróf kezeit nadrágja zsebeibe mélyeszti. E tekintetben nincs teljes egyöntetűség az ifjúkoromban divatos szerzők közt, bár bizonyos dolgokban feltűnő a megegyezés. Például a jószágigazgatók feltétlenül öregek, és a kastélyukhoz jegenyefasor vezet, amelyben ózondús levegő áramlik. (A levegő persze még ózondúsabb lett volna, ha a szerző, miközben a regényt írta, felkötötte volna magát egy sudár fára, s ugyanaz a szél, amely a grófnő haját megbontotta, lengette volna őt is, míg odalent az aratók danája hallszik.)

Azonban ideje, hogy a kínos szünet után belépjen az inas, és jelentsen valamit, amire a grófnak kötelessége izgatottan felemelkedni. Azután beszélgetnek, a gróf gyakran ismétli, hogy „Átkozott!”, és sértő gúnnyal tekint ki az ablakon. Azután jön a metsző gúny, amire a grófnő ezüstös hangon nevet, mert – érdekes, de így van – a grófnőknek nincs érzékük az aranyvalutához. Nem is csoda, mert egyébbel nem foglalkoznak, csak selyem zsebkendőjüket tépik össze.

Azonban ismét jön az inas, és ezüsttálcán levelet hoz, amelyből a gróf megtudja, hogy birtoka elúszott. Ennek dacára a gróf még mindig bámulatos egykedvűséggel dől ide vagy oda, de mindig valami szilárd tárgyhoz dől, és sohase dől fel egészen. Mikor azonban a foglalni jött fiskális arany óraláncával játszik, akkor a gróf szemei rémeset villannak, a dán dog pedig hosszan elnyújtott nyakkal üvölteni kezd. (Mert rövidre összehúzott nyak és üvöltés nem fér össze.) És mit csinál Baptiste, a hű komornyik, akiről nem szabad föltenni, hogy a gazdájától lopott ingben jár, és családi körben János névre hallgat? Baptiste elfojtottan zokog az előszobában, míg odakint vagy az eső stb., vagy az aratók vidám stb.

Most jön a nagy jelenet. Dühös kacaj, görcsös kacaj, végül őrült kacaj, s a gróf elrohan. Hová rohan? Talán egy cigarettáért, hogy gondosan ápolt új javai hidegvérűen verje le róla a hamut? Szó sincs róla, a gróf a fegyverterembe rohan, s leakaszt a falról egy pisztolyt. Azért nem a velencei tükröt akasztja le, mert azt hiába irányozná a homlokának, pedig most az következik. Aztán egy dörrenés, s a gróf őseihez költözött. A grófnő idegesen toppant stb. A fiskális játszik vastag arany stb. Baptiste elfojtott stb. s a négylábú dán is okosan néz a szemeivel mindezen dolgok közé, amelyek az irodalom reneszánszát jelentik.

A regényt pedig dedikálni fogom a professzor úrnak, aki mint asztaltársam, irodalmi nagymosást rendezett Génuában, s aki különben, mint a Szinnyei lexikonából tudom, egy szűrszabómester fia, tehát méltán veheti rossznéven a demokráciát az irodalomban.

BESZÉLGETÉS A MESTERREL

Recco, április

Ebben a liguriai faluban van egy Madonna, amelyet némely szakértők Raffael ifjúkori munkájának tartanak, mások Peruginóra ismernek benne, szerény véleményem szerint azonban a kép a firenzei eklektikusok iskolájára vall. Meg is tudnám indokolni az állításomat, s azt hiszem, meg is győzném a jóindulatú olvasót, azonban nem akarok összeveszni senkivel, s a képet különben se láttam, nem is hallottam róla soha, de biztosra veszem, hogy van, mert enélkül nem tudok elképzelni olasz templomot, se tudós disputa nélkül olasz képet.

A jó Isten megbocsátja nekem, hogy nem látogattam el a reccói házába, de itt egész más szándékkal vetettem ki a horgonyt. A sok fehér inges kerubin után, akik mind egyforma információval szolgálnak az égi mezőkről, szerettem volna végre egy fekete inges férfiúval szót érteni az idelent való dolgokról. Négy hét óta ugyan láttam belőlük eleget, a határtól kezdve ott silbakolnak minden vonaton és minden állomáson, de semmi különöset nem tapasztaltam rajtuk azon kívül, hogy nemcsak az ingük fekete, hanem a jambósapkájuk is. Mikor Postumiában először láttuk őket végigmenni a gyorsvonat folyosóján, több kupéból történtek feléjük réveteg ujjmutogatások.

– Látta? Fascista katonák.

Később azonban minden érdekességüket elveszítették. Még csak a vonatról se hajítanak le senkit, sőt nagyon készségesek és udvariasak mindenkihez. Arra ugyan semmi hajlandóságot nem mutatnak, hogy Anglia szűkkeblű, de széplelkű leányait rabul ejtsék, és elvigyék az Abruzzók közé, de ha azok megkérdezik tőlük, hogy ugyebár, signore, eső az, ami az ablakot veri, nagyon barátságosan felelik, hogy a signora eltalálta az igazat, mert az valóban eső és nem narancsbólé. Mikor Pisába mentem, Chiavarinál fölszállt a vonatra egy ilyen fekete inges pretoriánus, valami főgenerális lehetett, mert kétfelé is leffentyűje volt a sapkájának, bekukkantott a kupéba, és kérdezte, hogy nem volna-e a számára egy kis hely.

– No, signore – ráztuk a fejünket.

Aztán azt kérdezte, hogy a táskáját betehetné-e. No, azt meg már végképp nem. Őt magát esetleg az ölébe venné valamelyik romantikakedvelő lady, de a táska hagyjon föl minden reménnyel.

– Grazie – billegtette az ujját köszönésre a centurio, azzal letette a táskát a folyosón, magát meg rátette a táskára, és ott lökdöstette magát negyvenhárom alagúton keresztül, míg csak Pisába nem értünk. Közben mosolyogva dúdolta az „É donna mobile”-t, én pedig azt dúdoltam magamban a Szabolcska dallamára, hogy:

Hej, ha ez a vasút magyar vasút volna…

De hát ezek mind városi feketeingesek voltak, akik újságot olvasnak, márpedig nekem valami olasz Sóhajtás Hidegvágó András kellene, mert abban tartózkodik az igazság. De hát hol találok ilyet idegen létemre? A rapallói szállodadirektor azt mondta, hogy Reccóban van fascista circolo, ami nem fascista cirkuszt jelent, hanem fascista kört. No hát, ott próbálok én szerencsét.

Azonban nem jutottam odáig, mert abban a vicolóban – magyarul kutyaszorító –, amelyikbe befordultam, megállított egy cégtábla. Az volt ráírva: fucina. Mi az ördög lehet az a fucina? Azt már megtanultam csavargásaim közben a schild-ekről, hogy olaszul a borbélyt parókásnak hívják, a trafikost tubákosnak, a cukrászt pástétomosnak, a szabó nevét pedig már a Carlyle Sartor Resartus-ából ismerem, de mit mérhetnek a fucinában?

Hát ott bizony ráfot mérnek a kocsikerékre és patkót a ló lábára. A fucina kovács-officina. No nézzük meg ezt is, mert még ilyet úgyse láttunk.

Ami a műhelyt illeti, nem sok rajta a néznivaló. A berendezését Alpáron is szégyellenék. Persze, ahol a kutyaólat is márványból csinálják, ott az üllőtőke is sziklából van hasítva. Maga a kovács is olyan, mint egy nagy darab kőszikla, de inkább trachit, mint márvány, mert vörös is meg ragyás is. (Otthon azt mondanám, hogy képpel szaladt neki a nádtetőnek, de ezt a stílust az olasz építészet nem ismeri.) Inkább Szigfridnek látszik, mint Vulkánnak, ezt még a cimberek és teutonok felejthették itt annak idején. Ezt azonban már csak így írás közben gondolom hozzá: mikor megláttam, csak annak örültem meg, hogy fekete inge van. Ohó, ez az én emberem! Azt én nem tartozom tudni, hogy elvből fekete-e az inge, vagy hivatásból, a fő az, hogy interjút adjon.

Csak az a baj, hogy nekem nincs gyakorlatom az interjúcsinálásban. Sejtem azonban, hogy a kováccsal egészen másképp kell bánni, mint Lloyd George úrral, mert ha az dobja ki az embert, attól nem törik csontja, de ha engem ez a behemót ember kihajít, akkor Szent Lukács evangélista se rak össze. (Azt hiszem, ő az újságírók védőszentje, mert ő van úgy ábrázolva, hogy egy ökör néz az írásába mint cenzor.)

– Prego, signore – barhácsolok össze egy mondatot az olasz tudományomból –, un poco di fuoco!

Gondolom, egészen stílusos egy kis fuocót kérni a fucinában. Van itt parázs annyi, hogy ökröt lehetne rajta sütni. (Nem az evangélistáéra gondolok.)

– Ecco – vigyorodik rám az óriás, és egy kétágú forchettával akkora parazsat igazít a pipámba, hogy a hamvától én is egyszerre fekete inges leszek. Na annál jobb, most már egy hiten vagyunk, közvetlenebb lehet a diskurzus.

– Come sta Duce?[6] – hunyorítok rá, míg tüntetőleg szétkenem az ingemen a kormot. Hadd lássa a testvér, hogy én is született fascista vagyok, noha nem tudom is, hová kell névelőt tenni.

A testvér azonban hoz egy nedves szivacsot, és azt addig nyomkodja az ingemre, míg a bőröm is fölveszi a fascista jelleget. Azonközben pedig elmagyarázza, látván együgyű voltomat, hogy itt valami tévedés van, ő nem herceg, hanem kovácsmester, mastro fabbro, név szerint Onorato Varralo.

– Vessz meg a neved napján – gondolom magamban, és másképp formulázom a kérdést. – Come sta Mussolini?

Vagy a kiejtésemben van a hiba, vagy az ő kormos fülében, de megint nem érti, mit akarok. Vagy mindenki így tesz, akit meginterjúvolnak? Kikaroltat a műhelyajtóba, és elmagyarázza, hogy ha fölfelé megyek a vicolón, és a harmadik sarkon jobbra fordulok, ott van egy conferioni, abban megmondják, hogy áll most a muszlin, amit olaszul mussolinának hívnak.

Hát most már mit csináljak? Eszembe jut, amit a földrajzban tanultam: hogy az olaszok mind művészek. Márpedig két művész mindig megérti egymást – ha nem egy országból való. Fölkapok egy darab szenet, és a napsütött utcai falra rárögtönzöm a Mussolini fejét. Én ugyan nem tudok rajzolni, de hát van azzal úgy más is, mégis megél belőle. A diktátornak olyan jellegzetes arca van, hogy azt lehetetlen el nem találni.

– Á, Benito! – ismert rá Onorato mester a vezérre. – Gentiluomo!

Ezt olyan szívbeli meggyőződéssel mondta, hogy közben a szemöldöke fölszaladt a sapkája alá, a két szájavége pedig a szemöldöke után kapadozott.

Nagy dicséret, ha egy olasz közpolgár azt mondja valakire, hogy gentiluomo. Én megpróbáltam lódítani, hogy kedvében járjak az elvtársnak. Babérkoszorút kanyarítottam a dúcé hatalmas koponyájára és azt mondtam:

– Eroe!

A mester rábólintott, mert Benito valóban hős, de a babérkoszorút kevesellte. Kivette a kezemből a szenet és a laurusfüzér fölé rajzolt egy koronát. A korona sokkal jobban sikerült, mint a babér.

– Benito, il re! – ütött a vállamra olyan hatásos jóindulattal, hogy semmi kedvem se volt ellentmondással kiprovokálni egy rosszindulatú vállveregetést. És különben sem tagadhattam volna, hogy ennél rosszabb babéros és koronás fejeket is láttam már imperátorok érmein.

Kis olasz bórembukkok játszottak a kocsiúton olyan játékot, amit nálunk csak a felnőttek szoktak játszani; azt próbálgatták, ki tud nagyobb követ a lábára ejteni a másiknak.

– Giuoco soldatesco! – magyarázta a mester ragyogó szemmel, és hol a szénrajzra mutogatott, hol a bórembukkokra. Hogy mire azok megnőnek, akkorára Benito megcsinálja az új háborút! – Tutti soldato!

Már hogy ezekből mind katona lesz, és akkor lesznek megint nagy urak a kovácsok.

– Nem a’ – ráztam a fejemet –, előbb mindnyájából kovács lesz. – Tutti fabbro!

Onorato értetlenül nézett rám. Megkérdeztem tőle, tud-e olvasni. Nem? No erre előhúztam a zsebemből a Popolo d’Italiá-t, amely virzsiniatakarói rendeltetéssel tartózkodott nálam, és kikerestem belőle a legvastagabb betűs hirdetést, amelyben a San Pellegrino vize ajánltatik mint igen hasznos ital minden ismert és ezután felfedezendő nyavalyák ellen.

– Che cosa? – kérdezte csodálkozva a mester. – Micsoda az?

Persze, hogy azt mondtam neki, az a Mussolini új törvénye. Jövő esztendőtől kezdve minden olasz gyereknek ki kell tanulni a kovácsmesterséget, hogy mire háború lesz, mindenki maga tudjon magának puskát csinálni. Bizony. Egy-két esztendő múlva minden kovácsmester bezárhatja a fucinát, és elmehet zabot hegyezni Cucucinóba.

A mester olyan képet vágott, mint a pisai gót freskókon az ördög, mikor a remete imádságára kiejti a szájából a bőregeret. Sose gondoltam volna, hogy ilyen illetlenül mérgesen tudjon nézni az olyan ember, akit Honoriusnak kereszteltek. (Igaz, hogy aki Honoriust eddig ismertem, az igencsak pápa volt.) Megint fölkapta a széndarabot, és olyan nyakravalót hurkolt vele az eroe álla alá, hogy elborzadva fordultam ki Reccóból.

A circolóban bizonyosan még estére tisztázódni fog a dolog, és én holnap nem mernék újra interjút csinálni a mesterrel. A mait azonban mégiscsak megírtam, már csak azért is, hogy Mussolini tudja magát mihez tartani a kovácstársadalom irányában.

ANZIKSZ MIHÁLYNAK

Rapallo, április

Kedves öreg Mihály,

aki már negyedik hete nem dörömbölsz nekem jó reggelt – ugyan nem is sok értelme volna, mert itt nem kávézunk kolbászt –, többször tapasztalhattad már barátságunk hosszú évei alatt, hogy nem vagyok árulkodó ember, sőt a szakértő bizonyos római jellemet is találhat bennem. Talán emlékszel rá, hogy mikor egyszer te fogtad el a hálószobába beszabadult egeret, én voltam rá büszke, és más alkalommal, mikor én fölöztem le a jegesben a forralt tejet, neked tulajdonítottam ezt a sikeres vállalkozást, és azt mondtam közös úrnőnknek, hogy „most már úgyis beleevett a macska, adjátok neki az egészet, és máskor ne felejtsétek nyitva a jeges ajtaját”. Mommsen lehet rá a bizonyság, hogy a római gyarmatpolitikának is ez volt a lényege.

Azonban nem a gyakorlati politikáról van itt szó, Mihály, hanem arról, hogy közös úrnőnk téged nem vett be azoknak a listájába, akiknek okvetlenül kell olaszországi anzikszot küldenem. Ez a lista első szövegezésében igen rövid volt, alig háromszáz névből állott, de azóta tizennégy bővített kiadást ért, és az olasz posta idei statisztikájában nagy szerepet fog játszani. Egyelőre az eredmény annyi, hogy Mussolini segéd postáskisasszonyt neveztetett ki Rapallóba, aki azonban nincs felruházva azzal a joggal, hogy hitelbe adjon bélyeget. Eggyel több ok arra, hogy haragban legyek a ducéval, és egyúttal magyarázata annak, hogy miért nem találod ezen az anzikszon III. Viktor Emánuel őfelsége képét, akinek éppúgy megfehéredett a bajusza, mint az enyém és – mi tagadás benne – mint a tiéd is, öreg Mihályom. Pedig mi fascisták se vagyunk, mint ez a szegény felség, de hát a bajusz megfehéredése független minden világnézettől. Épp azért az okos macskák idejében leborotváltatják a bajuszukat, amivel nem akarok Mussolinira célozni.

Kedves Mihály, levelemnek nincs egyéb célja, mint közölni veled, hogy az olaszok igen jó emberek, mert nagyon szeretik a gyereket meg a macskát. Szinte hallom, amint tüsszentesz egy mérgeset, amikor azt hallod, hogy fajod itt nagy népszerűségnek örvend, és azt gondolod magadban, az már régi dolog, hogy az olaszok szeretik a macskát. Biztosíthatlak azonban, öreg, hogy ez a tüsszentés nem indokolt. Jusson eszedbe, hogy a francia népmesékben is ogre-nak hívják az emberevő óriást, mert a franciák már ezer esztendővel ezelőtt is azt hitték, hogy a magyarok emberhúst esznek. Pedig mi tudjuk, ugye, Mihály, hogy ebből egy szó se igaz, mert a magyarok legfeljebb egymást eszik meg, az pedig nem számít, mert a családban marad. A kannibalizmusnak ez a neme különben a föld minden művelt nemzeteinél megtalálható, és így nem ismeretlen az olaszoknál sem, de azt csak a ravasz német vendéglősök találták ki a gyanú elkerülése céljából, hogy az olaszok összetévesztik a macskát a nyúllal.

Megvallom azonban, hogy a régi rómaiakért nem harapom meg az ujjamat, mert az inkább a klasszikafilológusok föladata. Nekem, mint laikusnak, már többször feltűnt, hogy a római költészet fénykorában a macska alig szerepel, és tíz akadémikus egész életmunkájával se tudna a római szerelmi lírából tíz olyan hasonlatot összeszedni, amelyben a nő a macskával helyeztetik párhuzamba. Ez azért különös, mert a római költőket kedveseik több ízben emlékeztetik galambra, gerlicére, verébre, párducra, sőt nőstény farkasra is, Juvenalisban pedig egyszer a szerelem a vadszamár képét idézi föl. Más magyarázatát nem tudom adni a dolognak, mint hogy akkorában a macskák még nem voltak olyanok, mint a nők, s csak a római birodalom bukása után tanulták el tőlük a kecsességet, a bájt és a manikűrözött körmöket.

Hanem azt mondhatom neked, Mihály, hogy a reneszánsz idejében Itália már a macskák paradicsoma volt, mert a legnagyobb mesterek se festenek soha lakomát macska nélkül. Tudod, én most műtörténeti tanulmányúton vagyok, és főleg ebből a szempontból figyeltem meg a quattrocento és cinquecento művészetét, mert szeretek hiányt pótolni, és e téren bizony sokat elmulasztottak az előttem itt járt esztétikusok. Bode ugyan figyelemre méltatta, hogy Paolo Veronese Kánai menyegző-jén egy macska is látható az asztal alatt. (Ősöd lehetett, Mihály, mert éppúgy dörgölődzik a Jézuska lábaihoz, mint te szoktál az enyémhez. Majd ha hazakerülök, utánanézünk a macskák nemesi almanachjában, mert nézd, pajtás, akármilyen demokrata vagy is tavasz ébredésén, a mai világban sose tudhatja az ember, mikor veheti hasznát a nemességének.) A Veronese képén azonban két kutya is található, amint egy ürücsonton marakszanak. Már most mi fog történni, ha a két kutya elkészül a konccal, és észreveszi az ősödet? Határozottan rossznéven veszem a művésztől, hogy nem festett oda egy eperfát is, amire az ősöd veszély esetén fölszaladhasson. A bédekker megháromcsillagozza a képet, én azonban rád gondoltam, öregem, és a három csillagból kettőt kivakartam.

Azt hiszem azonban, ma már a veronai Pál mester is több gondot fordítana a kánai macska biztonságára, és nem az asztal alá terítene neki, hanem odafestené az Úrjézus ölébe. Nincs fogalmad róla, Mihály, milyen nagy urak itt a te atyádfiai. Otthon például néha elkeserített, ha nem mondtam is – mert az okos ember nem mond ki mindent, amit gondol –, mennyire több szabadságod van neked a háznál, mint nekem. Például neked mindig szabad volt fölfeküdnöd az ágy tetejére, sőt a zongorára is, s elgondolni is rossz, mit szólt volna ahhoz közös úrnőnk, ha én csak egyszer próbáltam volna ráfeküdni a zongorára. De mióta olasz tanulmányokat végzek, Mihály barátom, azóta látom, hogy te se vagy egyéb elnyomott rabszolgánál. Itt nemcsak a zongorán pihentethetnéd öreg csontjaidat, hanem ha ahhoz volna kedved, belefekhetnél a dagasztóteknőbe vagy a levesestálba is. Mit mondjak neked, Mihály, hogy fölébresszem benned a vágyat Itália szépségei után? Láttam egy öreg halászt, aki fogatlan, vén macskájának megcsócsálta az ételt, úgy rakta a szájába, és láttam egy fiatal signorát, aki egyik keblén gyermekét ringatta, a másikon valamelyik unokanővéredet dajkálta. Még ennél nagyobbat is mondok neked, Mihály. Tegnap délután a Via Marsalán a Mr. Burberry autója elütött egy macskát. Ha engem ütött volna el, akkor engem a kihágási bíró elítélt volna mint forgalmi akadályt, aki előgetek az autóknak, és a bírónak igaza is lett volna, mert Rapallónak több haszna van az autós csavargókból, mint a magamforma gyalog csavargókból. Ellenben, ha a macskagyilkos el nem szelel, akkor a közfelháborodás burberryvé cserzi az irháját, és nem tudom, nem tették-e ki azóta közszemlére szegény rokonod véres tetemét, mint annak idején Julius Caesarét.

Azonban azt is tudatom veled, Mihály, hogy itt az egerek igen kövérek, topó-nak hívják őket, és egy topo már két napja itt topog a szobámban. Nem tudom, melyikünk fél jobban a másiktól, hanem azt látom, hogy a trappolá-tól nem fél. A trappola olyan egérfogó, amit nálunk famacskának hívnak, és ez igen buta állat, az egér most is ott futkorász a hátán, amit a tieden bizonyosan nem tehetne meg. Öreg pajtásom, gondold meg a dolgot, és gyere ki utánam, neked nem kerül az annyiba, mint nekem, talán ki tudsz járni valami vasúti kedvezményt, sőt a magyar államvasútra esetleg szabadjegyet is kaphatsz. Hiszen könnyen kimutathatod, amit szükség esetén én is igazolhatok, hogy nem vettél részt az októberi forradalomban, és mint Kacor király, már csak elvi okokból sem tettél esküt a Nemzeti Tanácsra.

Isten veled, Mihály!

ZIA NIA KILAKOLTATÁSA

S. Margherita di Ligure, április

Liguria gyöngye riviérai fogalmak szerint elég jelentékeny hely. Nem hiszem, hogy tizenötször bele lehetne rakni Tápéba, legföljebb tizennégyszer, és akkor már csak annyi hely maradna, hogy legfeljebb még Portofinót és San Nicolát lehetne beleszorítani. Hogy milyen kicsire szabták ezt a Santa Margheritát, abból látni legjobban, hogy csak három templom van benne. Hotelja van tizenhét és utcája kettő.

Mindez a Reiseführerekben is megtalálható, van azonban két nevezetessége a falunak, ami tudtommal még eddig sehol sincs följegyezve. Az egyik az, hogy van egy Viktor Emánuel-szobra, amelyről a közhit azt tartja, hogy mikor a déli harangszót meghallja, akkor mindig megemeli a kalapját. Ami nem kis dolog, mert pofoncsapott bronzkalapja van, és az lehet vagy fél mázsa súlyú. Igaz viszont, hogy bronzkarja is van a kalapemelgetéshez.

Mármost ebben az az érdekes, hogy Szegeden szóról szóra ezt meséli a külvárosi nemzet a Tisza-szabályozó Vásárhelyi Pál mérnök szobráról. Valamint Bod Péter is azt írja a Szent Herteokrates-ben – ilyen messziről nem tudom a pontos címét a kétszáz esztendős könyvnek –, hogy Rotterodamus város piacán ama nevezetes Rézmán, vagyis Erasmus doktor szobra mindig becsapja a kezében levő nyitott rézbibliát, valahányszor meghallja a déli harangszót. A dologban persze az a huncutság, hogy sohase hallja meg a harangszót se a rézdoktor, se a rézmérnök, se a rézkirály. És aki erre rá nem jön, azt kinevetik Szegeden is, Rotterdamban is meg Santa Margheritában is. Egy nótára megy az egész világ.

A másik nevezetessége az a jelen levelem dátumában jelzett helynek, ahová reggelenként átsétálok Rapallóból, hogy ma találtam benne egy hazai lapot. Ott feküdt a Giardino Publico márványlócáján. Nem kell mondanom, hogy nagyon megörültem neki, és az első percben azt hittem, hogy ezt egyenesen nekem hozták hazulról az angyalok. Otthon nem vagyok én ilyen naiv, de itt úgy körül van véve angyalokkal az ember, hogy egész természetesnek tartja az ilyen szívességet. Mihelyst azonban éppen a tulajdon tárcámban paprikás szalonnára valló ujjlenyomatokat találtam, mindjárt láttam, hogy rossz nyomon járok. (Nota bene: a tárcámra a sajtóhibákról ismertem rá.)

Mindegy no, ismeretlen honfitársamnak mindenesetre hálás köszönetet mondok e helyen, szíves feledékenységéért, amellyel hozzá juttatott ahhoz az örömhöz, hogy otthon érezhettem magam a vérrel virágzó kaméliafák alatt. Főképp azért éreztem magam otthon, mert az újság éppen négyhetes volt, s én otthon se igen szoktam frissebben olvasni az újságot. Olyan öreg újságírónak, mint én vagyok, meg lehet ezt bocsátani, s különben szegény édesapámat, az öreg szűcsmestert is mindig csak viselt subában láttam, holott ő maga csupa új subákat csinált.

Köhécselős napom lévén, először természetesen az időjárást néztem meg, mert már kezdek belejönni a köhögés lélektanába. Ha azt hallom, hogy otthon jobb idő jár, mint itt, akkor mindjárt erőt vesz rajtam az elkeseredett köhögés, de mihelyst arról kapok hírt, hogy otthon sokkal jobban köhögnék, mint itt, azonnal elhallgatnak a mellemben mindazon hangszerek – hegedűk, cimbalmok és hárfák –, amelyeket családi körben becéző néven cinicáknak hívunk.

Most is mindjárt megnyugodtam, mihelyst azt olvastam, hogy otthon fújdogál a szelecske, és hősüllyedés várható csapadékkal. Ezen föllelkesedve olvastam aztán el annak a gyúrói postásnak a történetét, akit majd agyonvertek az ismeretlen tettesek, mert nem fogadott szót a hatóságnak, és nem bontotta le a házát. Hát ez olyan szép történet, hogy most már nem is olvasom tovább az újságot, míg olasz párját nem hasítom ennek a történetnek. Ez lesz a Zia Nia históriája.

Zia annyit tesz, hogy „néni”, a Nia pedig a Szidóniának a megrövidítése, Zia Nia tehát nem egyéb, mint Szidi néni. Szidi néni Magyarországon is eléggé ismeretes személy, mindenki tudja róla, hogy őelőtte nem mer Berci páros csókot adni, az idevaló Szidi néninek azonban más jelessége van, noha az szintén a párossággal függ össze. Zia Niának a gyerekei születtek párosával. Először született neki két fia. Másodszor született két leánya. Harmadszor született két fia és két lánya. Hogy aztán negyedszerre mi történt volna, azt nem lehet tudni, mert a négyes keresztelő után nemsokára zio Ignaziónak az az érthetetlen gondolata támadt, hogy ő megfürdik a tengerben. Meg is tette, bele is fulladt. (Egyike a legritkább halálnemeknek az olasz falusi népnél; aki csecsemőkorában bele nem fullad a fürösztőteknőbe, azt később nem fenyegeti e nemű veszedelem.)

Zia Nia fölvette a vedova nevet és rangot, és viseli öt év óta becsülettel. Nyitott egy kis bottiglieriát, és abban méri a vino cattivó-t. (Az olaszoknak – az isten tudja, milyen eszmetársítás révén – a viharos tenger és a rossz bor egyformán cattivo.) A halászok és bárkások igen kultiválják is a csárdát, mert nagyon jó helyen van, két penzió-palota közül közvetlenül a tengerbe ugrik ki, úgyhogy az ajtaján kitántorgó hazafi közvetlenül a csónakjába eshet bele, ami olyan szép berendezés, hogy a legdrágább hotelben sem található.

Történik azonban egyszer, hogy mikor Zia Nia éppen a reggeli pappá-t kanalazza szét a nyolc gyereknek, beállít hozzá az ispettore, ez olyan utcakapitányféle hivatalos ember, két guardiával meg hat darab csákányos férfiúval.

– Hát ti? – merészkedik rájuk Zia Nia. – Mi jóban jártok?

– Mink bizony utcát igazítunk, Zia – mondja az ispettore.

– Ejnye, hejnye – csóválta meg a fejét Nia nenő –, még ilyent se hallottam. De csak mindenre ráértek! Hát aztán, hogy igazítjátok az utcát?

– Úgy, Zia, hogy lebontjuk ezt a te házadat, mert nagyon kiugrik az utca sorjából. Küldött már teneked efelül a borgomastro elég írást, de te mind hallatlanná tetted, hát most már elküldött minket.

Zia Nia erős, zömök menyecske, az ispettorét akár megdagaszthatta volna, ha négyszemközt kapja, de már a bakteroknak meg a csákányos embereknek mégse mehetett nekik. De nem is volt neki az esze ágában sem, inkább betessékelte őket a küszöbről a tavernába.

– Ami parancs, parancs, annak eleget kell tenni. De már éhgyomorral mégse fogjatok hozzá, harapjatok egyet előbb, ti perdigiornók.

Ha az embert füstölt asinellivel kínálják, akkor azt se bánja, ha lenaplopózzák. De a füstölt tengeri szamárkát nagyon sok szálkával ruházta föl a jó Isten, az csak ákovitába áztatva üdítő eledel. Az első butéliánál azt mondták az emberek, hogy kár ezért a szép házért, de ami rend, az rend, aztán az angoloknak más az ízlésük, azok beszélték tele a borgomastro fejét. A második butéliánál azt mondták, hogy de bizony ők inkább a borgomastróba vágják a csákányt, mint ebbe a szép házba. A harmadiknál aztán már nem mondtak semmit, mert ki az asztal tetejére borulva szenderedett el, ki az asztal alatt húzta a bőrt.

Zia Nia meg csak ezt várta, akkor előhúzta a nagy kétkerekű lettigát, abba befogta az öszvért, ülésnek föltett rá egy szál deszkát, a háta mögé behajigálta a nyolc gyereket, azzal a nyaka közé szedett a muló-nak, s most már uccu neki a világnak!

– Mammina, mammina! – riadoztak a gyerekek, ahogy nagyokat zökkentett rajtuk a kóla a meredek lejtő sziklatuskóin.

Zia Nia hátracsapott az ostorral, a gyerekek elkezdtek bőgni, ettől az öszvér kótyagosodott meg, s most már úgy nekilódult a zörgős kolesszal, mint a veszett sárkány. Az emberek mindenütt szájtátva néztek utánuk; s akinek ráérő ideje volt – az pedig itt mindenkinek van –, az mind a nyomukba szegődött, kíváncsian arra, hogy mért akar Zia Nia kikocsikázni a világból.

A furfangos nenő pedig éppen ezt akarta, a mentül nagyobb spektákulumot. Mire odacsörömpölt a rossz kocsi a municipio elé, akkorára az angol király őfelségének több alattvalója is odacsődült, s a nagy zörgésre, lármára, gyerekordításra ijedten szaladt ki a borgomastro is a porticusba.

– Mi dolog ez, asszony? Kié ez a sok gyerek, és mit akarsz velük?

Zia Nia leugrott az ülésről, internacionális asszonygesztussal a csípőjére tette a kezét, és rászikrázott a szemével Liguria gyöngyének leghatalmasabb urára.

– A nyolc gyerek eddig az enyim volt, de ezután a tied lesz, borgomastro, mert ha lebontatod a fejük felül a házat, akkor vidd őket a te házadba, és ezután keress nekik kenyeret te!

A borgomastro visszaugrott a szobájába, és nem telt bele egy miatyánknyi idő, Zia Nia már sigilló-s írást kapott róla, hogy az ő életében senki a házához nyúlni nem fog.

Ha Cornelius Nepos ezt megérte volna, Zia Nia bizonyosan a Gracchusok anyja mellé kerülne a középiskolai oktatásban.

ÉBREDÉSEK

Rapallo, április

A hajnal barátja ugyan a múzsáknak, de én már sok-sok esztendő óta nem vagyok barátja a hajnalnak. Homályosan emlékszem rá, hogy vannak szép hajnalok is, amelyeknek piros pántlika ég a hajukban, mikor kikönyökölnek az ég ablakán, de én már nagyon régen nem láttam ilyent. Az a hajnal, amelyik annál az íróasztalnál hasad rá az emberre, amelyiknél a napáldozat otthagyta, olyan, mint a rosszkor jött szerető. Az ember ásítva fogadja, és hátat fordít neki.

Az este eszembe jutott, megpróbálom, hátha itt még szép hajnalt is tudnék látni. Megkértem az öreg Subito bácsit, a hotelom portinaió-ját, hogy keltsen föl második kakasszóláskor. Subito bácsi a rapallói bejelentőhivatalban egész más néven van elkönyvelve, de azzal nem szolgálhatok. Nekem azért Subito, vagyis „Azonnal”, mert rendkívül készséges gentiluomo, és mindent „azonnal” ígér. A fölkeltés irányában eléterjesztett kérésemet is ezzel honorálta:

– Subito!

– Nono – mondom –, nem oly sürgős. Majd csak reggel öt órakor.

Persze nem ő keltett föl engem, hanem én keltettem volna fel őt, ha lett volna hozzá lelkem. De csak elnéztem, ahogy ott aludt a fülkéjében, félrebillent fejjel, és természetesen még álmában is fölfelé fordított tenyérrel. (Antropológusok mondják, hogy a kapuról nevezett emberfaj így is születik.) Most láttam először portássapka nélkül, kopasz feje búbján éppen olyan feltűnő három szál hajat visel, mint az a Szent Péter, aki a rapallói katedrális egyik oldalhajójának oltárképén őrzi a mennyország kulcsait. (A kulcsok nemigen vannak elkopva, a kép nyilván a venticentó-ból való.) Nem tagadom, ennek a hasonlatosságnak is lehet némi része benne, hogy nem zavartam meg a signore Subito álmát. Talán javamra írják ezt nekem, ha majd megérkezem abba a tartományba, ahová remélem, útlevél nélkül indulok el, földi szegődésem kiteltén. És ha Péter azzal akar elutasítani, hogy az én számomra nem ott készítenek kvártélyt, akkor addig könyörgök neki, míg ki nem keresi a főkönyvben az én lapomat. Lesz ott a rováson elég, tudom én azt, de legalább innen Rapallóból a javamra is lesz két tétel. Az egyik az, hogy nem keltettem föl egy embertársamat, aki aludt, a másik az, hogy egy éhes csigabigát a babérfa tövéből föltettem a babérfa derekára, ami neki legalább három hetébe került volna. (De ha a lelkembe nézek, ezt a cselekedetemet nem találom egészen önzetlennek, mert közben arra is gondoltam, hogy ami babért ez a fontolva haladó elvtárs lelegel, azzal is kevesebbet vágnak bele az olasz pipadohányba.)

De mit csináljak most már, hogy emberséges ember is maradhassak, meg a hotelból is kijuthassak? Eszembe jutott, hogy az egyik szárnyon van valami kilátótorony, annak a teraszán szokott ebéd után a napimádás történni. Ez nagyon különös szertartás, amelynek látása nekem mindig igaz örömemre van. A hivő liegestuhlba igazítja magát, hátraveti a fejét, és kitátja a száját a napra. Azt még nem láttam, hogy a nap valakinek a szájába repült volna, ezt inkább a napfény gyermekei, a legyek szokták megcselekedni, amelyek itt természetesen sokkal muzikálisabbak, mint otthon, de éppoly demokratikus gondolkozásúak és közvetlen modorúak. Csak egy napimádó van, akinek ambíciója többet kíván, mint egy közönséges házi legyet. Ez miss Strudle, angol teozófus, akinek mindig a hóna alatt van a Bunyan The Pilgrim’s Progress-e[7]. Amikor napkúrázik, akkor a feje alá teszi a halhatatlan üstfoltozót minden misztikus látomásaival, és akkorára nyitja a száját, mintha imádkozó sáská-t várna bele. Linné nevezte el Mantis religiosá-nak ezt a hártyás szájú Torquemadát, aki szenteskedve teszi keresztbe azokat a bicskákat, fűrészeket és harapófogókat, amelyeket kezek gyanánt visel. Itt már ilyenkor igen éli világát, minálunk csak a kánikula körül szerez örömet találhatóságával a bogarászó gyerekeknek. Ha tudná, hogy hazánkban ájtatos táltor néven örvend közbecsülésnek a zsenge ifjúság körében, valószínűleg áttelepedne oda, mert itt nem hívják semminek se.

Arra gondoltam, hogy tán ennek a kukullóriumnak az ajtaját nem zárták le éjszakára, és ha lépcsőt találok hozzá, kijuthatok a szabadba. Persze egy alvó szálloda labirintusában óvatosan kell bolyongani, mert az ember sose tudja, hogy hová jut, láttam én már ilyent a moziban. De hát bátor ember vagyok, ahol egyedül vagyok, és elszántan kanyargok jobbra-balra az ajtók előtt silbakoló cipők, csizmák, bakancsok, szandálok és csónakok sorfala között. Eszembe jut egy nyugalmazott huszárőrnagy barátom, aki sokszor beutazta Olaszországot, és egy hosszú élet tapasztalata gyanánt közölte velem azt a megfigyelését, hogy akármilyen művész nemzet az olasz, a csizmát nem tudják fényesre pucolni. Magam is érzek rá némi hajlandóságot, hogy néplélektani következtetéseket vonjak le abból, melyik nemzet hogyan teszi ki éjszakára a cipőit az ajtóba. A német habdák elszántan, keményen és láb nélkül is befűzötten állanak, az egyik kétujjnyival előbb, és mindjárt megindulnának, ha vezényszót kiáltana nekik az ember. „Immer feste drauf!” A francia cipő az orrán pipiskedik, és ágaskodik, mint egy kukorékoló kakas, az angol cipők feszesek és merevek, mintha sámfát nyeltek volna, orruk, sarkuk hajszálnyira egy vonalba van igazítva, de egy arasz távolság jelzi köztük, hogy az angolszász láb két hemiszférára támaszkodik. A foltos cipők a takarékos osztrákra vallanak – hozott lakkcipőt is, de azt nem veszi ki a kofferből –, a japánok sarui a földhöz lapulnak és összekancsalítanak, ahol pedig egymásra tapos a jobb és bal lábra való cipő, ott az ajtó mögött magyarok álmodják haza magukat. Továbbá azt a tételt is föl lehetne állítani, hogy ha a férfiak is olyan paragrafussarkú cipőket hordanának, mint a nők, akkor nyilván egész más irányt venne a történelem folyása.

Azonban haladjunk, haladjunk, mert nem azért küldettünk e földre, hogy új történelemfilozófiai rendszert dolgozzunk ki, és különben is helyen vagyunk már: zörgeti a szél a kukullórium ajtaját. Amiből nemcsak az következik, hogy szabad a kimenet, hanem az is, hogy a szél már fölkelt. Ez azonban nem számít, mert itt a szél le se szokott feküdni.

Ahogy kilépek a teraszra, még álom van a világ szemén. A tenger csak egy sirályröppenésre van tőlem, hallom a lélegzetvételét, de látni csak ott látom, ahol csillagok fürdenek benne. A Siriusra a vízben is ráismerek, s most jövök rá, hogy aranyszemű testvérei közt mért ő a legragyogóbb. Azért, mert ő marad legtovább a vízben. A többiek már rég fölvették ködingüket, és behúzódtak kristálygrottáikba, amikor ő még mindig kisüt a habokból. Egyszer aztán a Sirius is elmerül. Génua felé hirtelen vörös csík lángol át a horizonton, de ez még nem a hajnal. A hajnal még valahol a dalmát partokon csókolgatja a szűz havasokat, amikor itt már elpirul a tenger. Szégyenli, hogy együtt aludt az éjszakával, amely fekete uszályát maga után húzva, most szökik ki az ég nyugati kapuján. A világ kezdete óta így megy ez, de a tenger mindig megőrzi szemérmét, és azért marad örökre fiatalnak.

A Campanile harangja megszólal, és a szomszéd villa emeletén kinyílik egy ablak. Valaki kinéz rajta Chiavari felé, amelyre már lecsorog a hajnal tűzesője. Kilép az erkélyajtón, paletta van a kezében, arról ráismerek. Ez signore Gustavo, helybéli adóbecslő és tájképfestő. Kár, hogy Leonardo da Vinci és Raffael nem voltak adóbecslők, mert akkor ők is korán kelő emberek lettek volna, és hagytak volna ránk olyan tájképet, amelyet Hajnal a tengeren címmel háromcsillagoznának meg a bédekkerek. Sajátságos dolog, hogy a reneszánsz nem ismerte a tájképet mint olyant, legföljebb csak mint ifjú angyalok és öreg szentek hátterét. Más okát nem tudom találni, mint hogy az emberiség legnagyobb festői a későn fekvést sokkal jobban kedvelték a korán kelésnél, amiből azonban eszem ágában sincs azt következtetni, hogy minden korán kelő embernek okvetlen művészettel kell foglalkoznia.

Például a Viale della Palmen döcög fölfelé egy kétkerekű kordé, az hozza a tejet az albergóba. E tejesembernek például elengedném, hogy vízfestéssel foglalkozzék, de szemem láttára műveli azt. Tíz kanna tej közt arányosan porcióz fel két kanna vizet, amit a hegyoldal csurgójából fej. Ennek köszönheti a tej azokat a színhatásokat, amelyeket mynheer Bloom, a holland sajtkereskedő mindig ezzel honorál a reggelinél:

– Az is ökör, aki elhiszi, hogy ez a tej tehéntől származik.

Ilyenkor Alessandretto és Teodorulo, a két kis reggeli pikoló mindig alázatosan összemosolyodik. Most már tudom is, miért. Ők ketten veszik át a tejesembertől a latté-s kannákat, és fél kanna igazi tejet kiihatnak érte, ha zio Giovanninak segítenek a csurgókutat húzni.

Elfordítom a fejemet, részben azért, hogy az érdekeltek zavarukban el ne tévesszék a keverési arányszámot, tíz kanna vízbe kevervén két kanna tejet, részben azért, mert meghat az üzleti csalásnak ez a primitív bája, amely a festészetben Cimabue iskolájára emlékeztet. A szarka azonban, amely a leanderfák közt virradt meg, nem olyan diszkrét, mint én vagyok, és rákiált a társaságra:

– Rubatori!

Ez annyit jelent, hogy „rablók!”, de nem bizonyos, hogy kiket illet, mert közben a pékkocsi is odanyikorog a hátulsó kapura, és a direttore reggeli harákolása is fölhallatszik a hallból. Mindenesetre érdekes, hogy az üzleti világ ébred elsőnek, beleértve a szarkát is, akinek nagyon jól áll, amikor tolvajt kiabál.

A zenit rózsás felhőhajói kezdenek aranyosodni, a tenger anzikszkék lesz, és a magnóliafáról leesik egy tulipánszirom. Egy cinege verte le, amely reggeli harmatot ivott a rózsaszín kehelyből. Ő maga ki se látszik, csak a farka hegye billeg ki a virágból, és a csittegése hallatszik. A magyar cinege azt mondja: „kis cipő, kis cipő, kicsit ér, kicsit ér, kicsit ér!” Az olasz cinegének egész más a világnézete, az azt mondja:

– Cinquanta, cinquanta, cinquanta, bruco, canonicato!

Mármint hogy ötven papmacskahernyó fölér egy kanonoksággal. Hát gusztus dolga. Különben lehet, hogy Olaszországban csakugyan így van.

A fecske is aránylag későn ébred, és csak itt jövök rá, hogy ő tulajdonképpen minálunk is olaszul beszél. „Csicseri-ficseri”: ez határozottan olasz idióma, csak azt nem tudom, hogy mit jelent. Subito bácsit már kérdeztem, de csak annyit tudtam kivenni a feleletéből, hogy ő a pacsirtát jobban szereti. Tudniillik olajban kisütve.

Meglepett azonban, hogy a sárgarigó, amely egészen beleveszett a mimózafák sárga virágfüstjébe, itt is magyarul beszél. Nem tud leszokni arról az illetlen szavajárásáról, hogy „huncut a bíró”. Szerencséje, hogy az olasz hatóságok nem értik, amit mond, és azért nem tesznek ellene folyamatba semmi fenyítő eljárást. Ugyan a Rapallo saját tudósítója azt jelenti Rómából, hogy több törvényjavaslat készül a társadalmi rend hatályosabb védelmére. Lehet, hogy azok közt lesz a sárgarigók szólásszabadságának korlátozásáról szóló is.

A nap fölhág a Monte Oliveto csúcsára, az első emelet sarokerkélyén megjelenik Mr. Burberry, pizsamában, a kezében órával, és nézi a napot. Azt hiszem, hozzá akarja igazítani az órájához. Egy-egy lady feje is feltűnik az egymás után kipattanó ablakokban, de most nincs rajtuk kalap, sőt némelyikén még most haj sincs. Az olaszok danolva, a hollandok káromkodva ébrednek. Legkésőbben kelnek a németek, de azért a reggeliző teremben ők az elsők. A franciák hamarább megindulnak, de a folyosókon találkoznak egymással, elkezdenek trécselni, s a reggelihez ők érnek utolsóknak.

Magyarok most ketten vagyunk Rapallóban, s mi természetesen összevissza ébredünk, és rendszerint rosszkor. Ha napos a reggel, akkor alszunk délig, de ha szakad az eső, akkor már reggel öt órakor etetjük a napot a fenével, és fogadkozunk, hogy belevágjuk a tengerbe az egész albergót.

ESTI SZÓRAKOZÁSOK

Rapallo, április

Napóleon katonáira négyezer év nézett le a piramisokról, s ez a történetírók állítása szerint nagyon lelkesítő hatással volt rájuk. Hát énrám legalább negyvenezer esztendő néz arról a harminc egynéhány angol és német úrnőről, akikkel van szerencsém együtt dinerezni, de az éveknek ez az imponáló száma engem csak gyors visszavonulásra lelkesít. Nem mondom, hogy az első estéken nem mulattattak, de ez csak addig tartott, míg rendszereztem őket. Végre is tanulmányúton vagyok, és olykor foglalkoztatnom kell a múzeumigazgatót is. Ez a lady itten kőkor, de már az a fejlettebb periódusa, amikor ismerték a festés művészetét. Ez a barlangi medvével élhetett együtt, és annak a fogait hordja még most is. Az a múmia a sarokban a Kheopsz fáraó anyósa lehetett – bizonyosan azért halt meg az a derék ember olyan fiatalon. Ez a skót várúrnő határozottan pelikántípus. Tokazacskója van, amelyből egykor vérével táplálta gyermekeit, most azonban már csak a skót várúr ijesztgetésére szolgál. E gentlemannek nagyon reszket már a keze és megesik, hogy a pohár oldalához koccintja a schiaccionoci-t, amely szép névre az olasz diótörő hallgat. Ilyenkor mindenki odanéz, a glycine-díszes kalapot viselő pelikán pedig haragosan szétnyitja és összeklappantja a csőrét. Az öregúr rémületéből látom, hogy ez csak azt jelentheti:

– Mylord, én önt bekapom, mihelyst leveti a szmokingot.

Vannak még kanalas gémek, szürke gémek, pingvinek is a sala da mangiaré-ban, sőt egy-két kedves, fehér öreg dunnalúd is hápog a fruttó-s kosár fölött – mire hozzám ér, ki is színelik a narancsból a jaffait, s csak a helybelit hagyják meg, amely az ürükotletthez csakugyan élvezhető is ecetes paradicsom gyanánt – de hát a tudományokba hamar beleun az ember. Mikor pedig az őstörténelem megindul a társalgó felé, és a Gianetto kezdi fölgöngyölni a tánchoz a pokrócot, akkor az emberen határozottan erőt vesz az életösztön, és angolosan távozik az angolok közül összes termeibe.

Elvégre a szobájában is elmulathat az ember. Például a lámpákkal, amelyek közül a függőlámpa nem akar elaludni, az asztali lámpa nem akar meggyulladni. Azután megnézi, hogy be van-e csukva az ablak. Persze hogy be van, de rosszul van becsukva, tehát kinyitja az ember, és most már nem tudja becsukni sehogy se, tehát csak betámasztja. Ez azért szerencsés ötlet, mert most már el lehet gondolkozni azon, hogy ha az éjszaka jön a bóra, kicsapja az ablakot, megfázik az ember, mije fog akkor fájni holnap? A bóra maga is nagyon kiadós téma. Rendkívül nagy családja van, nem hiába olyan öreg szél, már a rómaiak idejében is fújt. Vannak neki fiai, lányai, unokái: boretta, boretto, borella, borino, de mivel mind személyazonossági igazolvány nélkül jelentkezik, az olaszok maguk sincsenek vele tisztában, melyik kicsoda. Én csináljak most már külön tanulmányban rendet az olasz szelek közt? Nem, azt a barátságot nem teszem meg az olaszoknak, legalábbis míg Fiumét vissza nem adják. Faragjuk ki inkább a ceruzánkat, ezzel is telik az idő. Valóban eltelik egy fél óra, míg az ember megnézi a felsőkabát, kiskabát, mellény, nadrág összes zsebeit, és a bujdosó bicska előkerül a fésűtartó tokból. Most már csak a ceruzát kell előhajhászni, s mire az is megtalálódik a pipában, ahol szurkálói minőségben tartózkodott, akkorra örömemben úgy eltettem a bicskát, mintha vámvizsgálatra készülnék. Bújjon beléd a bújócska – mondom neki, mikor kiderül, hogy a bal markomban szorongattam az egész idő alatt, míg a jobb kezemmel turkáltam utána, s most már csakugyan ráfogtam a ceruzára, amely, most veszem észre, nem is hegyetlen. No már olyan prédaságot pedig mégse csinálunk, hogy elrontsuk a készet, inkább megszerkesztjük vele azt a mondatot, amelyben reggel megkérjük a cameriérát, hogy varrja föl a hálóingünkre a gombot.

Ez is megvan, még sincs több tíz óránál. De ne is legyen több, mert akkor kifogyunk az időből, pedig egy nagy munka még hátravan. Az olaszoknál nagyon fejlett a szállodakultúra, hiszen abból élnek, de ha én Mussolininek volnék, már rendeletet adtam volna ki a szállodai ágyak miképpeni megvetése tárgyában. Az nem való, hogy egy vánkost teljesen elspórolnak a fáradt vándor feje alól, s a másikból is csak fele porciót juttatnak egy személynek. Egy dicsőséges múltú nagy nemzethez, amely a háborúval is igen jól megvetette a saját feje alját, igazán nem illik ez a pikolóskodás. És nem csinálhat a vendég vánkospótlékot még csak a takaróból sem, amely áll két lepedőből, amely egy gyapjúdarabbal van töltve. Ennek a különös rétesnek a szélei azonban úgy be vannak tömködve a derekalj alá, hogy onnan csak karhatalommal volnának kihúzhatók, amivel azonban magamforma kisember még otthon se rendelkezik, nemhogy idegen országban. Itt nincs egyéb segítség, mint hogy a kis kézitáska a babavánkos alá helyeztetik (azonban a tintásüveget ajánlatos belőle kivenni), arra jön kézirattáska s végül a hazulról hozott kis japán álomvánkos. Így már a magasság megfelelő, a szélességet pedig azzal a kabáttal pótolja az ember, amelynek az időjárásbeli kilátások éppen nem kedveznek. Úgy is jó, ha a kabátgombok lefelé vannak fordítva, mert akkor nyugodtan lehet aludni, de az se baj, ha a kabát gombbal fölfelé teljesíti hivatását, mert akkor nem lesz olyan hirtelen az átmenet ebből a nagy uraságból az otthoni fejtörésre.

Mondhatom, hogy amikor sikerül megadminisztrálnom az olasz ágyat, akkor el tudom képzelni, mit érezhetett Gömbös Gyula, mikor a választásokon megadminisztrálta a nemzetet. Csakhogy én, mikor már belemelegszem az ágyba, észreveszem, hogy valahogy léghuzat van. (Ugyan lehet, hogy Gömbös Gyula is észrevette azóta.) Fölkelek és becsukom a nyitva felejtett ajtót, mire kinyílik a betámasztott ablak. Most már mindegy, úgy hagyom, legalább behallatszik a kvartett: a tenger zúgása, a békák brekegése, a fülemüle nászdala és a nottola kuvikolása. Természetesen a fülemüle hagyja abba leghamarabb, és a békák bírják legtovább. De már alig hallom őket, robog velem a vonat hazafelé. Már azt se hallom, már otthon próbálok belesni az ablakon, mikor a szomszédban elordítja magát a mainzi ügyvéd:

– Ruhe!

Hallgatódzom, kit csitít, de olyan csönd van, mintha ki volna terítve a világ. Csak a mainzi ordítja el magát minden öt percben:

– Ruhe!

Azt hiszem, álmodik és a Marx-párti népgyűlésre kiabál, amelyik nem akarja meghallgatni. De az is lehet, hogy csak a feleségét fegyelmezi.

RENDES EMBER VASÁRNAP DÉLUTÁNJA

Nervi, április

Világos, hogy itt nem énrólam lesz szó, mert bár az az egy ambícióm volt az életben, hogy rendes ember legyek, most már legföljebb csak rendes halálra lehet kilátásom. (Például, mikor rátérdelek a kofferre, és sikerül is mind a két zárját becsattantanom, csak a szmokingom ujja lóg ki belőle.) Aztán meg nekem most már ötödik hete mindennap vasárnapom van, kivéve azokat a zord pillanatokat, mikor eszembe jut, hogy hány esztendő hétköznapja lesz ennek a hosszú vasárnapnak.

Egyszóval itt egy rendes ember rendes vasárnap délutánja íratik le, teljes tárgyilagossággal és az összes műfaji törvények szigorú megtartásával. Előreláthatóan nagyon sikerült olvasmány lesz, és középiskolai olvasókönyvek külön szerzői engedély nélkül közölhetik. Tiszteletpéldány semmi esetre se kívántatik. (Érdekes, hogy az ember hazájától távol még a tankönyvírókra is elérzékenyedve gondol.)

Tehát a rendes ember genovai polgár, aki szombaton este lefekvés előtt tanácsot tart a családjával, hogy mit lehetne vasárnap délután csinálni. Mert a délelőtt eltelik valahogy. A rendes ember és famíliája valamivel később kel fel, mint máskor, a gyerekek is később kezdenek a síráshoz, és a cseléd is későbben jön haza a mercató-ról. Délelőtt ténfergés a városban, ácsorgás a mólón, hajók föltekintése a kikötőben, aztán egy kis birrá-zás a Gambrinusban, utána gyüszmékölés otthon, szobából ki, szobába be, s komoly, de objektív előadás a ház úrnőjének arról, hogy a római matrónák fő erénye a pontosság volt. Végre evés, komoly, határozott vasárnapi evés, spagettivel és rizottóval.

Hanem aztán jön a délután, mikor semmit se lehet csinálni, és az borzalom az olyan rendes embernek, aki ahhoz van szokva, hogy mindig kell valamit csinálni. Hát mi lesz holnap? – teszi fel a kérdést szombat este a rendes ember mint padre. Ő már tudja, hogy mi lesz, mert az egész vacsora alatt ezen törte a fejét, és meg is mondja, hogy mi lesz. Az lesz, hogy kimegyünk Nervibe, napot és angolokat nézni, mint ahogy kimentünk a múlt vasárnap, és kimegyünk a jövő vasárnap is.

– È magnifico! – tapsikolnak a rendes ember kisasszony lányai, mint ahogy tapsikoltak a múlt héten, és tapsikolnak a jövő héten is.

És amíg a fehérnép megveti az ágyat, addig a rendes ember szétnéz a kamrában, kinéz egy fonott panierá-t, azt beviszi a szobába, leteszi az asztalra, és elkezdi nézni. Egész lefekvésig nézi, de ez nem olyan hiábavaló nézelődés, mint mikor az ember az égre vagy a tengerre bámul, ez a hadvezér céltudatos és hasznos nézelődése. A rendes embernek szoktak lenni szemei, és azokkal berendezi a kosarat. Ide jön a só, emide az olajbogyós skatulya: revolver, trancsír-kés, hat bicska, picézőkészség, dohány, cerini és vihargyufa, vatta, ha a gyerekek elesnek, és betörik az orrukat, tű, cérna, rossz kesztyűk a szirteken való mászkáláshoz, egy sült cappone, az Arrosto di majale, ami nem májusi áristom, hanem sertéskarmonádli, a cipolle, vagyis a zöldhagyma, egy üvegben caffé con latte, kenyér, aranci, stuzzicadenti, vagyis az a fából való dárda, amivel a fogát megstuccolja a rendes ember, továbbá kártya, labda, karikajáték, egy karaj gorgonzola és egy kötet Salgari-regény a fehér kalózról, aki minden indiánt levágott, aki csak eléje akadt, és még most is vágja őket, ha meg nem halt. No aztán még jönnek a hajtűk, a tükör, a fésű és a púderpamacs a signorinák számára, bádoghajó és mágneshalak a jövő nemzedékének és egy félig kész harisnya a ház úrnője számára, amit akkor vesz elő, mikor bizonyos ifjú signore megjelenik a látóhatáron. Ami hely marad a kosárban, azt chiantis üvegekkel kell kitölteni. Ennyi az egész készülődés, de ez majdnem többet ér, mint az egész kirándulás. Valamit ugyan még kifelejtett a rendes ember, de nem jut eszébe, hogy mit, no, de majd megálmodja az éjszaka.

Azonban nem álmodik semmit, mert mikor már éppen rajta van a keze az álom kilincsén, mindig felébreszti az a kellemes gondolat, hogy milyen jó lesz holnap Nerviben. Kolumbus utolsó éjszakája lehetett ilyen, mielőtt a három caravellával elindult Amerika felfedezésére. (Különben szintén genovai polgár, noha nem nagyon rendes ember.) Csakhogy Kolumbus semmit se felejtett ki a hajórakományból, ellenben a rendes embert egész vasárnap délelőtt hiába gyötri a gond, és hiába osztja meg e gondot a család anyjával, aki az ő személyes felügyelete alatt rendezi be a kosarat az általa vázolt tervek alapján. De most már menni kell, akár tudjuk, amit nem tudunk, akár nem tudjuk, amit tudunk, mert különben elkésünk, és más rendes emberek szállják meg a nervi szirteket.

Némi lelki küzdelem még lefolyik a rendes ember feje és lába közt, mert a fej azt mondja, hogy a gyalogkirándulással meg lehetne keresni hat lírát, amennyibe a villamos kerül öt felnőttnek és két bambinónak, a lábak azonban kijelentik, hogy ők nincsenek megtébolyodva, és nem hajlandók megszentségteleníteni a vasárnapot nyolckilométeres gyaloglással. A fej és a láb harcában természetesen a nemesebb rész győz, és három óra tíz perckor már a nervi Strandpromenadé-n látom a rendes embert és családját. Éppen most szedelődztek le a villamosról, a rendes ember megnézi az óráját, és elismeréssel biccent az elettrico felé:

– Jól hajtott.

Azzal megindulnak a pálmák alatt, le a szirtekre, amelyek körül szelíden fodrosodnak a Tirrén-tenger kék hullámai. Elöl megy a cselédlány, a serva a kosárral s utána a rendes ember, akinek élethivatása a kosarat részben büszkén kísérni, részben gondterhes arccal, mert tudva van Genova történetéből, hogy ötszáz esztendővel ezelőtt nagy herbergjük volt ezen a tájon a szárd kalózoknak, míg a derék Doria András meg nem égette a kapitányukat éppen ezeken a szirteken. (Azért a nevük ma is scoglia di pirata.) A mamma előre ereszti a két hajadont, s ahogy széldagasztotta szoknyájába belekapaszkodnak kétoldalt a bambinók, méltóságosan halad előre, mint kis bárkákat vontató kövér gálya.

A szirteken azonban a méltóság már nem foglal helyet. A rendes ember paradicsomvörösre mászkálta magát, és egészen el van készítve apróbb gutaütésre, a materfamilias pedig fújtat, mint egy óceánjáró. A gyerekek sírnak, mert a sziklák felhorzsolták a térdüket, a kisasszonyok pedig ábrándosan keresik a helyet, ahol azt a bizonyos pirátát elégették. Találnak is valami kalcinált kutyacsontot, s azt szent borzalommal viszik a családfőhöz, mint letűnt századok sötét emlékét. A cseléd megterít a sziklák laposán, mint kőből való tavolá-n, ahová széles, lapuló árnyakat vetnek a partról a hotelkertek piniái, s a rendes ember kibontja vászon- és papírburkaiból a sült kappant, amely a meleg miatt olvadékony hangulatba jutott, és inkább borotvált gödényhez hasonlít. A cappone szétvágatik és fölosztatik a család oltárán. Az apróbb emberek ventriglió-t akarnak enni, amit a tudatlan magyar gyerekek zúzának neveznek, és mivel a capponénak már nem található ez a bonctani alkateleme, sírásba fognak, amely azonban elmúlik, mikor egy sirály elvillan a fejük felett. Ekkor csak az a veszély fenyegeti őket, hogy tátott szájukon kiesik a fejük. A rendes ember ihletett mozdulattal előhúz a kosárból egy gyékényfonásos chiantis üveget, s ekkor eszébe jut, hogy a dugóhúzót felejtette otthon. Ez olyan nagy baj, mint Kolumbusnak lett volna, ha az iránytűt felejti ki a tarisznyából, azaz mégse olyan nagy baj, mert a cseléd teljes tisztelettel átküldetik a szirt másik oldalán időző kompániához dugóhúzó kölcsönkérése okából. Ezután isznak.

A kisasszonykák összeállítják a picét, belevetik a tengerbe és várnak. Azonban hiába várnak, mert a rendes halak vasárnap délután szintén kirándulással vannak elfoglalva a mélytengeri rétegekbe. De mégse hiába várnak a fanciulletták, mert a társadalom fönnálló rendje szerint csakhamar megjelenik egy ismerős gavallér, akinek kankalinbokréta van a birtokában, amely – ugyancsak a társadalom fennálló rendje szerint – estére már az egyik kisasszony ridiküljében lesz. Az este azonban még messze van. Addig fogatik egy kétségbeesett tengeri durbincs is, amely öngyilkos szándékkal a horogra akasztotta magát. A durbincs közbámulat tárgya lesz, ilyen a cápa is, csakhogy az nagyobb, azonban senki se meri levenni a horogról, mert hátha harap.

Ezután megint esznek. A gyerekek a karmonádliból is zúzát kérnek, de mivel az abban sem található, most már kiadósabb sírásba fognak. Arra a fenyegetésre azonban, hogy a döglött durbincs gyerekhússal él, elhallgatnak, s jutalmul a családfő meggyújt nekik egy vihargyufát, mivel viharra úgy sincs semmi kilátás. Esznek. Nevetnek. Isznak. A tengeren jönnek-mennek a bárkák, a vitorlások és a gőzösök. A nap fénye az olajfák közül itt-ott nagy pászmákban kifekszik a vízre, s mikor ezekbe az aranymezsgyékbe jut a hajó, akkor csillognak rajta a festett vasalások. Ez szép nagyon, de ők nem veszik észre. A gavallér hiteles följegyzések nyomán elbeszéli, hogy mint ordított ő, mikor a foga jött. Nevetik. Aztán a rendes ember elmondja, hogy mikor ő ilyen fiatalember volt, egyszer öt doboz szardíniát evett meg ilyen kiránduláson, de most nem bír többet kettőnél. Csodálkoznak rajta.

És mikor mindent megettek és mindent megittak, akkor a társaság fölcihelődik, és elhagyja a szirteket. Már ott mennek a mólón, egy csésze espressó-ra beülnek a Savoyba. Elül a rendes ember megy, vállára vetett bottal, a bot végén a kalappal, amelyet mint a jól sikerült vasárnap délután diadaljelét, lobogtat a szél.

Nem tagadom, egy kicsit irigyen nézek a rendes ember után.

PÁLMÁK ÉS PÁLYÁK

Rapallo, április

Tudtam én azt még otthon, hogy baj lesz abból, ha nem jól tarisznyázom föl magam az olasz útra, de hát énrám sohase hallgatnak az illetékes körök. Az illetékes körök kidobálták a kofferemből a könyveket, és beleparancsoltak keféket, ruhatartó pálcákat és mindenféle olyan találmányokat, amikről nem is tudom bizonyosan, hogy micsodák, de szaktudósok szerint beletartoznak egy úriember úti fölszerelésébe.

– No jó – mondtam az olyan ember megadásával, aki tudja, hogy a végzet ellen hiábavaló küzdeni –, de legalább azt a növényhatározót hagyjátok ott a táska fenekén.

A végzet azonban, noha az egész pakolás alatt könnyben úszott a szeme, könyörtelen volt.

– Ne nevettesd ki magad – vette ki a scientia amabilis[8] kézikönyvét, és fektette helyére a sámfára húzott lakkcipőt. – Virágot szedhetsz növényhatározó nélkül is, de lakkcipő nélkül nem boldogulsz az emberek közt.

Nem vagyok vitatkozó természet, de ilyen messziről teljes bátorsággal ki merem jelentem, hogy megint nekem volt igazam. Az emberek közé nemigen mentem lakkcipőben, úgy meg igazán egyszer se, hogy a sámfa is benne lett volna, de azért még eddig nagyon jól kijöttem velük. Például itt a Bellevue-ben is, még sohase láttak tükörbőrt a lábamon, de azért oly kedvesek hozzám, hogy még olyan vermutot is beírnak a heti számlába, aminek soha színét se láttam. Nem mondom, hogy lakkcipőben nagyobb nem volna a becsületem, akkor bizonyosan cherry brandyt írnának be, de hát én sohase voltam nagyravágyó ember.

Ellenben a fűkkel, fákkal, virágokkal nagy baj van. Azt én már gyermekkorom óta tudom, hogy ezek rendkívül érzékeny teremtések, és sokat adnak arra, hogy az ember ismerje őket. Például határozottan tudom, hogy azok a kék szemű virágok, amelyek most mindenfelé sütkéreznek az olajfaerdőkben, Mr. Burberryt kutyába se veszik, mert mikor ez a gentleman rájuk gázol a bakancsával és a hallban letappogja őket magáról, akkor azt mondja a nejének, hogy ez egy kellemetlen paraj, mert csúszóssá teszi a sziklát. Én azonban tudom, hogy ezt a kis kék szeműt ajugának hívják, és azért a kis kék szemű cirógatva simul a cipőmhöz, és ha lehajolok hozzá visszacirógatni, akkor megcsillan a harmat a szemében, és mindenféle szépeket mesél a jelen öreg úrnak arról, hogy ő is volt egyszer fiatal, és a ligetben ajugát szedett a kedvesének. Akinek a szeme színében már nem mindig biztos, mert ó, a legkedvesebb szemek is elködlenek egyszer, és azokat nem hozzák vissza új tavaszok, mint az ajugákét.

– Az azonban a hiba, hogy itt az otthoni virágbarátok is majd mind sötétzöld bőrruhában járnak, és azért még az ismerősre is nehéz ráismerni. Látom valamelyik nap a lunch-nél, hogy tőlem a harmadik asztalon valami kerek levelű aprós zöld virágot igazgat a pikolófiú a vázába a hervadt rózsák helyett. (Én magam szedem a virágot az asztalomra, és természetesen ott szedem, ahol találom: holnap vasárnap lesz, ennélfogva estére a közkertből fogok mirtuszágat nyesni. Behajtja azt énrajtam citta di Rapallo kurtaksában.) Kérdem a gyereket, ahogy elhalad mellettem, micsoda virágot tett az öreg hölgy asztalára.

– Orfanellát – lep meg a gyerek a válaszával.

Először az lep meg, hogy tudja a virág nevét. Mert e tekintetben itt se tudósabbak a népek, mint mifelénk. A szomszéd villa kertjében van egy diófa formájú terebélyes fa, amely violaszínű lóheréket virágzik. Óriási ecset, amellyel a hajnalt szokták az égre festeni, s még benne van a festék. Egy hét óta virágzik, s azóta nem találok embert hetedhét faluban, aki meg tudná mondani, micsoda fa ez. A villa gazdájához is odaalázatoskodtam, de az is csak annyit tudott mondani, hogy ez borzasztó szép fa. Bellissimo arbore!

Azután meg az lepett meg, hogy itt ezt a seszínű gyimgyomot hívják „Árvácská”-nak, nem a viola tricolórt, mint otthon. Nem is nyugodtam addig, míg ebéd után közelről meg nem nézhettem, de akkor azután meg is húztam neki a nyakravalóját. Mert ez az olasz árvácska bizony minálunk csak kutyatejecske. Csakhogy itt ő is bőrlevelet hord, és orfanellának hívatja magát.

– No – súgtam oda neki, hogy a szomszéd asztalon meg ne hallják a kaméliák –, téged is megvernek otthon ugye, ha vázába nem kívánkozol?

Hanem azért lassanként összebarátkoztunk mindenféle fűvel-fával, még a szentjánoskenyér-fára is ráismertem a Villa Spinola citromerdejében, s azt is kitudtam, hogy annak itt caruba a neve – csak éppen a pálmák fogtak ki rajtam. A pálmát én mindig olyannak képzeltem, amilyennek kisgyerek koromban láttam a földrajzkönyvben, ahol egy burnuszos arab hozzákötötte a lovát egy dum-pálmához. Az egy igazi komoly fa volt, amelyről föl lehetett tenni, hogy még az édesapám se tudna rá fölmászni, ugyan nem is lett volna érdemes, mert nem varjúfészek volt a hegyében, csak egy felhő. A magasságuk ellen az idevaló pálmáknak sincs kifogásom, azonban nincs alattuk burnuszos arab, és semmi komoly élethivatást nem tudok rajtuk fölfedezni. Csupa játékfák ezek, amiket az Isten is játékos kedvében teremtett, mielőtt a mi tekintélyes és méltóságos fáinkat kigondolta volna. Valahogy megmaradtak gyerekeknek, akik e megöregedett világban is csodálatos bájjal őrzik mókáikat, amiket még a paradicsomkertből hoztak magukkal. Az egyik levélbóbitát hord a fején, a másik olyan legyezőket himbál, amilyenekkel a fáraók feleségeit frissítették, van olyan, aki tetőtől talpig csíkos selyembe van öltözve, mások hamuszín darócot viselnek, de a leveleik tövében tafotából való erszényük van, és abba piros vagy kék gyöngyöket pergetnek. Az egyik vadszőlőt terem, a másik kökényt, a harmadik kis dinnyét, a negyedik kukoricacsövet, és terhét mind olyan vidám kérkedéssel viseli, mint Raffael Donna gravidá-ja. Leveleik mozdulata ahány, annyiféle, az egyik reszket, a másik lebben, a harmadik tapsol, a negyedik bólint, az ötödik viháncol, de ezt mind olyan pajkos gráciával teszik, ami más fától nem telik. Lent a tengerparti sétányon, a lungomaré-n van egy karcsú fiatal pálma, azt mindig elmegyek megnézni, ha egy kis szellő lengedezik. Az mindig úgy rázza levéltenyerei finom ujjait, olyan bohókás ijedtséggel, mint a fürdőbe lépő kisgyerek, aki örül is a víznek, meg fél is tőle. El is neveztem Babucia tremolans-nak és nem hiszem, hogy neki kifogása volna ellene, hiszen úgyis csak köztünk marad, és nem kerül a világ szájára – de én magam mégiscsak félve gondolok Linnére és a többi öreg rendszerezőre. Ezek a kedves kopasz bácsik bizonyosan mind együtt ülnek az égi mezőkön – nincs kétségem benne, hogy a botanikusok mind oda jutnak, és utoljára a bogarászok is oda kerülnek, de azokat előbb gombostűre tűzik, és egy-kétezer esztendeig formalinba mártogatják a purgatóriumban –, mondom, a Linnék és Tournefortok galambepéje fölforr odafönt, amiért én így beleavatkozom a mesterségükbe, és elhatározzák, hogy annakidején fölvételit fognak velem tétetni a pálmákból.

Nohát állok elébe annak is. Bemegyek Génuába és megkerítem valamelyik boltban a pálmafák bédekkerjét. Be is mentem, találtam is olyan könyvkereskedőre, akivel szót tudtam érteni, de pálmafás könyvet ketten se találtunk, pedig még a létrára is fölmásztunk.

– Hát valami magyar írót ismernek-e itt? – kérdeztem nem nagyon kíváncsian, csak éppen, hogy a szó több legyen vele. Tudom én azt úgyis, hogy csak bolondítjuk mink magunkat azzal, mintha valahol számontartanának bennünket a világ boltjában.

Signore Naldi egy kicsit följebb tolta a pápaszemét a homlokán, azután igent bólintott.

– Hogyne, éppen most jött meg Leipzigből a Lőw főrabbi könyvének a második kötete. Tetszik ismerni?

Azzal elém teszi a Die Flora der Juden második kötetét, amely a Pedaliaceae-ktől a Zygophyllaceae-kig ismerteti a füveket és fákat, a bokrokat és virágokat, amelyek az örökkévalóságig illatozni fognak az emberiség szent könyveiben. Hatodfélszáz oldalas könyv, kezdődik a szezam-mal, a pun sisim-mel, az ős Babilon misztikus növényével, amely Ali babának megnyitotta a negyven rabló kincses barlangját, és végződik az arameus sabbará-val, a Peganum harmalá-val, amelynek egy-két bokra a török hódoltság hagyatékául ma is él még a Gellérthegyen, ha meg nem halt azóta, mióta én láttam. A talmud és a biblia növényeinek a legszigorúbb tudományos módszerekkel való botanikai, nyelvészeti és kultúrtörténeti monográfiája ez a könyv. Kertté elevenítése a legősibb herbáriumnak, amelyen mindmáiglan érzik az Isten kezének szentsége, aki még akkor konzerválta azt az emberek fiainak számára, mikor a maga fiainak érezte őket.

– No, ugye, hogy van itt magyar író is? – néz rám elismerést várva Naldi úr, míg elém teszi a tavaly megjelent harmadik kötetet is, amely elsőnek jelent meg, s nekem is megvan otthon.

De én csak hallgatagon dobolok a két súlyos volumenen, amelyet elsőrendű kiállításban, nyilván óriási költségen adott ki a leipzigi cég, az amerikai Kohut-alapítvány kamataiból. A zsidók flórájáról szól, Nöldeke és Schweinfurth uraknak van ajánlva, és az első oldalon a bécsi H. O. Chajes mond mélységes hálát a tudomány minden barátja nevében a könyv megjelentetéséért a Kohut Sándor leszármazottjainak, aki félegyházi zsidógyerekből lett New York rabbijává és a bibliatudomány nemzetközi nagyságává. Olyan könyv, amelyet a világon mindenütt forgatni fognak mindazok, akik botanikával vagy keleti nyelvészettel, vagy bibliatudománnyal foglalkoznak, s csupa olyan név, a szerzőét is beleértve, amelynek viselői közül minálunk egyet se eresztene tudományos pályára a numerus clausus. És ezt vállaljam én magyar könyvnek, és kérkedjem vele, hogy ezt az én földim írta, a szegedi zsidó pap, a könyvek és virágok nagyszerű öreg embere?

Nem tagadhatom le, mert benne van az előszóban, röviden, lapidárisan, históriai hűséggel. Ez a könyv, dologtevő esztendők hosszú sorának koronája, íródott Szegeden, mégpedig tizenhárom hónapon keresztül, 1920. április 23-tól 1921. június 11-ig vizsgálati fogságban, amit a külföld tudós világa nyilván csodálkozva vesz tudomásul. Mert a börtön magányát, amelyet csak az őr léptei és a kulcsok csörömpölése zavarnak, általában nem sorolják az ihlet forrásai közé. Csak a legfegyelmezettebb agy s a maga igazát ismerő erős lélek, a conscia mens recti képes arra, hogy a mezők liliomaival elhessegesse magától az utcáról beleskelődő gyűlölet komor árnyait, és a rabság megállott mutatójú óráiban szabad szellemével olyan monumentumot emeljen magának, amelynek tövében rágalmazói egynapos penészek se lehetnek.

Naldi úr valami Rivistá-t is mutogat nekem, amelyben egy olasz akadémikus éppen most ír a szegedi főrabbi könyvéről, és azt kérdi tőlem, hogy ugyebár a dottore Lőw is akadémikus.

– Hogyne – hazudom neki fanyalogva, és arra gondolok, hogy nem az, és ha az lett volna is, bizonyosan kizárták volna. Azután fogom a kalapom, mielőtt megkérdezhetné az olasz, hogy hát Magyarországon mit szólnak a dottore Lőw könyvéhez. Mert több már esztendejénél, mikor az első kötet megjelent belőle, de egy sor ismertetés nem sok, magyar nyelven annyit se olvastam róla.

– Ha mához egy hétre befárad uraságod, akkorra kerítek pálmahatározót – búcsúzik tőlem a libraio.

Intek neki, hogy sose fáradjon, most már elleszek anélkül is, hiszen a pálmákon kívül is vannak olyan dolgok, amiken nem tud eligazodni az ember.

TALÁLKOZOM A SÍRKÖVEMMEL

Rapallo, május

Mindig hallottam, hogy az ember az újságban száz név közül is a magáét látja meg elsőnek, akár jónak, akár rossznak került bele. Keresni se kell, úgy húzza magához a szemet, mint a mesebeli Akastyán-hegy a hajót. Hát ehhez nemigen tudok hozzászólni, mert nagyon régen volt, mikor először láttam újságban a nevemet, természetesen elégia alatt, amelyben a halál egy tizenhat éves szív minden komolyságával fölkéretett, hogy fonja körém hideg karjait, mivel nem akarok többé nőt látni. A halál azonban nem szíveskedett az ifjú költővel szóba állni, talán mert nem akarta a nők dolgába ártani magát, vagy az is lehet, hogy a rímes kérvényeket olvasatlanul szokta a papiroskosárba vágni – elég az hozzá, hogy én itt maradtam, s azóta úgy megszoktam nyomtatásban a nevemet, hogy néha már unom is. (Amiből az következik, hogy egy csöppet se csodálkozom rajta, ha más is úgy van vele. De tessék egy kis türelemmel lenni, nem fog már annyi ideig tartani, mint ameddig tartott.)

Azaz, hogy most már ebben sem vagyok bizonyos, mióta kint jártam a rapallói temetőben, és találkoztam a tulajdon sírkövemmel, amelyet pedig, Isten látja a lelkem, igazán nem kerestem; mert ha van is egy-két bogaram, az nincs köztük, hogy mindenáron márványban akarjam látni a nevemet. Csak kijöttem a temetőbe, mint ahogy minden idegen városban látogatást teszek az Isten kertjében, itt az olaszoknál különösen, mert a temetőiket jobban szeretem, mint a templomaikat. A világhírű duomók homályosak, hidegek, az óriás márványpillérek közt tátongó üres hodályok mindig eszébe juttatják az embernek, hogy ezeknek a bazilikáknak az ősei a római vásárcsarnokok voltak. Látom, maguk az olaszok is úgy vannak velük, múzeumszámba veszik őket, amelyekből élnek, de járni csak úgy járnak beléjük, hogy az egyik oldalajtón be, a másikon ki. Ezzel megtakarítják azt a tíz percet, amibe a templom megkerülése kerülne, és míg a maguk útját megrövidítik, egy miatyánkot is el lehet sóhajtani, keresztet vetve a főoltár felé, hogy meg ne rövidítsék az Urat, aki ott lakik brokátok káprázatában és mozaikok ragyogásában. Azt az Istent azonban, akinek puha tenyerébe olykor a legpogányabb ember vonagló szíve is bele kívánkozik, azt nehéz megtalálni ezekben a kőmennyországokban. A Michelangelók, Giottók, Mediciek, Sforzák, Gyula pápák dicsősége háttérbe szorítja az Istenét, és a mindenféle kultúrnomádok csoszogásától nem hallani az angyalok szárnya suhogását.

A temetők, amelyekben a síratlan könnyeket is felszárító Isten lakik, egészen mások. Látszik rajtuk, hogy ezeket maguknak csinálják az olaszok, nem az idegen szájtátóknak. Barátságosak, békességesek, napsugarasak, a római columbarium-ok derűjét éreztetik a fehér márvány-, a piros porfir-, a fekete gránitkoporsók, amelyek mint alvó galambok tarkállanak az emeletes dúcokban. Felgyűrt kötényű bronzgyermek áll a kapuban, gömbölyű térdéig fehér violák közé bújva, félig angyal, félig amorett, mosolygó szájához mákfejet emel, az álom virágát, azzal figyelmeztet, hogy emberek, itt lassan járjatok! Mindenki szót fogad neki, még az olyan világhírű kirakattemetőkben is, mint a milánói, vagy a génovai, még Mr. Burberry is olyan lábujjhegyen lépked, mintha meg akarná fogni azt a halványkék szárnyú butterflyt, amely egy rózsaszín márványból faragott koponyára szállt le pihenni.

A rapallói temető nincs fölvéve a látványosságok listájába, nem jár bele idegen, s egy cipruserdő úgy eltakarja, hogy én se találom meg, ha oda nem szegődöm egy gyászmenethez, amely Odoardo Macchiavellit kísérte ki utolsó útjára, aki érdemes órásmestere volt városunknak, és hatvannyolc éves múlt, amikor órája lejárt. Őszinte részvéttel vagyok az órásipar iránt, különös tekintettel arra, hogy itt mindig kőre esik az óra, ha kicsúszik a zsebből, s ezért az órások fokozott tekintélyben állanak, de azért a temető kapuján belül mégiscsak átengedem bánatuknak a bizonyára nem tettetésből síró unokákat, és én magam balra fordulok, mert arról hallok fülemilecsattogást egy fehér csillagokat virágzó bokorról.

Mi volt az most már, ami a márványkövek erdejében éppen arra a fehér kőlapra húzta a szemem, amelyikről a magam neve csillant rám, aranybetűkkel írva? Először csak annyit láttam belőle, hogy Francesco Mora, s a szemem elé kaptam a tenyeremet. Hála istennek – kukucskáltam ki alóla, ahogy magamhoz tértem –, nincs ott, hogy fu Martini, ami annyit tenne, hogy a néhai Márton fia, s amit az olasz rendesen rá szokott vésetni a sírkőre, talán azért, hogy holdas estén az apák és fiak könnyebben rátalálhassanak egymásra, elbeszélgetni azokról, akik még nem értek haza.

Nem, nem, ez mégse én vagyok, mosolyogtam el magam, noha Francesco Mora, aki hősi haláláért kapta ezt a repkénnyel befutott márvány szemfödőt 1917-ben, szintén 1879-ben született, mint én, aki egy pillanatra megriadtan meredtem föléje. De csak egy pillanatra, csak addig, amíg egy szirom leperdül a jázmin fehér csillagából. Mert hiszen tulajdonképp nincs ezen semmi különös se. Ha Nagy Jánosnak vagy Kis Istvánnak hívnának, már bizonyosan többször is találkoztam volna a sírkövemmel. Az se jelent semmit, hogy éppen Rapallóban kellett ennek megesni. A hotel direktora már a bejelentőlapom kitöltésekor is mondta, hogy az olaszok közt sok Móra van. Horger Antal tudós barátom pedig azt magyarázta nekem otthon, hogy a nevem Árpád-kori keresztnév, oklevelekben elég gyakori, Maurusból lett, és Mórocskát vagy Mórickát jelentett. A szó megvan a régi latinban is, az óegyiptomiban is, tavaly egy francia barátom Finnországból küldte el egy falunak a képét, amelynek Mora a neve, és ő figyelmeztetett rá, hogy valamelyik Daudet-regényben egy dúsgazdag spanyol herceget Morának hívnak, vajon nem rokonom-e. Erre az egyre határozott nemmel tudtam felelni, mert álomherceg lehet ugyan a rokonságban, de nábobokat még álmomban se vállalhatok atyámfiainak. Azt hiszem, az az ág, amelyikből én sarjadtam, mindig rabszolga volt, Egyiptomban követ hordott a piramisokhoz, a Campagnán bivalyokat terelgetett, Finnlandban fát vágott, az Árpádok idejében robotolt valamely várispánnak, és végső sarjában a szűcstű rabszolgájából az írótoll rabszolgája lett, az is marad, míg meg nem fordítják kriptáján ősi címerét, a bilincset, amely annyiban egyedülvaló címer, hogy megfordítva is bilincs marad.

Azazhogy mit lehet tudni? Hátha én nem is én vagyok már, mert az, aki én voltam, már nyolc esztendeje itt alszik a repkények alatt, és aki most én vagyok, azt azelőtt Francesco Morának hívták? Merő véletlen az, mondogatom magamnak, hogy két ember nevében, akik sohase hallottak egymásról, ugyanazok a mássalhangzók és magánhangzók kapcsolódnak egymásba, s hogy mind a kettőt Assisi szelíd szentjének oltalmába ajánlották, amikor talán ugyanazon a napon csurgattak szentelt vizet pihés fejükre. De egy kicsit sok ez a véletlen, s különben se tudta még senki megmondani, mi az a véletlen. A véletlen, akár az inggomb sorsa fordul meg rajta, akár egy naprendszeré, mindig csak láda, amelyben az ismeretlen tartózkodik, akihez nincs kulcsunk, vagy nem tudunk, vagy nem merünk vele bánni. Igaz, hogy a naprendszernek nincsenek véletlenei, csak törvényei vannak, de mivel volna különb naprendszer a Véga, mint én, vagy az a karbunkulusszínű földibolha, amely itt perceg a sírunkon?

Igenis, így mondom, a sírunkon, mert nem tudom, hogy mi az enyém belőle és mi az ismeretlen testvéremé. Hátha már a születésünkkor összecseréltek bennünket a mennyei nyilvántartó hivatalban, ahol talán szintén nincsen nagyobb rend, mint a telekkönyvnél, ahová bizonyára nagy hibák csúszhattak be az ingatlanok elosztásánál, amit rajtam kívül is sokan bizonyíthatnak. Hátha a halálcédulánkat is elcserélték, és Francesco Morát hívták be hősi halálra Móra Ferenc helyett, aki se fölmentve nem volt, se alkalmatlannak nem találtatott, se tábornokok, se zupás őrmesterek háta mögé nem bújt, csak egyszerűen elzavartatott minden jelentkezésnél azzal, hogy várja meg a nevére szóló behívóját, és addig ne molesztálja a magas katonai közigazgatást.

Most már értem a dolgot, és tudom bizonyosan, hogy odafönt van valami pártfogóm, aki a moriendum-listába rapallói testvéremet írta be énhelyettem. Talán azok, akiknek fehér keze idelent keresztbe szokott tevődni esendő lelkemért, többet is tudnának mondani a lehajtott fejű fohászokról, amelyekkel álmatlan éjszakákon megvesztegették a sorsot, de én most nem arra gondolok, ami volt, hanem ami lesz. Ha Francesco testvér énhelyettem halt meg, akkor én most már őhelyette élem tovább az ajándékba kapott esztendőket, minden tartozik és követel rovatokkal. Most már azt is értem, miért fütyül a mellem, amikor fütyülhetnékem nincs is, holott azelőtt a művészetek ezen fajához semmi hajlandóságom nem volt. Bizonyosan ez a rapallói másom lehetett valami fütyülős olasz. No, megjárom vele, ha azt a sárgarépát is mind nekem kell megennem, ami az ő részére volt előjegyezve a sors könyvében. No, majd megoldódik a probléma a határon, ha hazafelé tartunk. Ha szó nélkül beereszt a finánc, akkor csakugyan ki vagyok cserélve, de ha kinyittatja velem a koffert, akkor mégiscsak én vagyok én.

Elgondolkozva veregetem ki a pipám a sírkőhöz, és odasúgom a véghatározatot az alatta alvónak:

– Nem sokat vesztettél, testvér, mert látod, ha a pipa is keserű már, nem ér az élet egy pipa dohányt.

ALLA SOLDATO

Sori, május

Ennek a tengerparti duttyánnak ezelőtt más neve volt. A mostani fölírás alól még kihalványlik a régi: Osteria il bene Fattore. A „jótevő vendéglő” csak azóta van a katonához címezve, mióta a háború megint divatba hozta a katonát. Igaz, hogy egy kicsit költséges divat volt, ennek a rongyos kis halászfalunak százötvenkét hősi halottjába került, de legalább tartósnak látszik. Ha szokás volna még a cégérfestés, akkor ide bizonyosan ki is volna festve egy katona, az osteriához szabott méretben. Egy kis bersagliere, amint a két térde közé szorít egy kis kétfejű sast és lenyiszálja az egyik fejét. Láttam ilyen emlékérmet Milánóban egy anticchita kirakatában, valóban a legalkalmasabb emléktárgy osztrák és magyar zarándokok számára. Az ördög bánná különben e nevezetes szárnyasállat megfejetlenítését – amit D’Annunzio Fiuméban csakugyan megcsinált a kő- és bronzszobrokkal –, ha mink is benne nem lettünk volna a gyomrában.

Azonban mégiscsak be kell menekülni a katonához címzett csapszékbe, mivel a sirokkó meghozta az esőt, és a tavaszi felhőszakadás itt is csak az ablakon keresztül szép.

– Hja, hja – sóhajtja a padrone, míg elém teszi az üveg sört egy-két levélragasztó piros ostyával, amelyről ő azt állítja, hogy szalámi, meg néhány olajbogyóval –, hja, hja, uram, megdrágul az olíva, mert sok az eső.

Egész otthoni hangulatom támad, mert éppen tegnap hallottam a fruttaiuló-tól, aki déligyümölcsök árusításával szolgálja az olasz haza üdvét, hogy megdrágul az olíva, mert kevés az eső. Különben is lehetne ez a halászcsárda a Tisza partján is, csakhogy akkor vöröshagyma szaga volna, így pedig szintetikonszaga van. Az, hogy a piros abroszt itt tovagliá-nak hívják, igazán nem tesz különbséget, mert Giovanni Pelle di Pesce Tempesta itt éppúgy található, mint otthon Halbőr Förgeteg János, s annak az itali szempontjairól éppolyan stúdiomot lehetne írni, csak éppen Tömörkény kellene hozzá.

Tömörkényről eszembe jut a hazai levél, amit reggel óta hordok a zsebemben, s amit ideje volna már felbontani, mert mégiscsak illik tudni, hogy mén otthon a kultúra boltja, amit pántlikamérésnek nevezgetett Tömörkény István, mikor ő volt benne a séf, s amelyből íme a mostani séf úgy elcsavargott, ahogy olyankor szoktak a séfek, mikor csődbe jut az üzletük.

Ahogy kibontom a levelet, amelyben hűséges háznépem tudatja velem, hogy egész nyugodtan belefúlhatok a szép kék és zöld tengerekbe, mert amint az ábra mutatja, énnálam nélkül se dűl össze a kultúrpalota – az első, amit meglátok, az, hogy elkészült a Tömörkény-emléktábla, amelyet a hálás város emelt nagy fiának a kultúrpalotában. Az olvasóterem falában hirdeti a fehér márvány, hogy:

E kincses háznak szentelte kincses életét
TÖMÖRKÉNY ISTVÁN,
mint könyvtáros és könyvtárigazgató
1897-1917.

Az ám ni, próbálok rendet csinálni az időszámításról való boldog megfeledkezésemben a dátumok között, hiszen ez a Tömörkény halálának hete. Hogy is csak? Igen, ma van az évfordulója. Ma nyolc esztendeje, éppen ebben az órában simogattam meg utoljára boltozatos koponyáját, amikor már kezdett a gondolatok elhagyott dómjává válni:

– Gazdám…

Nézem a pohárban az aranyszínű orvietót, egy léggyöngyöcske úszkál benne, mintha a bor lelke volna, és hallom a gazdám száraz köhécselését.

– Úgy látom, honfitárs, ön az elérzékenyedéshez van címezve. Szégyellje magát, és vegye észre, hogy üres a poharam. Tán eltörne a kezed szára, ha öntenél bele egy kis orvietót.

…Eh, bolondság. Tömörkény Istvánt egész életében buckaival itatta a múzsa, és Orvieto nektárjának talán soha hírét se hallotta. Ugyan, ha hallotta volna is, letette volna rá a hitet, hogy a halhatatlan isteneket éppen azért vitte el az ördög, mert csak nektáron éltek, és nem Szatymazon hámozták számukra a szőlőt. Lehet, hogy némi széttekintés túl a gyepün módosíttatta volna vele az álláspontját, de ilyesmi magyar írónak csak haldokolva szokott adatni. Nem kell azt hinni, hogy ennek valami elvi alapja van, hogy a nemzet jobban szereti, ha az írók nem mennek ki, és az eszmék nem jönnek be. Ó, dehogy, ami a kimenetelt illeti, igazán mehetnének isten hírével, de hát szegényeknek sose volt hozzá tehetségük… Vörösmarty sohasem látott pálmafát, Petőfi sohasem látott tengert, Tompának a halál révén kellett járni, hogy eljusson Gräfenbergig és Arany János már tamburás öreg úr volt, fáradt és zsémbes, mire Karlsbadig eljutott a honi határok közül, meg is bánta azt is:

Isten veled, Karlsbad szép tája!
Ezt tovább az ember nem állja:
Rothad szíve, tüdeje, mája,
Így végződik a földi pálya, -
Alá szolgája!

Én nem vagyok benne bizonyos, Jókai Mór eljutott volna-e Párizsig, ha nem tarokkpartnere Tisza Kálmánnak, és talán Mikszáth Kálmán se jut el még Stájerországig se, akármilyen nagy palóc, ha ott nem kibicel ő is a Ferraris festményén.

(Ezt a híres képet különben, a szó köztünk maradjon, érdemes volna minden középiskolai irodalomtörténetben reprodukálni. Látná belőle az ifjúság, hogy íme, milyen sokra viheti még az író is Magyarországon, ha a hatalmasok íródeákja.)

Tömörkény Istvánnak nem voltak nagyúr jóbarátjai, nemcsak kormánypárti mandátumot nem adtak neki, hanem még annyi vasúti kedvezményt se, amennyit az állami útkaparónak megadnak. A világ mindig egyforma volt, és az ő idejében is tojáskereskedők utazgattak újságírójeggyel a magyar állam vasútján, és mikor Tömörkény Istvánnak egyszer Szeged polgármestere próbált kijárni egy egyszeri utazásra szóló jegyet a méltóságos államvasúttól, hogy beteg tüdejét életében egyszer elvihesse a Tátrába, akkor a méltóságos államvasút megrázta összes méltóságos fejeit:

– Tömörkény, Tömörkény… Ki az ördög az a Tömörkény, hogy sose hallottuk még a nevét?

Annál figyelemreméltóbb dolog, hogy a magyar prózának ez a Tömörkény nevű legnagyobb tájképfestője mégis eljutott Bécsig, sőt járt még Boszniában is. Meg kell azonban vallani, hogy nem a vagyonából ment el, sőt nem is a jövedelméből, amelyek pedig az élete végén, korához és érdemeihez viszonyítva, már nagyok és számosak voltak. Mint múzeumigazgató, már a havi kétszázötven koronát is elérte (lakbérrel együtt) és némelyik gavallér pesti újságtól már tizenöt koronát is kapott egy tárcáért. Talán még többet is kapott, ha kért volna, mert a lapkiadó urak igen büszkék voltak e színről színre sohase látott munkatársukra, akit némelyikük makrapipával és borjúszájú inggel díszített féfiúnak képzelt. A kiváló munkatárs azonban fehér mellényt hordott, mint egy angol gentleman, és a honoráriumot mindig a kiadó urak becsületére bízta, amit egy angol gentleman bizonyosan nem tett volna… Az egy Szakács Andor volt az, aki Virradat-korában valósággal ráerőszakolta a huszonöt koronás honoráriumot. Tömörkény nagyon szégyellte magát, mert akkoriban sok félliter volt a huszonöt koronában, több mint amennyi ma a félmillióban van, de végre csak belegyőződött, hogy el kell azt fogadni. Azzal nyugtatta magát, hogy Szakács Andor barátunk nem igazi kiadó, mert ha az volna, akkor a maga jószántából nem csinálna ilyen tökéletlenségeket.

Elég az hozzá, hogy Tömörkény István nem a nagy módhoz volt címezve, mikor világlátott ember lett belőle. Hanem címezve volt az angyalbőrhöz, amelyet a legfőbb hadúr varratott neki, noha nem mérték szerint is. Zum Soldaten – mint ez az olasz falusi kocsma, ahol íme, klasszikus recept szerint libációval áldozok gazdám emlékének a nyolcadik évfordulón.

Szegeden is volt valaha ilyen Alla Soldato a nyolcvanas években. A depó volt az, amint a pálinkamérést nevezte azidőben a szegedi nemzetnek az a rétege, amely kedvelte az olcsó ákovitát. Az a nevezetessége volt, hogy ez volt az utolsó kocsma Szegeden, amely német silt-et viselt. Tömörkénynek egy-két novellájába is ezen a réven került bele akkor, mikor már a legélemedettebb csavargók se emlékeztek e kellemes és olcsó üdülőhelyre.

Mikor azonban Tömörkény még csak süvölvény újságíró volt – „az ügyes tollú Steingasner István fiatal barátunk”, ahogy a Szegedi Híradó beinstallálta az újdondászi stallumba a volt patikáruspraktikánst –, akkor még virágjában volt a Zum Soldaten, a festett pléhkatonával, aki gólyanyakú üvegből szopogatta az üdvösséget. Sok aktaszámot szállított a rendőrségnek, és sok témát az újságírásnak, amelyet még akkor, mint serdülő csecsemőt, leginkább a rendőrség táplált kebelén. Talán olykor a hely színén is gyűjtöttek tapasztalatokat az ifjú újdondászok, egy-egy kalap alatt töltött éjszaka hajnalán, mikor a kutyaharapást szőrével kellett gyógyítani, és erre legcélirányosabb kórháznak látszott a Zum Soldaten.

Egyszóval népszerű alak volt az italos katona, és mikor a Steingasner fiatalurat októbernek elsejére bekívánta a császár – az utolsó nyolcvanas esztendőben volt ez –, nagyon stílszerű volt itt tartania regrutabúcsúját a jó barátoktól. Akkor persze még nem volt olyan sok jó barátja Tömörkénynek, mint amennyi a halála után lett, de azért jutott belőlük minden sarokra és minden boltajtóba a Palánkban meg a Felsővároson.

– No pajtás, isten veled és gyöngyharmat! – haladt el előttük Pista. Mert akkor ez volt az ifjú bohémek divatos köszönése. (Rendezett tanácsú városban azt is hozzátették: „és a Néptanítók Hetilapja!”)

– No mi az, Pista, utazol?

– Utazom ám, mégpedig Spanyolviaszkországba.

– No?

– Az ám, Boszniába megyek, törököt őrzeni. Zum Soldaten vagyok címezve.

Mert szegény Pista mindig címezve volt valamihez. Később, mikor életem patakja az övé mellé csavarodott, már leginkább a lehetetlenséghez volt címezve, ha szíves háziasszonyok tömködték volna bele az ételt. Hihetetlen kisételű ember volt, mindig megcsókolta a ház úrnője kezét, és mosolyogva mentegetődzött, hogy ő már a lehetetlenséghez van címezve, ami a túrós rétest illeti, ellenben a házigazdának talán letörne a kezeszára, ha egy kis bort öntene? Mikor azonban a Ferenc József idézőjét megkapta, akkor a büszkeséghez volt címezve a Steingasner vendéglős úr tévelygő fia, mert régi ambíciója volt neki az angyalbőr. Mielőtt újságírónak beállt volna, a kétségbeesés utolsó előtti állomásán katonának akart beállni, és ez iránt kérelmet is terjesztett be Fluck Ferenc tábornok-hoz, akinek csak a névaláírását látta valahol. A katonáskodás akkor csak azért maradt el, mert a kérvény rossz helyre volt címezve. Még akkor nem élesedett ki a Pista tizenkét esztendős szeme a receptolvasásban és a sótárnok-ot nézte tábornok-nak. Mert akkor már sótárnok volt Fluck Ferenc úr, a legszebb fehér hajú öreg úr a szegedi városban, különben gyerekfejjel Kossuth katonája és később Görgey védelmezője. Azért írta Lipcsey Ádám a helyi vicclapban megjelent arcképe alá a tréfás rigmust:

Görgey-mosásban őszült meg e tarkó:
Fluck Ferenc sótartó.

Aminél többet csak azon a klapancián nevettek, amely az „alispán” képe alá került, akit Weiner Miksának hívtak, tekintélyes búzás zsidó volt és Kállay főispán bizalmi embere:

Nem vagyok én stréber, sem pedig kucséber:
Weiner Maxi héber.

Ezt azonban nem Lipcsey Ádám csinálta, hanem Pósa Lajos, aki még akkor nem volt galambhajú és galamblelkű gyerekköltő, hanem volt igenis gömbölyded, piros arcú, koromfekete szakállú, a legényélet minden örömei iránt igen fogékony férfiú, aki azt se bánta, ha a múzsának szegedi pipikendővel volt hátrakötve a feje. A szerelem dalnoka volt akkor Pósa, nagy urak haragos ostorozója („pereg a dob, tram-tram-tram, de ragyog a monogram” – keserítette el a híres refrénnel Tisza Lajost, aki a vízből kihúzott és államkölcsönbe elmerített városban színházra, városházra, hídra, lámpaoszlopra odarakatta a monogramját, mint a szivartárcájára vagy zsebkendőjére) – és semmi bohém összejövetel akkor Szegeden meg nem eshetett a Pósa Lajos pajkos rigmusai nélkül.

Természetesen ott volt akkor is, mikor a Zum Soldaten-ben búcsúztatták Tömörkényt a bohémek. Az is természetes, hogy verset is olvasott fel, aminek nem is lehetett más címe, mint Zum Soldaten, és magától értetődik, hogy nem fakasztott vele sírva senkit, noha a búsulás ismételten is emlegetődött benne. Az utolsó strófa ez volt:

És most ajakamra a legbúsabb hangot:
Kondítsátok össze a boros harangot!
Jó Tömörkény, kelj fel e bús harangszóra:
Józanon ne vigyen el a végső óra!

Emléklapot is rögtönöztek Tömörkény Pistának, aki vitte azt magával Spanyolviaszkországba, mint szemfedőjét régi életének, amely címezve volt nyomorúsághoz, vergődéshez, tévelygéshez, labdacsgyúráshoz és Remellay Gusztáv-os novellákhoz, egész a Zum Soldaten-ig.

Mikor Spanyolviaszkországból három év múlva hazatért, akkor már a halhatatlansághoz volt címezve.

BESZÉLGETÉS A FERDETORONNYAL

Pisa, május

Bizonyisten nem olyan különös dolog, mint amilyennek látszik. Azt hiszem, a ferdetorony mindenkivel szóba áll, aki úgy csinál, mint én csináltam.

Először is az ember nem megy ebédelni a Hotel Nettunó-ba, hanem az egyik boltban vesz egy darab sajtot, a másikban vesz egy darab kenyeret, a harmadikban vesz két darab narancsot, azzal kimegy a dómtérre, leül a Battistero márványlépcsőire, és megebédel köröm közül, szemben a Duomó-val, amely mögül a ferdetorony kileselkedik, vagy ha már éppen eszegetünk, mondjuk azt, hogy szájába néz az embernek. A frugális kosztból a torony mindjárt látja, hogy itt valóban kegyes zarándokkal van dolga, nem valami puruttya szájtátóval, akinek bédekker szerkesztette az evangéliumát.

Mikor aztán az ember az ámenig ért, azaz beletörölte az ujjait a sajttakaró papírba, akkor a márványlépcsőről lehemperedik a fűbe, amelyre itt nem tilos rálépni, hanem igenis ajánlatos. Először is jólesik az embernek az a tudat, hogy ő a Campo Santo falán kívül hever a szép zöld gyepen, nem a Campo Santo falán belül a szép fekete földben, amit hétszáz esztendővel ezelőtt Jeruzsálemből hozattak maguknak az istenfélő signorok és signorinák. Másodszor sehol a világon nem ilyen smaragdszín a fű, és ha az beletörik az ember nadrágjába, örök életre benne marad. Ennél alkalmasabb ajándékot az otthonvalók számára képzelni sem lehet. Meglepetés is, nem is nagyon drága, s a fináncok szó nélkül keresztüleresztik a vámon. Otthon aztán be lehet akasztani a sifonérba, s ha meg nem etetik a mollyal, még évszázadok múlva is elcsodálkozhatnak rajta a késő unokák:

– Látjátok, ebben a nadrágban beszélgetett ősapánk a pisai ferdetoronnyal.

Utóvégre az én maradékaimtól igazán nem lehet kívánni, hogy azt a páncélinget mutogassák, amelyben mint keresztes vitéz Szaladdin szultánt lelöktem a lóról. Különben is, ahogy én ismerem magamat, inkább Szaladdin lökött volna le a lóról engem, aminthogy a toronnyal való beszélgetésben is meglehetősen passzív szerepet vittem. A beszélgetést nem én kezdtem, hanem ő. Én csak néztem a zöld fűből a kék eget, és hallgattam a körülöttem gágogó libákat. Hattyúval vetekszenek itt az olasz libák, amelyek pár lépésre tőlem ott legelnek a temetőcsarnok falán is. Benozzo szívvidámító freskójában, ahol az öreg Noé tollas barétben, térdig felgyűrt nadrágban tapossa a szőlőt a kádban, míg körülötte híres fiai, Sém, Hám és Jáfet járják a forlánát olyan széles csípejű toscanai menyecskékkel, akiknek rögtön elhiszi az ember, hogy három világrészt népesítettek be fiaikkal. De mi lelhette azokat a trecento mestereket, akik a déli falra olyan borzalmait festették az Utolsó ítélet-nek, a Pokol-nak és a Halál triumfusá-nak, hogy az ember úgy érzi magát, mint mikor kisgyermek korában vasvillás ördöggel álmodott? Valami nagyon megijeszthette, és nagyon megharagíthatta ezeket a szegény piktorokat. Talán nekik is a lábukra hágtak a csavargó angolok, mikor így hevertek a fűben, arkangyalokkal álmodván, és mikor kinyitották a szemüket, pápaszemes meszelőnyeleket láttak maguk előtt.

Én nem tudok a pemzlivel bánni, hát másképp adtam ki a mérgemet. Vettem az anzikszáruló rokkanttól egy ferdetornyos kártyát, és megcímeztem egy mérnök barátomnak. Tudom, hogy minden jóravaló mérnök örül neki, ha a másik mérnök rosszul csinál valamit. S hogy az öröme még nagyobb legyen, kommentárt is írtam a kép alá.

Ferdetorony körül amíg handabandál
Angol, orosz, német, francia s más vandál,
Rád gondol barátod, s ilyen rímet skandál:
Nincs több a világon ily mérnöki skandál!

Az utolsó sort már akadozó pillával írtam le. Hol leejtettem, hol fölkaptam a fejemet, mint a döfni készülő kecske. Egyszer aztán úgy föl találtam kapni, hogy majd beleütöttem a toronyba. Nem mintha én törekedtem volna a magasba, hanem a torony hajlott felém. Meg is szólított. Egész tisztán értettem, pedig a nyolcadik emeletről jött a hang.

– Mit szólsz hozzám, nyájas idegen?

Nem mondhatnám, hogy nagyon meglepődtem. Hiszen a szentírásban is benne van, hogy saxa loquuntur[9], s ha a Bálám szamarai mindennap megszólalhatnak, egyszer ez a márványcsoda is megpróbálhatja. Inkább az zavart meg egy percre, hogy nem tudtam, minek szólítsam a tornyot. De hát a magyar ember címzés tekintetében mindjárt föltalálja magát. Ötvennégy méteres tornyot nem lehet másnak szólítani, csak Magasságodnak.

– Örvendek, hogy jól szolgál az egészsége Magasságodnak. Látom, mind a száznyolcvan oszlopa megvan, és egyáltalán nem látszik meg rajta az a hétszázötven esztendő. A mi kultúrpalotánk Szegeden még csak harmincesztendős, de sokkal inkább műemléknek látszik, mint Magasságod. Tudniillik annak már régen nincs egy ép porcikája.

– Igen, de az idegeim! – nyögött a torony.

– Persze, a sok látogató, ugye? Rá is ijesztettek az újságok a világra, hogy Magasságod mostanában szédül egy kicsit.

A toronynak szemmel láthatólag jólesett, hogy foglalkoznak vele az újságok. Azt hiszem, e tekintetben még a babiloni torony is értelmes ember módjára viselkedne. Tódítottam is a bókot tovább.

– Kellemetlen volna, ha a modern mérnöki tudomány Magasságodat kiegyenesítené. Akkor a világhírű pisai ferdetorony minden varázsát elveszítené. Olyan campanile lenne belőle, mint a többi.

Úgy láttam, mint most látom, hogy a torony megcsóválta a legfelső galériáját. Kongott-bongott valamennyi harangja, alig tudtam tőlük szót érteni.

– Látod, idegen, ez idegesít engem halálra – dörmögött komoran. – Mért hívnak engem ferdetorony-nak? Mivel szolgáltam én rá erre a gyalázkodó gúnyolódásra?

– Tessék? – ámultam el. – Hát Magasságod nem tudja, hogy annakidején messer Bonannus és messer Guglielmo rosszul alapozták meg, és ezért lett belőle világhírű ferdetorony?

– Hazugság! – remegtette meg a torony domború mellét a fölháborodás. – Az ellenségeim találták ki ezt a gaz rágalmat. Hétszáz éve folyik ellenem ez az aknamunka, és hétszáz éve nem veszi észre senki, hogy olyan egyenes vagyok, mint egy márványból faragott gyertyaszál!

Határozottan mondhatom, hogy a torony e percben ferdébb volt, mint valaha. De hát az ilyesmit bajos nyíltan kimondani. Csak úgy hebegve véltem, hogy itt valami tévedés lehet.

– A legőrültebb tévedés – bólogatott a torony. – A dolog úgy áll, hogy az egész Pisa ferde, csak én vagyok az egyenes.

Olyan közel hajolt hozzám, hogy megcsapott a márvány hűvössége. Mit tegyen az ember, mikor egy ötvennégy méteres ferdetorony agyonütéssel fenyegeti, ha el nem hiszi neki, hogy ő az egyenes és a világ a tántorgó? Inkább elhittem neki, és megígértem azt is, hogy fölvilágosítom az igazságról a világot.

Íme, meg is tettem. Hátha tanulnak belőle a többi ferde tornyok.

DESTRUKTÍVOK EGYMÁS KÖZT

Abbazia, május

Olaszországi csavargásomban egy öreg kenyeres pajtásom volt az úti marsallom, aki annyit járt már odalent, hogy becenevén rózsaszín digó-nak hívjuk. A rózsaszín nem politikai karakterét jellemzi, hanem a haját jellemezte addig, míg volt haja. De azt rég elhagyogatta, hol Monte-Carlóban, hol Újszegeden, hol orosz hercegnők, hol magyar honleányok kezén – már az én esküvőmön, amelynek fényét ő is emelte mint nászmenet, csak itt-ott lehetett belőle látni. Azóta megvolt a lányom esküvője is, az unokám keresztelője is, s ezután már csak egy nevezetes mozzanata lesz az életemnek, de a rózsaszín digó ott is ott lesz: ő fogja vezetni az özvegyet a koporsóm után. Ez köztünk a megállapodás, amihez részemről az a baráti ajánlat járult, hogy a nekrológját pedig okvetlen én fogom megírni.

Így állván a dolgok, természetes, hogy az olasz útra is együtt mentünk – azt hiszem, a családom el se eresztett volna nála nélkül, akinek kisujjában vannak az összes olasz tudományok. Tudja, hogy hol kell felszállni a vonatra, és hol kell róla leszállni; tudja, hogy melyik a bóra és melyik a sirokkó és melyik a tramontana és melyikhez milyen nyakkendő dukál; tudja, hogy hol nem jó beleesni a tengerbe, és hány lépcsőfokot gurul az ember, ha leesik a milánói dóm tetejéről; tudja, hogy Velencében nem ajánlatos a virágárus lányokat megcsípni, mert azok akkor sírva fakadnak, eszükbe jutván szegény Garibaldi, aki szintén megcsípte őket fiatal korában, és hogy Genovában a Kolumbus szobra mögött van egy sajtosbolt, ahol szivart is árulnak, de ott egyiket se érdemes venni, mert a virzsinia sajtszagú és a gorgonzolának virzsiniaaromája van; tudja, hogy Firenzében a szalmakalap piacon hogy lehet megvenni a százhúsz lírára tartott panamát húszért, és tudja, hogy ha a borbélynál a három lírát ötlírással fizeti ki az ember, abból nem két féllírás jár vissza, hanem két egész lírás. Ezek mind olyan tudományok, amik nekem sohase mennek a fejembe, és öreg barátom nélkül engem bizonyosan már a San Marcón bevittek volna a rendőrségre, mint eltévedt gyereket.

De hát azért mégis más volt az, amiért megfizethetetlen volt nekem a rózsaszín digó. Abba belegyőződtem én már itthon, hogy sok magyar gyönyörűségről le kell odakint szoknom. Nem lesz paprika, nem lesz bőrös malac, nem lesz lángos. De hát ezt csak ki lehet bírni ideig-óráig. Hogy leszünk azonban az antiszemitizmussal? Azt úgy megszokta már itthon az ember, mint nyelv a lyukas fogat. Jobb volna, ha nem volna, de ha már megvan, addig nem nyugszik a nyelv, míg bele nem talál, és meg nem taszigálja:

– No, betyár, megvagy még?

Hát ez irányban segített ki engem az én kedves öreg úti marsallom. Ő képviselte mellettem az elhagyott haza antiszemitizmusát. Szidta a zsidókat reggeltől estig, és hogy egészen otthon érezzem magam az idegenben, mindenkit lezsidózott. Leonardo da Vincit, Michelangelót, Galileit. Még Mussolinire is azt mondta, Isten bűnül ne vegye neki, hogy az is zsidó volt azelőtt.

– Én csak tudom – nézegette a kirakatokban a duce képeit. – Ráismerek én a fajtámra.

Mert majd el is felejtem megmondani, hogy az én öreg rózsaszínűm azonos nemzetiségű – ahogy mifelénk az óvatos tanyai magyar nevezi a zsidót, ha olyan városi úrral beszél, akinek nem tud biztosat olvasni az arcából. Az ő apja volt Kisteleken a bőrös zsidó, az én apám meg volt Félegyházán a foltozó szűcs, s mink már örökbe kaptuk a barátságot az öregeinktől. (Egyebet nem is hagytak ránk, Isten nyugtassa szegényeket.)

Nem is kímélte az én úti marsallom magát se, ha rájött az antiszemitizmus.

– Nézd, fiam – kötődött velem –, erre is csak ilyen keresztény képes, mint te vagy!

– Mire?

– Hogy ennyi ideig megtűrj magad mellett egy zsidót.

– Szót se érdemel, apám – szerénykedtem. – Ha Mózes negyven esztendeig kibírta annyi zsidóval, én is kibírhatom eggyel negyven napig.

Képzelni se lehet testvéribb egyetértést, mint a mienk volt négy-öt hétig. Pedig volt úgy is, hogy haragudtam rá, ha nem mutattam is. Például az asztalnál mindig ő osztott a közös tálból, és mindig az én tányéromra rakta a nagyobb porciót.

– Az nem úgy mén, apám – ellenkeztem. – Gyerekkorunkban az volt a regula, hogy az egyik felez, a másik választ. Csináljuk már egyszer úgy, hogy én felezzek, te válassz!

– Nem lehet, fiam – lopott még egy falatot a tányéromra. – Nem akarok rá alkalmat adni, hogy mint kegyes jótevőmet dicsérhesd meg magad a nekrológomban.

Mindig megszámoltatott, hogy hányadik szivart szívom már, s este tizenegykor nem restellt fölkelni az ágyból, odajönni az íróasztalhoz, és lecsavarni a villanyt.

– Fiam, elég volt a firkálásból, tessék lefeküdni, mert én nem a bőröddel akarok számolni otthon az asszonynak.

– Vén májbajos – sziszegtem rá mérgesen, sanda célzással harmincéves színikritikusi múltjára –, senkit se hagy élni.

– Nem ám, fiam – gyújtotta föl az éjszekrényen a lámpát –, én akarom az özvegyet vezetni.

Azzal belepólyált a fortélyos olasz takarókba, alám gyűrte a szélüket, kezemet, lábamat beigazította, s rám terítette még a felső kabátját is.

Hát ilyen erőszakos ember volt a marsall, de azért mindent elnéztem neki. Mindent kiegyenlített köztünk az, hogy világnézet dolgában egy hiten voltunk. Örültünk annak, hogy nem kell otthon lenni, és megegyeztünk abban, hogy itt minden szebb, minden jobb, mint minálunk. Az ég kékebb, a só sósabb, a piszok romantikusabb, és az embereket össze se lehet hasonlítani. Pisától Firenzéig négy-öt fiatalemberrel utaztunk együtt, magántisztviselők lehettek, jó kedvük volt, énekelgettek, kártyázgattak, aztán cicamacát kezdtek játszani a kupéban, ránk dőligettek, a lábunkra hágdostak, a szemünkbe fújták a füstöt, az ölünkbe és vállunkra a tüzes pernyét, és még csak azt se mondták, hogy „pardon”.

– Látod, milyen kedves ez a fesztelenség – bólintottunk össze. – Minálunk az ilyesmit el se lehet képzelni.

Bizony, mi tagadás benne, még arra is rájöttünk, hogy az olasz nők lába szebb, mint a mieinké. Erőteljesebb, masszívabb, nem kell félteni, hogy eltörik, mint a mi asszonyaink rózsanád lába.

Az ötödik hét vége felé – éppen Firenzében jártunk, esett az eső, szépen, léniával húzott sugarakban, ritmikus koppanással, nem olyan szittya kuszáltsággal, mint itthon – megegyeztünk a Porta Rossa éttermében, hogy bizony, ha nyugdíjba megyünk, ide jövünk lakni, s itt méretjük ki magunknak az utolsó kvártélyt a ciprusok alatt, amelyekben Dante lelke suttog.

Ebben a percben megkondult a duomo kampaniléjé-nek valamelyik harangja, mintha pecsétütés volna a fogadásunkon.

– Érdekes – mondom az útitársamnak –, mennyire emlékeztet a félegyházi öregharang szavára. Annak van ilyen nagyon fölülről jövő muzsikája.

– A kistelekié is ilyen – mosolyog az útitársam szeme.

– No, nem egészen. Hallottam én már azt is, az olyan kedves falusi harangszó, lágy, érctelen.

– Ó, persze! Olyan az, barátom, mint az ezüst. Húztam gyerekkoromban eleget.

– Megengedem, öregem, de akárhogy húztad, olyan nem lehet, mint a félegyházié. Mindég azt hallottam már az apámtól is, hogy ezer harang közül is kiismerné a mi harangunk szavát.

– Hidd el, ez tiszta elfogultság. Nekem egészen mindegy, de én már szegedi emberektől is hallottam a mi harangunk dicséretét.

Elhallgattunk, ott ültünk még egy darabig, egyikünk az egyik, másikunk a másik ablak felé nézve.

– Le lehetne feküdni – álltam föl kedvetlenül.

– Amint tetszik.

Azon az éjszakán öreg destruktív társam nem takarta rám a kabátját.

TUDOMÁNYOKKAL FOGLALKOZOM

Hát igen, olykor foglalkozom tudományokkal is, de azért énrám senki meg ne haragudjon, hiszen nem értek hozzájuk semmit. Aztán meg csupa olyan tudomány az enyim, ami nem kell már az ördögnek sem, tehát nem veszem el a kenyerét senkinek. Olaus Magnus a mesterem, meg az öreg Gesner, Cardanus meg Lullus Raimundus. Aki a legfiatalabb köztük, Kircher Athanasius, az is van már vagy négyszáz esztendős, jeles könyvével együtt, amely nemcsak fölméri singekben és rőfökben a Noé bárkáját, hanem képben is bemutatja minden celláját a lakóival együtt. Nem árt az ilyesmit tudni, mert a tejesasszonyunktól úgy is minden reggel azt hallom, hogy lesz még egyszer özönvíz a világon. Neki pedig el lehet hinni, mert a tejek irányában máris előre veti árnyékát a vízözön, amiért szigorúan el is határoztam, hogy minden teremtett állatnak helyet adunk a páter Athanáz bárkájában, de tejesasszony oda be nem teszi a lábát.

Éjszakának idején, a lét és nemlét határán szoktam én ezekkel az öreg tudósokkal barátkozni, mikor a számban még a szivar, de már nem tudok róla. Legkivált a magister Theophrastus Bombastus Paracelsus de Hohenheimmal, akit sok szerelméért és sok tudományáért egyformán kedvelek, és mindig legközelebb ültetek az ágyam fejéhez. Együtt filtráljuk vele olyankor az örökélet italát a karcsú würzburgi várúrnő számára, és ilyenkor tündöklik a szeme a minden titkok királyának, mint a vízbe esett csillag. Komoly tudományokra is oktat azonban, és tőle tanultam meg, hogy a zafír eltávoztatja a pestises kelevényeket, az achát a mérgek ellen jó, szemverés ellen használ a korallium és szerelemre ingerli hölgyünket a poharába kevert liliomméz. Hálából én is be akartam őt avatni a darwini tanokba, és beszéltem neki az állatok védőszíneiről, de ő kinevetett, és azt kérdezte tőlem, honnan tudom, hogy a kánya is olyan színűnek látja a galambot, mint az ember. Az elektrolízissel is előhozakodtam egyszer, az anódokkal és katódokkal, de akkor egyenesen leszamarazott, mondván, hogy ő efelől is többet tud, mert ő a würzburgi asszony keblein tanulta ki a naturális mágiát, nem szénlemezeken és tömény sósav oldaton.

Mivel azonban a würzburgi asszony csak az éjféli órák szeretője, az ember pedig nappal is szomjúhozza a tudományt, tavaly nyáron valami kémiai folyóiratra is ráfanyalodtam. Őszintén szólva, el akartam aludni rajta – tanyán, ebéd után, hintaágyban, az eperfák alatt –, de nem sikerült. Az öröm miatt nem tudtam elaludni, hogy egy jeles tudós, a modernekből való, nem az ásatagokból, leleplezte egy gyerekkori ismerősöm panamáját.

A selyembogarat értem, ezt a falánk és alamuszi háziállatot, akit én sohase tudtam szívelni. Lehet, azért, mert a nagyon elfőtt makarónira emlékeztet, de az is lehet, hogy csak azért, mert egyszer „versenyre hívta a pók a selyembogarat”, s ezzel a selyemkukacos költészettel sohase tudtam összemelegedni. Az én utálatom ellenére azonban a selyembogár mindeddig annak a megtisztelő hiedelemnek örvendett az emberi társadalomban, hogy ő gyártja a selymet. Most kiderült, hogy a selyemhernyó közönséges svihák, aki csak bitorolja ezt a megtisztelő közhiedelmet. Az igazi selyemgyáros nem ő, hanem az eperfalevél. A kukac csak annyit tesz, hogy az eperfalevél klorofilljának az anyagát összekeveri a maga gyomorsavával, és kinyújtja szálasra. Ez pedig nem olyan nagy tralla, hogy utána ne lehetne csinálni. Onucci olasz kémikus már utána is csinálta. Kiáztatta a növényzöldet az eperfalevélből, összekeverte gyomorsavval, és olyan finom selymet kapott, hogy a hideg rázná érte az egész Ming-dinasztiát, ha a Buddha ölében is tudomást vennének a modern kémia csodáiról.

– No – mondom –, ezt én is megpróbálom: nemcsak tudománykedvelésből, hanem selyemkedvelésből is. Kiskorom óta bolondja vagyok a selyemnek, színének, fényének, lágyságának, zizegésének. S eszembe sincs itt dessous-kra gondolni, amik különben sincsenek már divatban. Kislányok hajában libegő pántlikákra gondolok, bágyadt fényű oltárterítőkre, hallelujás miseruhákra s az édesanyám hosszú rojtú selyemkendőjére, azokkal a nagy gömbölyű rózsákkal, amik mindig a pünkösdre emlékeztetik az embert.

– Hát most lesz minden – gondoltam magamban. – Annyi selymet gyártunk, hogy még a porrongyot is abból szabjuk. Aztán lesz itt olyan valutajavítás, hogy olyant még álmában se pipált magyar pénzügyminiszter. Csakhogy persze nem az Onucci módszerével fogunk a dologhoz. Ahhoz való lombikok és gépek itt a tanyán nem találtatnak. Spiritusszal sem szerencsétlenkedünk itt, mert még meggyúlna valami jóravaló tanyai gyomorban. Hanem te gyere elő, praktikus magyar ész!

Hát nem is igen kérette magát, előjött minden hosszabb töprengés nélkül. A dolog nagyon egyszerű. A bárányokat kell eperfalevéllel etetni. Van belőlük kettő. Eperfa van harminc. Selyem lesz harminc mázsa. Exegi monumentum aere perennius[10]. Igenis, valódi bárányselyemből való monumentumot.

Az én buzgalmamon nem is múlt semmi. A bárányok étvágyán se. Mert az állatok pompás kondícióban voltak, de sehogy se akartak selyem nyakkendőket produkálni. No majd később – biztattam magamat.

Később azonban az történt, hogy az egyik bárányt ellopták, éppen mikor kezdett már nem enni. (Valószínűleg begubódzott már akkor a gyomra.) A másik aztán dupla porciót kapott, s gyönyörűen gömbölyödött egész őszig, amikor meg kellett tőle válnom. Rábíztam a gazdáékra, hogy nagyon gondját viseljék, és most már csak sárga eperfalevéllel kosztolják. Abból lesz csak szép finom sárga selyem.

Már hullogatott a falevél, mikor a gazda, Szépenlépő Ősze Pál István, mint gyászjelentés ballagott be a városba. A selyembárány megdöglött. A gazda azt sejtette, hogy az eperfalevél kosztba döglött bele, ellenben biztosított róla, hogy még csak egy szál selyemcérnát se találtak benne.

– Úgy nézöm, valahun möghibította a tekintetös úr a dolgot – nézett rám sajnálkozva Szépenlépő Ősze Pál István.

Persze hogy hibás voltam, nem a bárányokat kellett volna eperlevéllel etetnem, hanem az eperfákat gyomorsavval öntöznöm. Az idén majd úgy csináljuk, ha a jó Isten gyomorsavat ad hozzá. Ma üzentem ki a tanyára, hogy kibérelem a nyárra az eperfákat.

Hanem attól félek, az öreg alkimista megint le fog szamarazni az éjjel. Pedig talán nem is én vagyok a szamár, hanem Onucci, a jeles kémikus.

BESZÁMOLÓ AZ ŐSÖKRŐL

Régebben, az ántivilágban, a háború előtt, úgy volt, hogy ha nagytakarítás vagy más efféle tökéletlenkedés készült a háznál, akkor azt mondta a feleségem:

– Nézd csak, fiam, nem mennél ki valamerre ásatni egypár napra? A magad lelke üdvössége érdekében is, meg az enyémében is.

Hát persze hogy elmentem, hogyne mentem volna el. A felesége lelke üdvösségéért még azt is megtenné az ember, hogy elmegy hazulról, még akkor is, ha esetleg a saját lelke üdvösségét teszi vele kockára. De hát mikor régészkedik az ember, akkor ilyesmiről nincsen szó. Az ősök nem csábítják azt semmi rosszra, aki kiruccan közéjük. A csontemberek és csontasszonyok csöndesen rávigyorognak, de nem tesznek benne semmi kárt, még csak azt se mondják neki, hogy „az úrnak nagyon destruktívnak tetszik lenni”. Szép engedelmesen oda tartják neki az üvegkalárisaikat, a rézkösöntyűiket meg a mindenféle őskori polgári érdemkeresztjeiket, amelyek az ellenség vagy olykor a jóbarát térde kalácsából vannak faragva.

– Tessék, tőlünk viheted, ha örömed telik benne. Mink már csak így fizetjük a forgalmi adót. Megállj, ezer esztendő múlva majd te is így fizeted.

Hát én olyan ember vagyok, aki abba is beletörődnék, hogy csak ezer esztendő múlva fizessem a forgalmi adót, hanem most az ősök vannak napirenden, nem én. Az ősök, akik nagyon rendes emberek, el lehet mondani, hogy a legideálisabb konstruktívok, mert minden úgy van jól nekik, ahogy van, de egyben mégis hibásak: ha vizitelni megy hozzájuk az ember, igen kerestetik magukat, az pedig sokba kerül. Éveknek előtte száz koronát is ráköltött az ember egyhetes ásatásra – igaz, hogy abban nemcsak a napszám volt benne, hanem a tulajdon napidíjam is, ami magasabb fizetési osztályban már négy koronát is kitett. Igen nagy pénz volt a négy korona, s ha az ember megbecsülte magát, még félre is tehetett a napidíjából. Volt úgy, hogy egyhetes ásatáson egy egész koronát is megtakarítottam, s abból lehetett hozni az asszonynak bonbont (már, hogy fodormentacukrot), a gyereknek kalapos babát (a kalap házilag készült abból a mákfejből, amelyből a mákot ozsonnára rázogatta a szájába az érdemes magyar régész) és még négy darab rövidszivarra is maradt egy hatos. Tehát nem kellett azt férfibüszkeségem megalázásával az asszonytól kérni, aki rendesen azzal utasított el, hogy az nincs benne a költségvetésben. (Noha – a szó köztünk maradjon – ő már akkor is költségvetés nélkül kormányzott, aminthogy egyáltalán nem szokatlan az asszonyoknál, hogy megelőzik korukat.)

Hát ez most már mind elmúlt, persze a nagytakarítást kivéve, mert az nem olyan intézmény, hogy bírhatna vele az idők változása. Nincs pénz az ősöknél teendő látogatásokra, és ha összearcátlankodik is az ember áldozatkész destruktívoktól egy-kétmillió koronát az ötvenezer koronás napszámokra, akkor kiderül, hogy vagy az ősök nincsenek meg, vagy úgy elszegényedtek az ősök, hogy csontjaikon kívül egyebekkel nem lehetnek a tudomány szolgálatára. Ezelőtt, ha valami halom tetején früstökölt az ember, és utána a szalonnás bicskáját belesmirglizte a földbe, a bicskahegy mindjárt megkoccant valami reves csonttetemen. (A szegedi tanyán egyszerűen hullámnak mondják még a pallérozottabb honfitársak is, de például Tisza bácsi Apátfalván, mint tanulmányos emberhez illik, aki hadikocsis volt a Doberdőbe, lábnak nevezi.) Aztán ha elővettük az ásót, és lementünk vele egy-két nyomnyira, annyi volt a „kincs”, hogy egész drótos generációk fölnevelkedhettek rajta.

Most ez nem így van, legalább abban az impériumban, amely az én vakondokságom alá tartozik. A makói határban például, ahol az őszön három helyen is tudakoltam az ősöket, annyira lementünk utánuk, hogy Tisza bácsi már attól félt, fölfakad a tenger, és ladik kell a disznóetetéshez. Az ő szemében ez határozottan nagyobb sérelem volna annál, hogy nincs főrendiházunk – nekem legalább efelül egy szóval se panaszkodott Tisza bácsi. Diribdarab cserepeket találtunk ugyan, lehetett köztük háromezer éves dokumentuma is annak, hogy a családi viszályok elintézésénél mindig lényeges szerepe volt a keramikának – de az ősök maguk mézeskaláccsal se voltak előcsalogathatók. Úgy látszik, a makói határban tisztában vannak az ősök a fönt való helyzettel, és tudják, hogy a mai világban jobb odalent, és nem érdemes fölfáradni. Legalábbis várnak vele a képviselőválasztásig, mert akkor esetleg őket is behívják szolgálattételre.

A szegedi határban azonban nem ilyen kitanultak a csontemberek, s hol itt, hol ott kikukucskálnak a napvilágra. Például a rendező pályaudvar mellett téglát vettetnek a vasutasok, s ott egy dorozsmai kubikosfamília népvándorlás kori temetőre talált. Tavasztól őszig aránylag kis területen tucatjával takarták fel az ősöket, dehát nem sok köszönet volt bennük.

– Alighanem kubikusok löhettek ezök is, mert semmit se tudtak szögényökkel a föld alá tömni – vélte az élő kubikos.

Az egyiknek a lába fejénél találtunk ugyan egy literes bögrét, amibe az elemózsiáját vitte a másvilágra, de csak olyan napon szárított agyag volt, szétomlott, mire fölszedtük. Találtak épebbet is, de azt úgy találta elcserélni egy „tüsztőtt úr”, hogy nem hagyott másikat helyette.

– Mondtam pedig a tüsztőtt úrnak, hogy ne bántsa, mert az ilyen cifrasági tanálmány a kultúrpalotába való, de csak elvitte a szégyöntelen – mentegetődzött a kubikos. – Kár pedig, hallja, mert az olyan küsded edény vót, hogy az nem löhetött más, csak bugyborékoló bögre.

– Hogy gondolja azt, földi?

– Hát nézze, a maga előadása szerint ez még tán a Krisztus urunk idejéből való temető. Akkor pedig még tán pipa se vót, ugye bizony? Legalább a prédikációban én még arrul sose hallottam. No mán pedig a szögény embörnek akkor is csak felejtkezni köllött valahogy. Hát én a magam eszmetöhetségive úgy gondolom, hogy az ilyen kis bögrébe vizet öntöttek, oszt úgy bugyborékótak benne nádszálval, hogy jobban teljön az idő.

Se Hoernestől, se Forrertól, se senki archeológustól a világon én ilyent nem tanultam, de hát sokféle az eszmetehetség, és mindig tanulhat újat az ember. Például a szegedi alsótanyai központban is újat tanultam, ahol most falut építenek, és jazigkorbeli sírokat találtak, az egyikben egy nagy fejű öreg ember két térde közt takaros edénykét is. De nem ez az újság, mert az tudnivaló, hogy a földön mindenütt holtakon járnak az élők. Hanem az az újság, hogy itt találtatott egy rendőr főfelügyelő, aki maga jószántából összeszedte a leleteket a múzeum számára. Balogh Tibornak hívják, talán nem lesz neki baja belőle, hogy kiírom a nevét mint muzeális ritkaságnak. Ha valaki nyugtalankodnék amiatt, hogy így romlanak az ősi erkölcsök, szolgálhatok én megnyugtatással is. Tudok én olyan igen tekintélyes és méltóságos úriembert is, aki a napszámosaival ásót vágatott a földjén talált nagy urnákba, hogy kipróbálja, ugyan összetörnek-e, és gurul-e ki belőlük arany? Aztán a cserepeket jó mélyre visszaásatta, és a magyaroknak a lelkére kötötte, hogy el ne járjon a szájuk, mert különben kiszemtelenkedik a múzeum, és „csúffá teszi a földet”.

Az első föld a szegedi határban, amit éppen húsz évvel ezelőtt tettem csúffá, az ötömösi Templomhegy volt. Évszázadok óta marhalegelő, de az Anjouk idejében templomocska állt a lapos halom tetején, a pusztai erekben vágott darázskőből rakva, körülötte középkori szokás szerint, a temető, firenzei liliomokkal díszített ezüstgyűrűs, aranyozott bogláros halottakkal. Nyolcvannál több csontvázat találtam akkor, és még többet is találhattam volna, de többre már nem futotta az akkori száz koronánkból. Annyi pénzért ez is sok volt, és még ezenfelül az öreg Netumák bácsit is akkor találtam, aki igen csóválta a fejét, mikor az egyik koponyának a szájából agyonzöldült kis ezüstpénzt morzsoltam ki, Nagy Lajos király szerecsenfej és ezüstdénárját.

– Kis péz, uram.

– Kicsi, Netumák bácsi.

– Szögény kiráj vót az, uram.

– Nem az vót az, Netumák bácsi.

– Nem?

– Nem.

– Ugyan melyik kiráj vót?

– Nagy Lajos király.

– Ahán – nyugodott meg Netumák olyan hangon, mintha Nagy Lajos király krumpliföldje az övével volna határos.

A déli harangszónál – már tudniillik mikor a gyomor megkordul – megint csak erőt vett rajta a tudományos érdeklődés.

– Ugyan hánybeli kiráj vót? Rajta van a pénzin, ugye?

– Nincsen az. Olyan régen volt az, hogy még akkor számot se vertek a pénzre.

– De maga azért tudja?

– Tudom. Olyan ötödfélszáz-hatszáz esztendeje.

Rákönyökölt az ásóra, és elgondolkozott. Számolta a száz esztendőket a kezén, aztán felsóhajtott:

– Teremtő szentatyám, az még tán Kossuth atyánknál is régöbben vót…

Most, hogy a város lehordatja a maradék halmot, és feltölti vele a bíbices semlyéket, megint kint jártam Ötömösön ősöket keresni. Nem találtam meg se Netumákot, se a bíbiceket, se a bárányfelhőket, semmit, semmit, amit húsz esztendővel ezelőtt odakint hagytam – még a nádas vizébe is hiába néztem: nem feketének tükrözte vissza a hajamat. Még az ősök is egész másképp kerülkőztek elő. Húsz évvel ezelőtt gyűrűs, bogláros, pénzes urak voltak, most csupa olyan ősök találtattak, akiknek semmi egyebük nem volt, mint egy elkorhadt bot a bal oldalukon. A bogláros urak marhahajtópásztorai lehettek, s éppen olyan kurta koponyát viseltek, mint a gazdáik. Ugyan máskor is tapasztaltam már, hogy a süvegtől eltekintve nemigen van különbség az úrkoponyák és béreskoponyák közt.

A kurta koponyák közül egyet haza is hoztam mutatóba – meg hogy bonbonra már úgyse telik. (A többit is hazahozzuk, csak összevárjuk őket, hogy egyszerre kelljen a kövezetvámot fizetni.)

– Te – nézte szorongva a feleségem –, nem jön utána a fejének?

– Kicsoda?

– Hát a teste, amit kint hagytatok.

Megnyugtattam, hogy nem jön utána. Van annyi esze az ősnek, hogy nem tesz meg oda-vissza nyolcvannégy kilométer utat a fejéért, mikor az élő emberek is sokkal jobban boldogulnak fej nélkül, mintha például a könyökük hiányozna.

BARÁTSÁGOS TANÁCSOK
HOWARD CARTERNEK

Elolvastam a Howard Carter könyvét a nevezetes Fáraó sírjának megtalálásáról, akinek azt a világtörténeti hivatást szánta a sors, hogy háromezerkétszáz esztendővel a halála után kalapot nevezzenek el róla a masamódok. (Szép hivatás ez, voltak és lesznek fáraók, akiknek sokkal csúnyább szerepet szánt a nagy Amon-Rá isten.) Elolvastam a német könyvet is, a magyart is, és sokat okosodtam belőle. Megtudtam, hogy a boldogult nagyurat, akinek a becsületes neve magyarul Tutanhamon, angolul Tut-anch-amonnak hívják, németül meg Tut-ench-amunnak, csak azt nem tudom, hogy minek hívták hát egyiptomiul. De elég nekem, ha Mahler Ede tudja, és nem is teszek érte szemrehányást senkinek se.

Sokkal fontosabb az, hogy most már nem jövök zavarba, ha úgy hozza a sorom, hogy Egyiptomban kell királysírt ásatnom. Kitanított rá Howard Carter, hogy mi kell ahhoz, s egy szóval se mondom, hogy szerencsét nem próbálok, ha együtt lesz minden hozzávaló. Hiszen mindössze egy gazdag magyar lord kell hozzá, meg egy gazdag magyar újság meg egy nagyszerű laboratórium, amiben a paraffintól az amil-alkoholig minden büdösség és a sziklafúró géptől az immerziós mikroszkópig minden ördögmotolla megtalálható.

Azonban ebben az összevissza világban az is megeshetik, hogy nem én megyek el a Nílus mellé, hanem Howard Carter jön el a Tisza mellé. Az ilyen angol régész már annyira megszokta a királysírokat, hogy más nem is kell neki. Lehet, hogy rágondolja magát az Attila sírjának a fölkutatására. Miért is ne? Ha volt olyan magyar vidéki múzeum, amely már háromszor is megtalálta, mért ne találhatná meg a szerencsés kezű angol negyedszer?

Szívből kívánom neki, hogy találja meg, mert én nem vagyok irigy ember. Ezt mindjárt be is bizonyítom az angol kollégának. Ha ő megtanít engem arra, hogy hogyan kell angolul ásatni, én meg beavatom őt abba, hogy lehet magyarul ásatni.

Először is minálunk nem kell ahhoz egy tökéletlen lord, aki hajlandó a pénzét elásatni törött cserepekért meg avas csontokért. Minálunk csak tökéletes lordok találhatók. Ha ügyesen forgolódik Carter, akkor maga az állam fog neki hatszáznegyvenezer koronát kiutalni egy nagy alföldi ásatásra. (Ennyi felel meg annak a negyven koronának, amit én a háború előtt kaptam erre a célra rendkívüli segélynek.) De ha jó összeköttetései vannak, például Vilmos császártól hoz ajánlólevelet, akkor társadalmi úton kitartó munkával még szerezhet százezer koronát. Igaz, hogy gyanúba keveredik mint fölforgató, de mint angolnak, neki bizonyosan ezt is elnézik nálunk, sőt talán még úgy is találják, hogy jól áll neki.

Tegyük föl, hogy egy turáni bálat is rendez Attila hamvainak felkutatására, és akkor lesz neki a szent célra kerek egymillió koronája. Ebből futja a laboratóriumra is: egy plajbászra meg egy kaparókanálra. Csak arra vigyázzon, hogy ezeket a műszereket pontos leltárba vegye, és a leltári számot rögtön bejelentse az illetékes miniszteri számvevőségnek. A kanalat aztán neki ajándékozhatja lady Carternek lekvárfőzéshez, fő az, hogy a leltári szám meglegyen.

*

Most jön az ásatási engedély megszerzése. A koncessziót itt nem egy egyszerű Ibrahim pasa adja meg, hanem egy komplikált basa, akinek a neve Luklábu Habók Fügedi Sátán Gergely. Az ő földjén van a „királyok völgye”. Tudniillik ott vetett ki az eke a földből a múlt esztendőben egy ezüstdrótot meg egy rézből való katonagombot. Az ezüstdrót már nincs meg, mert abból Gergely pipaszurkálót csinált, és az a tavaszon kúttisztításkor beleesett a kútba. Hanem a gomb megvan, szép vekni formájú gomb ez, ilyen díszítette valaha a köpenyeget, amit még a Gergely öregapja lopott haza a katonaságtól.

– Löhetségös-e az, hogy ezt hordta valaha az Átilla király?

Ha erre azt mondja Howard Carter, hogy az nem lehetséges, akkor Howard Carter megbukott, mert ezzel lecsökkentette a gazdát. Ha ellenben azt mondja, hogy hordhatta ezt még a Balambér is, akkor már félig nyert ügye van. Akkor a gazda bemegy a kamrába, teleszíjja a lopót a kis hordóból, és megembereli Howard Cartert egy pohár borral. Azon nem szabad megütközni, hogy először ő veszi a szájára a poharat, mert ez tiszta gavallérságból történik. Ebből láthatja a vendég, hogy a borban nincsen étető. Ha aztán egy kis paprikás faggyú is beleóvakszik a bajuszról a pohárba, annak oda se kell nézni. Legfeljebb behunyja az ember a szemét, mikor iszik. Meg is lehet tőle rázkódni, azt a gazda csak megilletődésnek veszi, mivelhogy a városi úrféle ritkán jut ilyen tiszta italhoz.

Az első pohár bor után rá lehet térni a napirendre.

– Hát megengedi gazduram, hogy próbát tegyünk a földjén, találni-e benne ősöket?

– Jó szűvvel – mondja bizodalmasan. – Hát mán kinek engedném mög, ha magának nem?

Erre megint inni kell egyet.

– De nem az egész földet akarja tán csúffá tönni?

– Dehogy, nincs nekem arravaló pénzem. Csak ezt a kis partot itt a barázda végiben. Amit két ember egy hét alatt megásózhat. Annyira futja a költségem.

– Tudom, tudom. No, azon nem veszünk össze. Isten tartsa!

No ez a Gergely csakugyan emberséges ember. Határozottan van kultúrérzéke. Első szóra megadja az engedélyt, csak éppen inni kell érte.

– Hanem egy baj van, tudja. Here van a partban. Ha búza vóna benne, egy szavam se vóna ellene, akármöddég turkál benne. De a here, tudja, más. Mán annak a kárát mög köll téríteni.

– Aztán mennyi lenne az a kár?

– Hát százezör korona, nézze. Mert a here nagyon huncut portéka. Ha újra bevetöm is, amit most az úr elpusztíttat, egy esztendő múlva se éri utol a többit.

Lehet, hogy ebben igaza van az emberséges embernek. Nem is lehet tőle rossznéven venni, ha nem akar károsodni a tudomány miatt. Legokosabb itten kiguberálni a százezer koronát. Most már aztán jobban esik az ital is, hogy ezen is túl van az ember.

Az ám, csakhogy Gergely nagyon kétfelé törülgeti a bajuszát az ökleivel. Hol a partot méregeti a szemével, hol az úrformát.

– Van még valami baj, gazduram?

– Hát ögyéb nincsen, minthogy a here nagyon huncut portéka. Két esztendő múlva se éri utol a többit. Hallja-e, adjon még százezör koronát, oszt többet egy szót se szólok.

A negyedik pohár bor után Howard Carternek alkalma lesz tudomást szerezni róla, hogy a magyar here különösen huncut portéka, mert az még a harmadik esztendőben se éri utol a többit. Itt aztán le is kell tenni az Ukko poharát, mert különben a millióból semmi se marad, mire csakugyan ásatásra kerülne a sor.

Háromszázezer koronába kerül a koncesszió, s akkor még egy föltétele van Sátán Gergelynek, mikor búcsúparolát ad:

– Aztán leginkább kitögye ám az újságba, hogy az én fődemön tanálták mög az Atilla királyt.

*

Azt se tegye világért se nagynevű kollégám, hogy megpróbálja megértetni a mi felláhjainkkal, mi célja van tulajdonképpen az ásatásoknak. Kezdő régész koromban én is váltig bizonykodtam, hogy engem ne nézzenek kincskeresőnek, mert én nem az vagyok. Mintha abban valami szégyen volna! Hiszen addig tekintély az ember, míg kincskeresőnek tartják – ha rájönnek, hogy csak tudós, akkor semminek se hívják többet.

Egyszer két hétig ásattam az ötömösi marhalegelőn. Középkori falus templomka fundamentumköveit találták meg, körülötte az egykori temető vagy hetven tetemmel, firenzei liliomos boglárok, gyűrűk a halottakon. Közben mindig a kultúra felől tartottam szóval az embereimet s a végén megegzamináltam az előmunkást, Hangya Bálint nevezetű értelmes öreg parasztot. (Még akkor a kisgazda nem volt föltalálva.)

– Mondja már meg, Bálint bácsi, de lélekre, mit gondol maga énrólam, miért csinálom én ezt?

Nagyon jóban voltunk Bálinttal, egyre biztatott, hogy álljak be hozzájuk tanítónak, jótáll érte, hogy az én disznómat nem lopják el. (Ami azt illeti, négy esztendő óta a városban sem fenyeget ez a veszély.) A barátságunk révén őszinte szomorúsággal nézett rám Bálint, hogy minek már az ilyesmit feszegetni.

– Tudja az isten – vont vállat kelletlenül –, nem gondolok én semmit se.

– Dehogynem gondol, csak mondja ki bátran. Most szombat van, korábban hazamegyünk, kimosdik kend, rágyújt, kiül a tanya elé, odajönnek a kis unokái, nyaggatják kendet, hogy mért turkáltatott itt ez a ténsúr, hát mit mond kend nekik?

– Mit mondok? – nézett a szemembe Bálint elszántan –, hát azt mondom, hogy ilyennek is csak lönni köll!

Ennél finomabban nem lehetne körülírni a bolondot.

*

Panaszkodik Carter, hogy sokat kellemetlenkedtek neki a szájtátó turisták. Hát itt mifelénk ezektől nem kell tartani. Legföljebb az esik meg, hogy a szomszéd határból küldöttség keresi föl az embert.

– Maga az ásatómestör?

– Én vagyok.

– Nagyon mögkérnénk, ha itten a Gergőnél végeztek, ásassa föl a mi határunkat is.

– Ott is van halom?

– Van bizony, kétakkora, mint ez.

– És mit találtak benne? Cserepet, csontot, vasat?

– Nincsen abban, kéröm, az égvilágon semmi se.

– Hát akkor, hogy gondolják? Minek ásatnám föl?

– Dinnyét szeretnénk bele ültetni, ha mögfordíttatná az úr a fődet.

Sok mondanivalóm volna még, de hagyjunk máskorra is, mert már nagyon rám hajnallott. Csak még egy nagyon fontos dolgot kötök a lelkére Howard Carternek. Ha csakugyan meg találná találni Attila királyt, hamar takarja vissza, és világért se hozza napvilágra.

Nagyon komplikálhatná a királykérdést.

ATTILA JELENTKEZIK

Ha a fejem elütik, se tudok ráemlékezni, hogy valaha megbántottam volna az Isten ostorát. Nem írtam róla drámát, nem csináltam belőle regényhőst, még csak versbe se szerkesztettem bele soha. Mindössze egy iskolai tréfát hoztam róla forgalomba, lehet annak már vagy tizenöt esztendeje. A csókai iskolában vizsgáztat az esperes.

– No fiam, ki volt Átilla? – kérdi a gyereket.

A gyerek csak tátog. Súgnak neki a háta mögül a tudósabbak:

– Átilla hun király vót…

A gyereknek fölcsillan a szeme. Kivágja bátran:

– Átilla hun király vót, hun nem!

De hát ez csak olyan ártatlan falusi figurázás volt. S különben se én csináltam, hanem a csókai pap, annak pedig szabad volt, mert az olyan igazi hun ivadék volt, hogy egyszer bizonyosan mint rabonbán jön vissza a hadak útján. (Legalábbis az Ukko pohara benne lesz a tarisznyájában.) Hát akkor miért haragszik az Isten ostora, és különösen miért énrám haragszik?

Mert hogy nincs jóban velem, azzal tisztában vagyok. Húsz esztendeje áskálok a határban, de a hun király még egyszer se találtatta meg magát velem. Igaz, hogy én is hibás lehetek benne, mert nem is kerestem soha. Mindig azt tartottam, hogy az Attila sírját meg lehet találni, de nem lehet keresni. Most már belátom, hogy alighanem tévedtem. Hiszen volt olyan régész kollégám, Isten nyugtassa szegényt, aki program szerint kereste a nagy királyt, és meg is találta, nem is egyszer, hanem háromszor. Akit legutoljára talált, annak rá is volt írva a koporsójára, hogy Hic jacet Attila rex[11]. Ez szentírás, magam szemével olvastam az odavaló újságban.

Hát ez nem szép a nagyúrtól. Egyik helyen három példányban is előkerülni, a másikon meg egyben sem – ez nem hun királyhoz méltó tempó. De a Világ Pörölye még tovább is viszi a velem való kötözködést. Még a népének is megtiltotta, hogy az én ásóm alá kerüljön.

Aki figyelemmel kíséri régészeti mozgalmainkat, az veheti észre, hogy pár esztendő óta csak hun csontok kerülnek elő a magyar földből. Hiszen régebben is akadtak olyan sírok, amelyekre sok töprengés, hümmögés, összevetés után egy kis vállvonogatással azt mondta Hampel József vagy Posta Béla, sokunknak áldott tanítómesterei, hogy utóvégre ezek hun sírok is lehettek. De azokban az időkben más nációk is találkoztak a föld alatt. Germánok, szarmaták, jazigok és egyéb kuncsorgó népek, akik itt botlottak bele a sírjuk gödribe. Különösen a jazigokat kedveltük a följebb való esztendőben a Duna-Tisza közt. Akivel nem tudtunk mire menni, azt megjazigosítottuk, mert tetszik tudni, mindig mink voltunk azok, akik elnyomtuk a nemzetiségi kisebbségeket.

De hát változik a divat, lemúlt a dicsőség a jazigokról, és most a hunokra virradt föl. Úgy elszaporodtak a maradék magyar földben, hogy ha a föld fölött volnának annyian, akkor a szomszédaink öten hatfelé szaladnának. Nincs már se szláv, se germán, még ha valahogy római légionárius csontját veti is föl az ásó, csak meg kell kaparni, s abból is egyszerre hun csont bújik elő.

Nem mondom, hogy nem örülök a dolognak, ilyent nem is szabad mondani, és különben is a romantika mindenütt szép, de legszebb a régészetben. Aztán meg én nem is vagyok olyan rossz hazafi, s őszintén örülök Attila érvényesülésének, még akkor is, ha az az én rovásomra megy. Mert be kell vallanom, hogy mióta beütött a hun divat, azóta én nagyon lecsökkentem szaktekintetben.

– Ugyan! – néz össze a hátam mögött a lelkes ifjabb nemzedék. – Vén szamár már az öreg, nem halad a korral, nincs módszere.

Nono. Nem szeretem senkinek az örömét megrontani, de annyit mondhatok, hogy azért nem rossz módszer az enyém, ami mindössze annyi, hogy ki kell várni mindennek az idejét. Nem jártam utána Attilának, ennélfogva Attila keresett föl engem. Egyelőre persze nem személyesen, csak követet küldött. A koporsó mégis csak gátolja az embert a mozgási szabadságában, még ha olyan nagy úr is, mint Attila.

Kis ősz ember a hun király követe, Sátor Sándornak hívják. Nem hiszem, hogy például Bizáncba is őt szalajtotta volna Attila, de hát az én szobámban nem sok bizánci stílus van, és én se nagyon formázom Theodosius császárt.

– No, mi járatban van, bácsikám? – kérdeztem tőle csak úgy aktarubrikázás közben.

– Hát kéröm, azt gyüttem mögjelönteni, hogy mögvan az Átilla koporsója.

– No, hála Istennek – kukkantam ki az írásból. – Kint hagyta a folyosón?

– Nem, dehogy – rázta a fejét –, még a vízbe van.

– Persze, persze, a Tiszában, ugye?

– Igönis ott, kérőm, Gyevi mellett van a Tiszában.

– Látta kend, ugye?

– Nem, kéröm, nem én láttam, hanem a két körösztfiam. Rajta is álltak a koporsón, mert ki volt a vége a vízbül. Ráhúztak a kanászbottal, de osztán elszaladtak, mert az Átilla eljajdította magát.

– Ejnye-hejnye, de kár volt, hogy elszaladtak.

– Hát tudja, ijedős az ilyen gyerökféle.

– Hát gyerekek voltak?

– Mán abba az időbe még olyan surbankók vótak. Mert régön történt mán ez, most Szent Istvánkor lössz húsz esztendeje.

– Húsz esztendeje? Hát hogy nem szóltak hamarább?

– Ügyet se vetöttek rá még akkor. De hogy mostan mindönfelé kurrentálják az újságlapokban is az Átillát, mögképzött előttünk a koporsó, oszt azóta se éjjelünk, se nappalunk.

– Aztán mit tehetnék én ebben, bácsikám?

– Hát ha maga kiszüvesködne, mögmutatnánk magának a tötthelyet.

– Bent a vízben?

– Ott ám, kéröm. Most ugyan magos a Tisza, de a kánikula majd mögapaszti. Akkor már nem lössz több a víz olyan négymétörösnél.

– De nekem az is mély ám, bátya. Nem vagyok én vízibúvár.

– Nem is úgy lössz az, hallja. Beleülünk négyen egy csónyikba, oszt egy vaspiszkafával mögdöfködjük a Tisza fenekit. Ahun koppan, ott a koporsó.

No, azt hiszem, az archaeológia minden ifjú doktorának el kell ismerni, hogy ez a legmodernebb ásatási módszer. Örömemben meg is kínáltam a gyevi régészt egy valóságos bőrszivarral, amely csak egy helyen volt eltörve. (Amire én gyújtottam rá, azt három helyen kellett foltozni.)

– Ezt is köszönöm, dilektor úr – hajolt hozzám bizodalmasan a követ. – Hanem, hallja-e, más baj is van.

– No?

– Egy kis jutalom köllene a Lajcsinak mög a Fercsinek.

– Hát azok meg kicsodák?

– Nene, a körösztgyerökök. Tudja, a nyomravezetésért.

– Tudom hát, hogyne tudnám. Hát kend tudja-e, hogy milyen koporsója van az Átilla királynak?

– Érckoporsó, úgy gondolom. Az ilyen jelös halottnak az dukál.

– Az ám. Kívül vaskoporsó, abban ezüstkoporsó, legbelül meg aranykoporsó.

Öreg kollégám nem nagyon csudálkozott el, csak megbiccentette a fejét.

– Nagyon sarcolhatta a népöket az az Átilla.

– Hát az már mindegy – vágtam elébe a történetfilozófiai fejtegetéseknek. – A fő az, hogy van ezüstkoporsó is meg aranykoporsó is. Hát mit szólna kend akkor, ha az aranykoporsót adnánk jutalmul a Lajcsinak meg a Fercsinek?

– Sokallom – kapta föl a fejét Sátor Sándor mint keresztapa. – Ölegöllöm nekik az ezüstkoporsót is. Űk még fiatalok, nem olyan elesött öregök, mint én vagyok.

– Üsse part – mondom –, hát akkor legyen a kendé az aranykoporsó.

– Oszt maga beéri a vassal? – csodálkozott Sándor.

– Én be – erősködtem. – Tudja, a múzeumnak az is jó.

– No, kár, hogy magábul adóbeszödő nem lött – fejezte be a tárgyalást Attila követe, s barátságos kézrázás után azzal csoszogott ki az ajtón, hogy majd hírt ad, ha meglappad a Tisza.

Kisvártatva azonban visszacsoszogott.

– Hallja-e – hajolt hozzám sugdolózva –, az őrgrófnak ne szóljon ám az Átilláról.

– Melyik őrgrófnak?

– Az Eselovics-Palacsivinyinak. (Rövidség okából a pallérozottabb nyelvű magyarok csak így mondják a Pallavicinit.) Mert az bizonyosan ráácsinkózna az aranykoporsóra.

– Dehogy szólok – mondom –, nem vagyok én beszédes olyan nagy urakkal.

Hát ebben maradtunk.

AZ ÉN CSEHEIM

Az első cseh, akivel az életben találkoztam, most körülbelül ezerháromszáz esztendős lehet. Én magam akkoriban hétesztendős voltam. Kielégítő eredménnyel végeztem el az első elemit, és az érdem jutalmául megkaptam édesapámtól az azelőtt való esztendei Lidércnaptárt. „Pro litteris et artibus.[12]”

Körülbelül ez volt a legnagyobb öröm, amit az írásolvasás mezején való munkásságom ez ideig szerzett nekem. Az élet persze ennek is kivette már a színét azóta. A Lidércnaptár alakjaiból már csak arra az öreg úrra emlékszem, aki halála után is minden éjszaka hazajár, leül a nagy karosszékbe a folyosón, és pokoli tűzben foszforeszkál, mintha száz pakli kénes gyufát gyújtogattak volna meg az arcán az ördögök. Ezen öreg barátom miatt nagyon sokszor kilelt a hideg kora ifjúságomban, s olykor még most is álmodom vele, azonban most már nem foszforeszkál úgy az ábrázata. (Olyan világ lett azóta, hogy a pokolban is megdrágult a masina.) A szántóvető Přzemysl pedig, aki a fölfordított ekevasról eszi meg az ebédet, és a tündér Libussától megkapja Csehország koronáját, már nagyon elfakult a lelkemben. Pedig meg is volt rajzolva ez az én első csehem a Lidércnaptárban, bár igen primitív művészettel. Az együgyű fametszet egykorú lehetett a legendával.

A második cseh, akivel összejöttem az életben, most olyan hatszáz esztendős lehet. Én már kilencéves voltam a találkozás idején, azért a róla való emlékem már sokkal tisztább. Fekete páncéljában, vérszín tollával még most is álmélkodva nézem a cseh Mikolát, amikor Toldi Miklós elvágja a nyakát valahol a tizenegyedik énekében az eposznak. Meg is érdemelte a cudar, mert „káromkodott csúnyán s a magyart becsmérlé”. Magam is sokszor megvívtam vele, s nem kell mondanom, hogy mindig elvágtam a nyakát, s felmutatván fejét a jó fűzfakardon, „nagy rivalgás támadt kétfelől a parton”. Tudniillik a szemétdombunk két partján, amely jelentette a Margitszigetet, a tyúkok és pulykák közt. (Volt egy öreg pulykakakasunk, nagyon méltóságos tartású, kopasz a feje teteje és tarjagos violaszín a képe, mérgesen nézett, és mindent elfalt a többiek elől: az képviselte Nagy Lajos királyt. Mikor az Iliász került a kezembe, akkor Priamosz képét viselte az öreg pulykakakas. Úgy gondoltam, hogy a királyok mind kopaszok, mérgesek és verekedők.)

Mire a harmadik csehemet megismertem, akkorra már sokkal józanabbul ítéltem meg a pulykakakasokat, hanem a csehekben még mindig láttam valami misztikusat. Úgy szemre pedig semmi különöset nem lehetett látni Jan Mrstiken. Nem volt olyan torzonborz, mint a Mikola, se medvebőr kacagányban nem járt, mint Přzemysl király, hanem igenis volt szép simára fésült prágai bankigazgató, olyan gondos közép hajválasztékkal, hogy az embernek mindjárt az jutott eszébe: „a gyepre lépni tilos” – járni pedig éppen olyan csukaszürke angyalbőrben járt, mint más rendes osztrák-magyar ember. Mert a háború alatt volt az, mikor ide dirigálták Szegedre a prágai huszonnyolcasokat, egyrészt azért, hogy ők vigyázzanak ránk, másrészt azért, hogy mi vigyázzunk őrájuk.

Ennek az én eleven csehemnek az volt a furcsasága, hogy beszokott hozzánk a városi könyvtárba, és ott ült reggeltől estig olyan rendületlenül, mint Přzemysl az ekevason. Azt hiszem, bankigazgató még így nem kompromittálta a szakmáját. Próbáltam is vele megpirítani egy-két bankigazgató ismerősömet, de nem lehetett. Nem pirultak el, csak kinevettek a naivságomért. Nem lehet az bankigazgató, aki könyvtárba jár, bizonyosan valami tökéletlen tanár lesz.

De akárhogy tiltakoztak ellene a magyar kollégák, csak bankdirektor volt az. Nemcsak azért, mert így írta föl a foglalkozását a kérőlapra, hanem azért is, mert mindennap húsz korona borravalót adott a szolgáknak. Igaz, hogy meg is dolgoztatta őket érte. Nyalábszámra hordatta le a régi salabaktereket a történelmi szakból, penészes krónikákból, amiket tán évszázadok óta senki föl nem nyitott, zavarta ki a sovány könyvskorpiókat. (Mert mind elsoványodik az, aki a könyveket bújja, ha csupa skorpió is.)

Az én csehemnek azonban nem volt ideje elsoványodni, mert egyszer csak elparancsolták innen a prágaiakat, az a hír is járta, hogy megtizedelték őket, s én egy darabig sajnálattal gondoltam Jan Mrstikre, a könyvek szerelmesére, aki nem olyan bankigazgató, mint a többi.

Most aztán kiderül, hogy de bizony csak olyan volt. A nemességét kereste nagy magauntában Jan Mrstik az idegen város könyvtárában, s arra kér most engem Prágából küldött levelében, hogy keressem tovább. A német és cseh könyvekben nem lehetett megtalálni, de a magyarokban bizonyosan benne lesz, mert ő több családi följegyzésből arra következtet, hogy az ő ősei magyar nemesek voltak.

Nem tudom, kinek mi a véleménye a cseh bankigazgatóról, aki magyar nemes akar lenni. Majd ha ráérünk, akkor szavazunk róla, hogy bevegyük-e magunk közé. Egyelőre azonban nem tudok indítványt tenni, mert nem nézhetek utána a Mrstik-család nemességének. Az összes nemesi könyvek évek óta állandóan kézben vannak, s annyi az előjegyzett várakozó, hogy vagy tíz évig nem is szabadulnak fel.

Mert csak nincs szebb a demokráciánál, se Magyarországon, se Csehországban.

A MAMMUT UTAZÁSA

A múzeumi üzletek ezeknek előtte éppen olyan üzletek voltak, mint más egyéb üzletek. Az ember meglátta az alsóvárosi nénike vállán a szép öreg selyemkendőt, és megkérdezte, hogy mennyiért adná el. A nénike azt mondta, hogy „lelköm, tekintetös úr, ezt az égvilágon semönnyiért oda nem adnám, mert nézze, ha möghalok, mán mégiscsak illendően köll a jó Úristen elé állnom – de magának odaadom öt pöngőért”.

– No hát, hozza be, lelkem, holnap délben a múzeumba. Tudja, hol van az, ugye?

– Hát hogyne tudnám. A kultúrpalotában. Maga is ott van szolgálatban? A Haska sógor is ott van, de tudja, az csak viackbul.

Ami úgy értendő, hogy az öreg Haska sógor szolgált modellül ahhoz a viaszfigurához, amely a múzeum parasztszobájában a nemzetfenntartó elemet reprezentálja. Már most tudnivaló, hogy az nagyon rendes hely lehet, ahol a viaszkból való Haska sógort mutogatják a világi népeknek, ennélfogva másnap a nénike bizodalmasan behozta a kendőt, szépen ki is vasalta, s megkapta érte az öt pengőt papírban. Mert aranyban nem vette el, arról az volt az alsóvárosi nemzet fölfogása, hogy az csak zsidónak való.

Így vettük a cifra subát is, a tulipános ládát is, a régi királyok pénzeit is meg a mammutcsontot is, amit a tiszai partszakadásokból mentettek ki a helybéli tudomány számára a célszörű szögény halászok. Azaz, hogy a régi pénzt meg mammutcsontot mindig ajándékba kaptuk, mert az is bolond lett volna, aki az ilyenekért pénzt adott volna, de az meg már egészen tökéletlen lett volna, aki azt el is fogadta volna.

Huszonvalahány esztendeje vagyok a kultúrpalota mindenes cselédje, de a háborúig csak egy bonyolódott üzletre emlékszem. Egyik tisztviselőtársam néprajzi gyűjtőútjában Kalocsára vetődött, ott is a sekrestyéshez, aki ellátta minden jóval, testiekkel, lelkiekkel, még régi ostyasütőket is adott neki.

– Hát az a szép szentelt gyertya a falon?

– Azt az egyet nem adhatom, kérem.

De nagyon szép volt a gyertya, tulitarkára festve, szentek képeivel is ékesítve, nagyon díszére vált volna a néprajzi gyűjteményünknek.

– Úgy nézem, haldokló kezébe való szentelt gyertya ez, ugye?

– Az bizony, kérem alássan. A boldogult érsek úr tartotta a kezében, mikor haldoklott. Meghiggye uram, nagy emlékem ez nekem.

– Meghiszem, barátom, éppen azért adnék meg érte két aranyat.

– Semmi áron se adhatom, uram.

Addig istenkedett azonban a kolléga, hogy az ilyen szép emléknek múzeumban a helye, míg utoljára beleegyesült a dologba a sekrestyés.

– Hát legyen az úré, de nem ajándékba, se pénzért. Hanem mondjon el az úr hét miatyánkot az érsek úr lelke üdvösségéért, hét üdvözlégyet meg az enyimért.

Némi nehézség csak abban volt, hogy a kolléga református ember, így csak a miatyánkot vállalta, az üdvözlégyet átutalta az én ügykörömbe. Természetesen vállaltam, és le is róttam az adósságot. Bárcsak a magyar könyvkiadók és könyvkereskedők is ilyen föltétel mellett szállítanák a könyveket! Mindjárt nem lenne olyan hírhedt rossz fizető a bibliotékánk!

Sajnos, most már nemcsak a könyvkereskedők dolgoznak rideg üzleti alapon, hanem a mammuthalászok is. Például a télen múlt egy éve, kapok egy levelet Gyomáról. Azt írja benne egy becsületes halászmester, hogy az ő hálójába a Körösben mammutkoponya akadt, de olyan ám, „akiben még a fogak is benne vannak”. Mármost ő ezt a múzeumnak szánta ajándékba, de úgy, hogy a múzeum is vetne neki valami kis ajándékot, mert neki hét élő gyereke van, s azt neki mind iskoláztatni kell.

Mi az ördögöt csinálhattam? A múzeumnak abban az időben – esztendő végén – két garasa sem volt. (Igaz, hogy most sincs, de most azért nincs, mert esztendő közepe van.) Itt nem volt mit tenni mást, mint az egyéni áldozatkészséghez folyamodni. Ilyenkor az esik áldozatul, aki először benyit hozzám. Sajnos, ezúttal sem bankdirektor lépett be (azok mind okos emberek, és nincsenek rászorulva arra, hogy könyvtárba, múzeumba járjanak), hanem egy kalendáriumcsináló. Addig udvaroltam neki, míg felajánlott hét darab ingyen kalendáriumot a haza oltárára, a hét darab halászgyerek számára.

Hét kalendárium egy mammutkoponyáért, egészen becsületes ellenérték. Igaz, hogy a kalendáriumok régiek voltak, de hát a mammut még régibb volt. A halász nem is vágott rossz képet a dologhoz, mert nem vette észre, hogy a naptárak nem 1922-re szólnak, hanem 1912-re. De amikor rájött, alighanem megátkozott, mert a néhai mammut maradványával nem volt szerencsénk.

– Mi van a ládában? – kérdezték a vasúti állomáson, ahol fel akartuk adni a kincset.

– Mammutkoponya.

– Hja, kérem, az nem szállításképes.

– Hát hiszen nem is neki kell szállítani, hanem a vasútnak.

– De éppen azt nem lehet. Nincs benne a listában.

– Micsoda listában?

– Tetszik tudni, most szénhiány van, azért a forgalmat korlátozni kellett. A vasút csak azokat az árucikkeket veheti fel, amelyek a rendelethez mellékelt listában benne vannak. Ebben a listában pedig mammutkoponya nevű árucikk nem szerepel. Tessék megnézni, kérem, nem kerül semmibe.

Megnéztem a listát, megátkoztam a kereskedelmi minisztert (már nem tudom, melyik volt a sok közül, alighanem Hegyeshalmy, most legalább megtudhatja, miért bukott meg, mert eddig bizonyosan nem találta indokoltnak a bukását), és a mammut koponyája a legközelebbi állomásig szekéren zötyögött a halhatatlanság felé. Persze, ott is megkérdezték, mi van a ládában, de akkorára már én is elővettem a jobbik eszemet.

– Csont.

– Miféle csont?

– Szappanfőzéshez való.

– Tehát zsiradék, ugyebár? Mehet!

Persze, itthon is kocsit kellett fogadni a láda beszállítására, azzal vele jár a kövezetvám is, s mire a növendék mammut – mert csak mammutborjú viselhette a mázsás fejecskét – bekerült a Walhallába, belekerült 749 korona 60 fillérbe.

De még itt nincs vége a mammutügynek, mert ha vége volna, akkor meg se írtam volna, tekintettel arra, hogy aktuálisabb és fejlettebb mammutok is találtatnak a miénknél.

Az expedíció költségeit hivatalos pénzből fizettem, s a nyugtát annakidején a hivatalos helynek terjesztettem be. Volt rajta bélyeg is, 4 korona árú, II. fokozat szerint, ahogy dukál.

S most másfél esztendő múlva visszaküldi nekem a hivatalos hely a mammutnyugtát azzal a barátságos figyelmeztetéssel, hogy jó lesz a nyugtát a III. fokozat szerint is felbélyegezni, az akkori skálának megfelelő 12 koronával, mert különben jön a leletezés.

Ha a Körös közelebb volna, visszahajítanám bele a mammutot, hadd nőjön még akkorát, ami méltóvá teszi a III. fokozathoz is. Ámbár annak is igaza lehet, aki azt gondolja, hogy nem a régi őslényt kellene a vízbe hajítani.

FOLKLÓR

Nem kell megijedni a szótól, nem lakik benne olyan zord tudomány, mint amilyent mutat. Sőt találtam már én olyan embert is, aki mikor megtudta, mi az a folklór, azt mondta rá, hogy játék az, nem tudomány. Mert ebben a tekintetben mi szittyák, borzasztó huncut emberek vagyunk. Amit nem értünk, arra azt mondjuk, hogy nem nekünk való, mert tudomány. Amit pedig megértünk, arra azt mondjuk, hogy nem nekünk való, mert nem tudomány.

Nohát a folklór még a szittyáknál is huncutabb, mert az hol tudomány, hol nem tudomány. Mikor engem az első kútra menésnél arra tanított az édesanyám, hogy a megmerített kantából egy kicsit mindig loccsantsak ki a földre, ez már folklór volt, de nem tudomány. De aki kisütötte, hogy ez a vízkiloccsantás tulajdonképp annak az italáldozatnak a szimbóluma, amely az ősök idejében kijárt a földistennek, az már tudósa volt a folklórnak.

Ennek a megállapításnak a hitelességében azonban, laikus őszinteséggel szólva, kissé tartományos vagyok. (Így hívják a tartózkodást azok a magyarok, akik a rugós lóra azt mondják, hogy rugalmas.) Mert édesszülém arra oktatott ugyan, hogy minden kanta vízből juttassak a földanyának, de szegény édesapám sohase oktatott arra, hogy borral locsoljam a földet. Ellenben a kenyér folklorisztikájában már sokkal jobban megbízom. Miért van hasalakja minden kenyér tetejének? De annyira ám, hogy még köldököt is szerkeszt rá a kenyérsütögető ujja hegye. Mért van félhold alakja a kiflinek és hajfonat formája a fonatos kalácsnak? Holott íze, ropogóssága, foszlóssága nem föltétlenül kívánja meg ezt az alakot. És ez az alak nemzetközi. Az izlandi asszony nagyjában olyanra formálja a kalácsot a nyírfakéreg lisztből meg a likopódiumkorpából, mint a tápéi asszony a búzalisztből. És az inkák földjén, a perui sírokban is megtalálták az ötezer éves fonatos kalácsot – cserépből. És éppen ez a cserép kalács adta meg az útbaigazítást: áldozati szimbólum volt ez, amivel az asszonyi hajat váltották meg. A kenyér is alighanem az volt valaha, az asszony helyett, aki sütötte. A kifli is valami holdas istennőnek a tartozandósága lehetett. Akár a szűz Dianáé, akár a nem szűz Asztartéé. Inkább emezé lehetett mégis, mert ezt tisztelték valamikor az érzéki lihegésű szíriai éjszakákban hajadonsütögetéssel.

Hát ez mind folklór. És a tápéi anyósszoktató is folklór, mi abból áll, hogy míg a lakodalmi vacsora tart, addig az anyósnak az egész gyülekezettől félrehúzódva kell ülni egy kis széken, arccal a kuckó felé, és addig se kifelé fordulni, se egy szót szólni nem szabad neki, míg az új menyecske fejét be nem kötik. Ez azt szimbolizálja, hogy az anyósnak a háznál semmibe beleszólása nincs, és ez olyan szép szimbólum, hogy kár volna, ha Tápén is kimenne már a divatból, inkább országos divatot kellene belőle csinálni. (Zajos helyeslés a Ház minden oldalán.) Folklór az a nóta is, amivel a dajkánk elaltatott bennünket, de már amivel a kántorunk fog elaltatni, az már nem folklór, noha az szintén természettől együgyű ugyan, de szépség nélkül együgyű. Ellenben az, hogy Szőregen nem szabad a szemzik szót kimondani, mert az ördögnek a legkisebb fiát is úgy hívják, s azt veszedelmes dolog emlegetni – ez megint olyan folklór, amilyent nem mindennap pipál az ember.

Mindezt a nagy reklámot pedig azért csinálom itt a folklórnak, hogy cserébe föladjak egy kérdést a folkloristáknak.

Lehet annak vagy húsz esztendeje, hogy a majsai határban, az ötömösi marhalegelőn valami középkori kápolnácska omladékait ásattam ki. Előkerült vagy nyolcvan csonttetem, gyűrűk, gombok, boglárok velük, mindnyájan rajta az Anjouk firenzei lilioma. S ahogy én ott Nagy Lajos királyról okosítom az embereimet, azt mondja az öreg Vízhányó:

– De hallja, mégiscsak a csehök építöttek itt valaha templomot, mindig úgy hallottam én a régi öregöktül.

És azóta akármerre járok a szegedi tanyák közt meg odalent Torontálban a Tisza mentén, mindig ezzel a gyanúval találkoztam. Nem is gyanú az, hanem hit. Honfoglaló magyart ha találunk a lovassírban, azt mondják rá: cseh huszár. A bronzcsákányra: csehök baltája. S minden halomra: hogy templom volt rajta a csehek idejében. Némelyik még most is megvan a föld gyomrában. Aki Luca éjszakáján jeruzsálemi vízzel keni meg a szemét, most is megláthatja. A pap aranyos ruhában áll az oltárnál, és ott térdepel körülötte a sok vörös képű cseh vitéz.

Így beszélik ezt Csengelétől Csókáig az egész Alföldön, ahogy a magam tapasztalásából tudom. Hogy milyen alapon, annak nincs megmondhatója. Itt csehek csak a Bach-korszakban jártak, azok „huszárok” is voltak, de nem lóval temették őket, tehát ezek nem azonosíthatók a föld alól előkerülő „cseh”-ekkel. Kérdés azonban, hogy nem a Mátyás fekete seregének cseh zsoldosai maradtak-e meg az alföldi magyarság emlékezetében? Azok a Mátyás halála után, mikor az Ulászló-rezsim elpanamázta a zsoldjukat, éppen itt Szeged körül verődtek táborba. Templomokat ugyan nemigen építgettek, inkább feltörögették őket, s elkötötték a jó Isten arany-, ezüstmarháit. Két esztendeig rettegtették az egykori hősök az Alföldet, akkor aztán az öreg Kinizsi kicsalogatta őket a szegedi táborból, s Halas körül pocsékká verte az egész haramiahadat. A főkolomposokat felakasztatta, kerékbe törette, mészégető kemencékbe hányatta, mert akkor még nem ismerte a hadbíróság az olyan humánus büntetést, mint a kaszárnyaáristom. A többi aztán szétszaladt, ki német, ki francia zsoldba állt – ez utóbbiak I. Ferenc híres paviai csatájában egy szálig elhullottak –, aki meg itthon maradt felelőtlen elemnek, a maga kezére, azt a parasztok veregették agyon, és földelték el a buckák alá. Ennek ugyan nincsen semmi írásos nyoma se, de így volt az bizonyosan, mert az emberek mindig tudták, hogy Isten mi végre teremtette a buckákat.

Persze tisztábban látnánk, ha egy kis jeruzsálemi vízzel megkenhetnénk a szemünket. De hát hol van most a jeruzsálemi víz, és ki kívánkozik a buckák alá látni?

RÉGI PÉNZEK GAZDÁJA

A régi pénzek a szegedi öreg templom tornyából kerültek hozzánk, amit tavaly lebontottak. Egy befalazott üregben találtatódtak, mocskos vászonkendőben, volt velük egy telerunázott papírszeletke is, s valami jótét lélek beadta az egészet a múzeumnak, hogy veszejtsük vele a lelkünket, nemcsak én, hanem az embereim is.

Mert bizony ötszáz valahány rézpoltúrát meg ostyavékony ezüst háromkrajcárost szétválogatni, uralkodók szerint garmadázni, az elkopott fölírásokat nagyítóval kibolházni, megállapítani, hogy melyiken található a teveszájú Leopoldus császár őszentsége képe, melyiken a szelíd Jozefusé, melyiken a Carolusé, aki még most is olyan savanyúan néz, mintha sokallná, amibe a pragmatica sanctio került neki (noha az országnak többe került az, a szó köztünk maradjon) – ez bizony nem egy pipagyújtásnyi időre való mulatság. Segítségül is kellett hívni két munkatársamat is, akik egyébként csak elsején szoktak numizmatikával foglalkozni, akkor is csak papírban, és igen hamar elkészülnek vele.

– No, gyerekek – mondom –, élvezkedjünk, mert ennyi ércpénz vagy kerül többet a kezünkbe az életben, vagy se. Hadd emlegessék még az unokáink is, hogy a nagyapjuk szegény ember létére is ezüstben turkált akkor, mikor a nagy urak csak hamis bankót szortíroztak.

Azt már nem mondom meg az illetők unokáinak, hogy nagyrabecsült őseik csak a szépasszony királyné portréjával díszített régi pénzek után kapkodtak. (Ki nem nézné az ember ebből a Mária Teréziából még öreg korában sem, hogy tizenhat főherceggel és főhercegnővel ajándékozta meg az ausztriai házat.) Nekem csak a lotharingiai hercegek maradtak, akiknek soha hírét se hallottam, a gáláns Ferenc császáron és a Budát felszabadító Károlyon kívül. Úgy kellett utánuk nyomoznom mindenféle salabakterekben. De hát mindegy, ezt muszáj volt megcsinálni. Ha már kirakjuk közszemlére a templom kincsét, legalább mink magunk tudjuk, mely néhai fölségek képeit tisztelhetjük a jó rezeken és rossz ezüstökön.

Azonban mikor ezzel készen voltunk, akkor még hátra volt az a kétszáz esztendős latin írás, amit a pénzekkel együtt találtak. Micsoda írás, jóságos Isten! Az enyim szépírási mintagyakorlat mellette, már ami az olvashatóságot illeti. Ha grafológus elemezné, minden bizonnyal rablógyilkos keze írására ismerne benne. Hát hiszen egy kicsit hajazna is az igazsághoz, mert az illető pallosjogot gyakorolt. T. i. aki ezt a krikszkrakszot szerkesztette, az Szeged főbírája volt a Mária Terézia idejében. Nagyon jó főbíró lehetett, mert nagyon olvashatatlan az aláírása. (Nem is csuda, mert mindennap alá kellett neki írni egy aktát, néha tán kettőt is, külön ludat tartván neki a város, amelyik csak neki teremje a pennát.)

Hát ezzel az írással hárman se bírtunk, pedig az egész se több három sornál. Segítséget kértünk egy szakértőtől, és most már négyen ötféleképp olvastuk. Utoljára is kisütöttük, hogy nem egyéb biz ez, mint bizonyos nevezetű Zeik Józsefnek a civitas pecsétjével ellátott úticédulája, aki innen kölesvágásra ment volna Péterváradra.

De hát hogy került az úticédula a torony boltozatába? Aztán az a tarisznyabélnyi aprópénz is hogy jutott oda?

No, mondom, ezen ne törjük a fejünket, majd kitalálja azt a múzeumjáró nemzet vasárnap.

De hát úgy van azzal az ember, hogy mindig arra gondol, amire nem akar gondolni. Ma, ebéd után is a nemzetgyűlési tudósításon aludtam el, de azért alighogy lecsukódott a szemem, mindjárt azt álmodtam, hogy bent vagyok a kultúrpalotában, és vallatom az asztalon a rézkrajcárokat, hogy ki pénzei voltak.

Egyszer csak csöngetnek az utcáról. Mert hiába van kiírva az ajtóra, hogy itt mikor állunk szolgálatára a nagyérdemű közönségnek, azt nem szokás elolvasni. Húsz esztendő óta mindig tervezem is, hogy levesszük a fölírást, és belülre szögezzük, ahol senki se láthatja, akkor tán több foganatja lesz – de hát mindig úgy voltam vele, hogy ilyen kis időre már nem érdemes új divatot kezdeni. Gyerünk no, nézzük meg, ki rángatja olyan mérgesen a csengőt. Bizonyosan valami lelkes fiatalember lesz, aki pont délután fél háromkor kíváncsi rá, hogy „ugyan, kérem szépen, este hét órakor be lehet-e még jönni a könyvtárba?”

Kinyitom az ajtót: nincs ott semmiféle lelkes állat se. Lám, ilyen az én szerencsém. Egyszer készülök föl rá, hogy nagyon megszidok valakit, akkor sincs kit.

De amint visszamegyek a szobámba, valaki ül az asztalomnál. Vaskos, vállas ember, a ruhája penészszagú, mint a Mária Terézia pénzei, de a szabása is igen abból a korból való. Mellényszerű kurta dolmány, a felöltője elöl hajtókás, pitykés magyar, hátul frakk; a lábán bojtos csizma, a fején pofon csapott kalap. Hogy kerül ez az álarcos maskara a házba, mikor én senkit be nem eresztettem?

Kérdem is tőle meghökkenve, mire ő rám mordul, anélkül, hogy felém fordulna:

– Tace![13]

A hangja olyan, mintha kriptából jönne. Muszáj neki szót fogadni, és egy helyből nézni, ahogy belemerül az újságomba. De nini! – áll belém a hideg – ezen a maszkán át lehet látni, mint az ablaküvegen! Tisztán látom rajta keresztül az újság betűit:

– Ki megy Genfbe?

Álmomban az jut eszembe – mert az álom furcsán asszociál –, akárki lesz, aki Genfbe megy, az a jó, hogy nem lesz ilyen átlátszó.

Abban a percben felém fordítja az arcát a különös látogató. Szép kövér arca van, barátságosan hunyorgó szeme és behízott trüsze-pisze orra.

– No, domine – biccent felém –, eljöttem a pénzecskémért.

– Micsoda pénzecskéért?

– Hát ezekért ni! – int a másik asztalon levő poltúrarakás felé.

– Ohó – gondolom magamban –, ez nem lehet más, csak Josephus Zeik.

Úgy látszik, nemcsak ő volt keresztüllátszó, hanem ő is keresztüllátott az emberen.

– Az ám – azt mondja –, csakugyan az vagyok, a szegedi serfőző, Zeik József.

– Van szerencsém – mondom –, meddig időzik nálunk, spektábilisz?

– Csak éppen még a pénzecskémet összeszámolom.

– Ó, azzal ne fáradjon, itt van róla a kimutatás.

– Jó, jó – futotta át a listát –, de hát az ezüsttallérok hova lettek?

– Azzal nem szolgálhatok. Mihozzánk csak az került, amit itt lát.

– Bizonyosan az az akasztófáravaló szedte ki őket!

– Melyiket tetszik gondolni?

– Hát a harangozót. Tudja, az úgy történt, hogy Péterváradra akartam menni kölest vágatni, de jó keresztény létemre befordultam előbb a templomba. Ott aztán elnyomott a buzgóság, és még szundítottam egyet, az a lator elemelte a motyómat.

Összeszámolta a rezeket, és rám nézett vallató tekintettel:

– Fogadjunk, hogy domine máma kecsegét ebédelt.

– Kecsegét? Látni is olyan régen láttam, hogy már azt se igen tudom, mi az a kecsege. Miből tetszik azt hinni?

– Mert egy poltúra hiányzik. Az pedig éppen egy kecsege ára.

Azzal kezdte a zsebébe tömködni a pénzeit.

– Nem bánom – mondom –, de tessék róla írást adni, hogy átvette őket. Aztán mitévő lesz azokkal a pénzekkel?

– Meg akarom venni a várostól Szatymazt meg Csengelét. De előbb meginnék egy pint sert, ha volna itt valami jóravaló serház.

Fölvilágosítottam róla, hogy összes réz- és ezüstkincseiért együttvéve és megszázszorozva nem kap egy krigli sert.

A serfőző hördült egyet, és szemlátomást kezdett összemenni.

– Hallatlan destrukció! – sóhajtott keservesen. – Hát most már mitévő legyek én, ha így tönkretettek?

– Tudja mit? – legyintettem felé az újsággal. – Menjen ki spektábilisz Genfbe. Végre egy ember, aki igazán nem ludas semmiben sem.

– Azt nem vállalom – susogta a serfőző, és pipafüst gyanánt suttyant ki a kulcslyukon.

CSODADINNYÉK

A Nemzeti Múzeum botanikai osztályában spirituszba téve láttam egyszer a tengeri kígyót. Nem egészen olyan volt, amilyen a régi világban az óceánokon ijesztgette a hajósokat, mert azoknak a hosszúsága ezer rőfnél kezdődött, ahogy a tengerészek állították, azok pedig mindig igen szavahihető emberek voltak. A magyar tengeri kígyó nem volt hosszabb négy méternél, s ebből látható, hogy nem valami képletes magyar tengeri kígyóról beszélek, mert azok közt vannak négyszáz esztendő hosszúak is. Ez kézzel fogható jószág volt, savanyítani való uborka vastagságú, szép fehér bőrű, csak éppen pikkelyek nem voltak rajta. Nem is lehettek, mert ez a múzeumi tengeri kígyó homokon termett, mégpedig Hevesben, a csányi homokon, ahol az a híres dinnye terem, vagy legalább termett valaha. Szinte rosszul esett, mikor a botanikusok fölokosítottak, hogy ez a tengeri herkentyű se nem tengeri, se nem herkentyű, hanem egészen közönséges dinnye. Kígyódinnyének hívják, akik ismerik.

Én nem ismertem, de hát én nem is vagyok „szenvedelmes dinnyész”. (Ez volt a címe az első magyar dinnyetudománynak, a Szontágh Gusztáv könyvének. Azért képzelem én mindig úgy a szenvedelmes dinnyészt, hogy könyökig nekigyűrkőzve, vérben forgó szemekkel jár a dinnyeföldön, és handzsárral fenyegeti a gömbölyded görögdinnyéket: siessetek érni, az apátok lelkit, mert mindjárt léket vágok a hasatokba!) Nagyobb baj volt az, hogy a csányi magyarok se ismerték a kígyódinnyét. Véletlenül kerülhetett a magja a becsületes magyar dinnyemagok közé, ki is kelt, virágzott is, meg is kötött, s egyszer csak megjelentek az indákon a kis dinnyék. Hosszúk és vékonyak voltak, mint a pióca. A gazda, akié a föld volt, szorongó szívvel várta, mi lesz belőlük. Hát az lett, hogy elkezdtek nyulazodni, ki két méterre, ki háromra – világos volt, hogy az ördög keze van a dologban. Megijedtek a csányiak, ráolvastak, meghintették szenteltvízzel, nem ért semmit, tán még használt is a dinnyéknek, mert még sebesebben nyúltak. Erre aztán kapták magukat a derék dinnyészek, nagy szenvedelemmel nekiestek a legöregebb csodadinnyének, és agyonverték furkósbottal. Meghallotta az eset hírét a csányi pap, ő aztán a megmaradt három kígyódinnyét eljuttatta oda, ahová való volt, a múzeumba. Derék tudósaink kettőt kipróbáltak belőlük, már csak a magja miatt is, de az ízüket is pompásnak találták – a harmadikat pedig mint kuriózus dolgot, spirituszba tették, s mikor ilyen magamformájú laikusra találtak, azzal megbámultatták mint valódi magyar tengeri kígyót.

A csányi csodadinnyének most párja akadt a szegedi határban is. Piros Tari János tanyaföldjén bújt elő a csoda, amely még fölözi is a csányit. Mert a kígyódinnye végre se egyéb, mint tenyészthető fajtája a sárgadinnyének. A Piros Tari János dinnyéi azonban igazán ritka lusus naturae-k[14]: kettős dinnyék. Kettős szilvát, barackot, diót már sokan láttak, még kettős szőlőszemet is, de kettős dinnyéről még nem hallottam. A Piros Tari kis földjén azonban mind ilyenek termettek, sőt volt köztük hármas is. Ez azonban nem bírt kifejlődni, hanem a kettősek egészen rendesek.

Mutatóba behozott ma a gazda az ikrek közül egyet a városba, mégpedig egyenesen hozzám.

– Ugyan egy finánc kérte útközben, de annak nem adtam, mert az nem vót tökéletös ember – mondja Piros Tari.

– Már mért ne lett volna? – adom alá a szót.

– Mert csak kétezör koronát ígért érte az abszurdum embör. De ígérhetött volna néköm százezret is, mégse adtam vóna, tudja, mert ezt én ide szántam a kultúrpalotába.

– No, ez derék szándék, bátya.

– Hát, mondok, hagy lögyön jele itt is a veszödelömnek.

– Micsoda veszedelemnek?

– Mindönki aszongya, hallja, nem jót jelöz az, hogy így mögjátszotta magát a dinnye. Vagy leégök az idén, vagy a jég elver. Hát hagy tugyák mög még a maradékok is, hogy milyen nagy istenverése vót énrajtam, mikor a dinnye ikrüket fiadzott. Míg osztán, nézze, így csak mögtérül valami a kárbul is.

– Hogy gondolja, János bácsi?

– Kétszázezer koronát gondolok, kéröm. Azt csak nem sokallja ilyen rettentő ritkaságért? Oszt nézze, ölég ám ennek a haját üveg alá tönni, a bélit mög kiszödögetheti kalánnal. Amúgy nagyon fajdinnye ez, ikrás, vérbélű.

A kétszázezer korona nem lepett meg. Kértek már éntőlem ennyit angyalos négykrajcárosért is, szintén mint „röttentő ritkaság”-ért. Ilyenkor én előveszem azt az írást, amelyikkel az állam százhúszezer koronát utal ki az intézetnek a jelen való esztendőre.

– Tud-e írást? – kérdem az emberemet.

– Csak föltételösen – mondja Piros Tari.

– Hát csak tegye föl, bátya. (T. i. a pápaszemet. Azt tételözi föl az ilyen szép beszédű öreg magyar, ha olvasni akar.)

Nyúl az emberem a belső lajbizsebbe, mint a pápaszem rendes tartózkodási helyére: hát nincs ott. Tapogatja, tapogatja a külső zsebeket: pápaszem nincs. Utoljára marad a nadrágzseb. Csakugyan ott van, de a szárával beleakadva a posztóba, és sehogy se akarja a jót követni.

– Bújj elő mán, ebadta – rántja ki végre haragosan, s kiránt vele egy csomó bankót. Vadonatúj ötvenezresek, csak úgy begyürkélve, lehetnek vagy tízen. – Egy kis búzát adtam el a Varcembör úrnak, oszt csak ide töttem be, mert a bugyellárisba mán nem fér.

Mutatja a bugyellárist, sok rekesztékű régi őrmesterbugyelláris, százasokkal, ezresekkel teletömködve. S miután egyetértünk abban, hogy ha mink volnánk pénzügyminiszterek, ezt a mostani pénzt csak akkorákban nyomtatnánk, mint a bélyeg – belebújtatja a fejét a pápaszembe, belenéz a miniszter levelébe, és helytelenítőleg billenti a fejét egyik vállárul a másikra:

– No, akkor én nem jó helyön járok az ikrökkel, mert maguk mán le is égtek, mög a jégtül is mögverődtek. Nemhiába mondom én mindég, hogy az állam se tud ögyebet, mint a bíbic.

– Hát mit tud a bíbic?

– Jajgat mindég, szögény feje, mert eccör vót neki egy aranykrajcárja, oszt azt elrejtötte a nádban egy felhő irányában, hogy arrul majd mögtudja, hova tötte, de a felhő elmúlt, oszt azóta a bíbic ögyebet se tösz, mint sír-rí az aranykrajcárja után, hogy „kiévitt, kiévitt?”.

Azzal a hóna alá vette az ikreket és elindult velük a pénzügyi palota iránt. Alighanem a tökéletlen finánc felé akart orientálódni.

KOLIBRIK

Van nekem egy sereg jó barátom, aki a halálával akar kedvemben járni. Tudniillik valahányszor találkozunk, mindig biztosítanak arról, hogy ha ők meghalnak, akkor ezt meg azt a holmijukat hagyják rá arra a múzeumra, amelyiknek én vagyok a keze-lába. Van köztük olyan is, aki ötven hold földet ígért halála esetére, minden kikötés nélkül, és van olyan is, aki annak a humárnak az ollóját szánta ide, amelyik valamikor megcsípte őt Helgolandban. Ez azonban csak bizonyos kikötés mellett hajlandó örököseit megrövidíteni a rákollóval. Az a kikötése, hogy az ereklyét foglaljuk keretbe, és írjuk rá, kinek a mártíromsága révén került az a szegedi múzeumba.

Hát abban hiszek, hogy ezt a tengerirák-alkatrészt csakugyan ránk testálják, mert ez a legpraktikusabb módja annak, hogy az ember megörökítse az emlékét. Nem kerül semmibe, és mégis többen megnézik, mint a sírkövet, és a sírkőre különben sem szokás kiírni, hogy aki alatta nyugszik, arra úgy gondoljanak a késő unokák, hogy ő valaha olyan helyen is járt, ahol döglött cethalat is láthatott volna, ha a szerencse kedvezett volna neki.

Hanem a többi nagy ígéretben, ne haragudjanak meg érte a barátaim, nemigen hiszek. Aki csakugyan szánt valamit annak a pántlikamérésnek, amely a közművelődéshez van címezve, az nem a maga halálát köti ki feltételnek, hanem az enyémet. Az úgy tesz, mint az a mecénás, aki hozott egyszer egy nagyszerű pipát – a csibukja tajték, a szára ébenfa, a csutorája borostyán –, és azt azzal tette le a haza oltárára, hogy szálljon majd a múzeumra, de csak az én halálom után, addig használjam, erőben, egészségben. Tőlem telhetően megfelelek ennek a kikötésnek, és még jobban megfelelnék, ha megfelelő dohányról is gondoskodott volna a pipaletétnök. Ha azzal is ellátott volna, akkor halálom után a pipa azzal a fölírással került volna üveg alá, hogy ez volt Mohamed ihletője, amikor a koránt írta. Így legföljebb azt kötöm utódom lelkére, hogy a pipa fejcéduláján Kara Musztafa nagyvezér neveztessék meg egykori tulajdonosának, aki ebből szívta a bánatos trafikot, és a trafik miatt való elkeseredésében vesztette el a bécsi csatát.

El lehet képzelni, milyen lendületet venne a magyar muzeális kultúra, ha ez a derék ember iskolát csinálna, és a mecénások így adogatnák egymás kezébe a hivatalom kilincsét.

– Kedves barátom, gyere át velem a közjegyzőhöz, ötven hold földet akarok íratni a könyvtárra, de kikötöm, hogy addig, míg élsz, tied legyen a haszna.

– Kedves igazgató úr, a villámat a múzeumnak szeretném adni, de csak abban az esetben, ha ön elfogadja lakásnak, és vállalja, hogy negyven évig benne fog lakni.

– Kedves barátom-uram, van nekem egy másfél mázsás disznóm, hő vágyam volna azt a természetrajzi gyűjtemény számára kitömetni, de csak akkor, ha megígéri ön, hogy a húsát és szalonnáját megtartja magának.

Mindaddig, míg a múzeumpártolás ilyen gyakorlati irányt nem vesz, én a haláluk után hagyakozók ígéretére éppolyan keveset építek, mint a messzi útra menőkére. Ebbe a második kategóriába még több barátom tartozik, mint az elsőbe, s ezek ígértek már nekem szibériai mammutagyarat, ceyloni rubint, madagaszkári grifftojást, perui inkakincset, Harun el Rasid papucsát, Mussolini zápfogát és Trockij szakállát, de mindebből még eddig se behozatali affér, se külpolitikai bonyodalom nem lett. Mindössze egy francia barátom küldött két éve Damaszkuszból egy igen patinás óperzsa érmet, azonban a drótkefével való vallatásnál arról is kiderült, hogy csak angyalos négykrajcáros 1882-ből.

Történik azonban tavaly, hogy levelet kapok Quitóból egy jóbarátomtól, akit bátran nevezhetek annak, mert mindössze kétszer találkoztunk egymással az életben, s így nemigen volt alkalmunk barátságtalanságba keveredni. Különben megmondhatom a nevét is, utóvégre nem szégyen az, ha valaki az új hazájából is visszagondol a régire. Rosenfeld Richárdnak hívják, mérnökember, másfél éve telepedett ki Ecuadorba, ahol igen jól érzi magát, mert nagyon szereti a lekvárt, és azt ott ötvenféle gyümölcsből lehet főzni, és abból egy mázsa nem kerül annyiba, mint minálunk egy szem őszibarack.

Rosenfeld Richárd úr azt írta nekem, hogy szeretne szolgálatára lenni a múzeumnak, és egyelőre három propozíciót tesz, válogassak köztük tetszés szerint.

Az első az, hogy ha kívánom, küld nekem néhány krokodilust, mert az ott tucatjával sütkérezik a tengerparton, s az ecuadori kormány nem gördít semmi akadályt a kivitel útjába. (Hiába, ebben a tekintetben a kormányok mindenütt liberálisak. Mitőlünk ugyan krokodilt nem lehet kivinni, de tojást igen.)

Erre természetesen azt válaszoltam, hogy krokodilra nem reflektálok. Mi az ördöggel etessem, mikor minket is csak fenével étet a piacon a nemzetfönntartó elem?

A másik ajánlat komplikáltabb. Quitóhoz tíznapi járóföldre – már tudniillik lovas járóföldre –, az Amazon ősrengetegeiben, ahol az európai vízum nem gilt, még vannak vörös bőrű kannibálok, akiknél a közjogi viták azon végződnek, hogy megeszik egymást. Előbb azonban leskalpolják a közjóra menendő áldozatnak nemcsak a fejbőrét, hanem az egész bőrét, és ezt a műveletet valóságos művészettel végzik. A lehántolt emberkérget azután pácolják és megszárítják a napon, ahol az úgy összezsugorodik, mint a szalonnabőr a tűzön. A fejet azonban azon frissiben kipreparálják, a hajat is rajta hagyják, aztán kitömik az egész embert, amelynek arasznyi teste így természetes nagyságú fejet hordoz. Ez ecuadori fogalmak szerint igen mulatságos figura, amit a Kopfjägerek minden rendőri tilalom ellenére bevisznek a városokba eladni, s Quito úri házaiban ez nagyon kedvelt dísze a szalonnak. Ha tetszik, mi is kaphatunk belőle néhány darabot.

Hát nekem ehhez se volt gusztusom. Utóvégre kannibáljaink vannak nekünk fehérben is, és közjogi viták fölfalt áldozataiért nem megyünk a szomszédba.

Annál nagyobb örömmel kaptam a harmadik ajánlaton: elfogadnám-e, ha küldene egy dobozzal kitömetni való kolibrit?

Mikor ezt olvastam, az öreg Bárkányi őrmester szalutáló alakja képzett meg előttem. Ugyancsak Kossuthnak volt őrmestere, nekem csak vasárnapi múzeumőröm volt a derék hadastyán. A madaras szekrények kitömött gólyáira, darvaira, bíbiceire, baglyaira, héjáira vigyázott, igen és három kis kolibrira is, melyek kissé éktelenül ékesítették a hazai madárfaunát, valami majomtáncoltató hagyatékából. Kopottak voltak, molyrágottak, megtépázottak, valódi madárhadastyánok. Mikor aztán az anthrenus museorum[15] nevű gonosztevő is beléjük esett, amelyet kizárólag a múzeumok számára mentett meg Noé a bárkában, akkor kiszedtem a kolibriket, és beledobtam a kazán poklába mint a legmegbízhatóbb dezinficiáló kamrába.

A következő vasárnap, zárás után, megállt előttem Bárkányi őrmester szigorú haptákban:

– Tekintetős úrnak alássan jelentöm, a nemzet ma zúgolódott.

– Mért zúgolódott a nemzet, őrmester?

– Alássan jelentöm, azért, mert a koribli madarakat nem találta a helyükön.

Azóta sok esztendő eltelt, a nemzetnek egyéb okai is adódtak a zúgolódásra, és Bárkányi őrmester is rég itthagyta a földi szolgálatot. A napokban azonban, azt hiszem, raportra jelentkezett a legfőbb hadúrnál:

– Fölséges Úristen, eressz le engöm egy kis szabadságra a szögedi múzeumba, mert möggyüttek a koribli madarak.

Meg ám, megjöttek az Óperencián túlról vagy Ötvenen a repülő drágakövek, a Nemzeti Múzeum preparátora bebalzsamozta őket, hogy azután csöndes polcaikon örömére legyenek a szegedi nemzetnek. Csakhogy attól félek, a nemzet megint zúgolódni fog.

Mert lám, a múltkor is idevetődött múzeumjártában Mák ángyó, tanyai csirkeültető és nevezetes piaci szóvivő.

– Mik azok a szépségös cifraságok, lelköm-galambom? – kérdezi tőlem bizodalmasan.

– Ezek az újfajta tyúkok – teszek a tenyerébe egy diónyi madarat. – Ezután csak ilyeneket lesz szabad keltetni.

– Ó, öszöm a lelkét, de csöppség – nézi kedvetlen. – Osztán jó tojó-e ez, hallja?

– Tojik az nyolcat is egy nap, ángyó.

– No ebbül vöszök – ragyog az arca ángyónak.

– De csak akkora ám a tojása, mint a borsószem.

– Tojás: tojás – mondja ángyó szigorúan, mintha már a piacon árulná a kolibritojást a városi népeknek, darabját kétezer koronájával.

– Csakhogy nem úgy lesz ám az ángyó – veszem föl az asztalról a hivatalos lapot. – Ki van adva törvényben, hogy az újmódi tojást csak literrel szabad mérni.

Mák ángyó rám néz, féloldalt hajtva a fejét, mint régimódi öreg tyúk, hogy hátha csak tréfálok. De olyan méltóságosak a nagy kőfalak, a sok kép a falon, a hosszú pokróc a grádicson – nem, ez nem tréfálódzás háza.

– Hát rusnya férög, az Isten bomlassza mög, aki kitanálta – teszi le utálkozva a szépséges cifraságot az asztalra.

Nem ajánlom Rosenfeld Richárdnak, hogy mostanában hazajöjjön látogatóba az apja sírjához.

A TALIZMÁN

Azon kezdem, amit Naszreddin hodzsa mondott, mikor megkérdezték tőle a szomszédjai, hogy miért vágta le az orrát meg a lábait a gólyájának.

– Csináltam belőle egy rendes madarat – felelte a hodzsa.

Csakugyan, ha nem volna olyan koppantó orra meg olyan meszelő lába a gólyának, akkor egészen madárformája volna, így azonban nem csoda, hogy már az Ezeregy éjszakában elvarázsolt kalifát láttak benne, s azóta is lépten-nyomon kísérgeti mindenféle mendemonda.

Ennek a történetnek, amelynek külön érdeme, hogy semmi köze sincs a kül- és belpolitikához, szintén egy gólyamadár volna a hőse, ha utolsót nem kelepelt volna éppen akkor, amikor a történet kezdődött. 1888 tavaszán lőtték le a jámbort a szegedi határban. Éppen akkor érkezett haza Észak-Afrikából családalapítási célokkal. Lehet, hogy már a fészke is meg volt rakva a Fehértó nádasainak körzetében, mikor elérte szegényt a fátum. De azért nem kell túlságosan sajnálni a gólyát, ő se kérdezgette a békákat, hogy innen vannak-e, vagy túl vannak-e a nászon? S különben se a gólya itt a fontos, hanem az az összesodorgatott cédula, ami a nyakára volt kötve selyemzsinegecskével.

A gólyák tudvalevőleg még ma se hordanak papírgallért, nemhogy a nyolcvanas években hordtak volna. El lehet képzelni, hogy elcsodálkoztak a vadászok, mikor a finoman összetekert kráglit megtalálták a madár nyakában. Hát még mikor kigöngyölgették a cédulácskát! Akkor derült ki, hogy az nem is papír, hanem pergamen, tele írva mindenféle szemnemlátta írásjegyekkel. Nem volt azoknak semmi rendes betűformájuk, olyanok voltak, mint valami tintába mártott cserebogár lábnyomai. De amúgy meg mégiscsak betűknek kellett nekik lenni, mert igen rendesen voltak sorjázva, s még a pergamencsíkocska is meg volt vonalozva.

Akárhogy ürgették-forgatták a vadászok a cédulát, nem lettek tőle okosabbak. Utoljára aztán az egyik Stüszi vadász észbekapott.

– Nini, emberek, a patikusnak kell ezt odaadni, mert annak kutyakötelessége mindenfajta írást elolvasni. Most teszi le majd az igazi vizsgát a méregkeverő, hogy igazi patikárus-e, ő, vagy csak suszter.

A méregkeverőnek persze volt annyi sütnivalója, hogy nem vállalta a suszterséget. Inkább megállapította, hogy a cédulára zsidó betűk vannak írva. Aki nem hiszi, járjon utána.

No, elhitte mindenki első szóra. Hiszen látnivaló, hogy a betűk nagyon formázzák a kóser hentesboltok héber fölírásait. Persze, jó volna azt is tudni, mit jelenthet ez a bolond írás, de erre nézve a patikárus nem nyilatkozott. Némelyek azt mondták, hogy alighanem a jeruzsálemi főrabbi küldött valami üzenetet a gólyától a szegedi főrabbinak. De akkor senki se vádolta ezért hazaárulással Löw Immánuelt, sőt igen büszkék voltak rá az erre való emberek, mert ha csakugyan a jeruzsálemi főrabbi küldi az írást, akkor abban csak az lehet, hogy észt kér kölcsön a szegedi főrabbitól. Mások megint olyasmit gyanítottak, hogy valami rejtett kincsre lehetne rátalálni a rejtélyes írás nyomán. Bizonyosat azonban nem tudott senki, s új szenzációk a gólyahistóriát hamarosan kiszorították a közérdeklődés homlokteréből.

A gyógyszerész azonban évekig hordozta a cédulát a tárcájában, s mindig reménykedett abban, hogy majd csak talál egyszer valakit, aki megfejti a rébuszt. Föl is hívták a figyelmét K. Gyula váci kanonokra mint nagytudományú férfiúra, aki tán még a madárnyelvhez is konyít. A gyógyszerész nagyon nekiörült a dolognak, s mindjárt elküldte a tudós papnak a boszorkányos írást, várván türelmetlenül a megfejtést.

Biz arra pedig jó darabig várni kellett. Akárhogy studérozta a kanonok az írást, egyebet nem tudott kisütni róla, mint azt, hogy biz azok a cifra ákombákomok nem zsidó betűk, hanem arabok. Ki lesz most már azoknak a mestere?

Orientalista hiszen akadt volna a budapesti egyetemen is, de ha az ember a tengerből meríthet, minek kanalazzon a vályúból? A derék papnak voltak összeköttetései Konstantinápollyal, kapta magát, elküldte a rejtvényt oda. De nem az eredetit, csak a pontos másolatát. „Az eredetit nem adtam ki a kezemből – írja ő maga a gyógyszerészhez intézett beszámolójában –, mert keleti kérdések csiklandósan veszélyesek, s az ember nem tudhassa, a szegedi tanyák közt lőtt gólya nem volt-e valami elvarázsolt politikai ágens”.

Ezt a levelet 1893. március 18-án írta az óvatos kanonok a gyógyszerésznek. Akkorára fejtették meg a konstantinápolyi dervisek a gólyalevelet Müller Lászlónak, az osztrák-magyar követség akkori titkárának a kérésére. Bizony nem volt az politikai okmány, hanem volt egy kufi írással írott verse a muzulmánok szent könyvének, a koránnak. A kufi írásról pedig tudnivaló, hogy az az arab írásnak egy különösen szögletes fajtája, amit leginkább monumentális alkalmakkor meg rituális céloknál használnak. Hát a gólyalevélnek is vallásos jellege volt: afféle mohamedán skapuláre volt az. Mint a szövegéből kiderült, az volt a rendeltetése, hogy megóvja az elmeháborodástól azt, aki viseli.

Mármost, hogy hogy került a gólya nyakába az írás, azt csak találgatni lehet. A budapesti ornitológiai központ abban az időben sokat foglalkozott azzal a problémával, hogy hol telelnek a vándormadaraink. Ennek a kitudására ősszel összefogtak egy sereg madarat, s azoknak a lábára gyűrűt illesztettek, amibe mindenféle világnyelven azt a kérelmet vésték bele, hogy akinek messze délen, keleten a madár a kezébe kerül, küldjön az tőle alibit a következő tavaszon a tudomány érdekében. Úgy lehet, a szegedi gólya is ilyen jeles madár volt s a Vörös-tenger körül valami becsületes arabhoz kerülhetett, aki megtalálta rajta a gyűrűt, talizmánnak nézte, s cserébe küldött érte egy másik talizmánt.

A gyűrűt tán még most is nagy becsületben tartják valahol Boldog-Arábiában, az elmeháborodás ellen való talizmán pedig az egykori gyógyszerész hagyatékából hozzám került, a rávonatkozó levelezéssel együtt. A történeti hűségnek tartozom annak a följegyzésével, hogy a gyógyszerész, aki hosszú időkön át mindig a tárcájában hordta a becses talizmánt, agylágyulásban halt el.

A TÍZARANYAS PILLE REGÉNYE

A nemrégiben megjelent legújabb magyar lexikonban a pillékről is szó esik. Az ismertetésben meg van említve a Valeria orbicularis nevű ritka pillefaj is, mint a budai hegyek specialitása.

Hát én ezt a Valeria-ügyet megellenzem. Úgy is, mint minden hiábavalóságok tudora, úgy is, mint szegedi ember.

Először is ezt a Valeriát nem hívják Valeriánák. Mikor a Pallas-lexikon V betűje készült, akkor még úgy hívták, mert azt hitték, hogy a Valeria-pillék közé tartozik. Azóta azonban önállósították, és lett belőle Oxytripia. Ez alatt a név alatt aztán olyan érdemeket szerzett, hogy megipszilonosították, és most Oxytrypia orbiculosa a becsületes neve. Lehet, hogy mire a Révai-lexikon V betűje elkészül, akkorra megkapja a harmadik ipszilont is. Igaz, hogy ő minderről nem tud semmit, de az nem baj. Ha az emberek felül is sok mindenféle intézkedés történik a megkérdezésük nélkül, a pillangók is viseljék el a sorsukat türelemmel. Aminthogy nem is igen tud róla senki, hogy a pillangók valaha zokszót ejtettek volna.

Különben van az Oxytrypiának magyar neve is: Körjegyű ardóc. De hát ez még görögebbül van, mint a tudományos neve, és erre nyilván még úgyse ért. Körjegyűnek azért körjegyű, mert a felső szárnyán, a mindenféle „sáv”, „szalag”, „hullámvonal”, „nyíl folt”, „vesefolt”, „csapfolt”, „lobos folt” közt a „középtér”-en „körfolt” is található. Hanem, hogy mért ardóc, azt én sem tudom. Azt csak az öreg Frivaldszky tudta, ha tudta, aki a hatvanas évek elején adta ezt a nevet hősünknek.

Hőst mondok, mert az Oxytrypiának olyan kalandos históriája van, aminek nincs párja a pillangótörténelemben. Van abban harc, háború, munka, diplomácia, de még szép asszony is.

Az Oxytrypia orbiculosa első példányát 1798-ban fogták Szeged környékén. (Azért van nekem jussom ebbe a dologba beleavatkozni. Meg kell védenem a városom dicsőségét. A „szegedi kormány”-t kínáltuk Budapestnek, de nem kellett neki. A szegedi pillangót most már azért se adjuk oda.) Hogy, hogyse, a lepke, amely még akkor névtelenül libegett a világűrben, Koy Tóbiás budai entomológushoz került.

Koy Tóbiás ugyan bécsi ember volt, aki az udvari kamara pénztárosának került Magyarországra, de azért mégis ő volt az első magyar ember, akinek rovargyűjteménye volt. (Abban az időben a szittyáktól nem is lehetett ilyen bolondságot várni.) Az öreg német ürgette-forgatta a selyempillénél valamivel nagyobb, de sokkal gracilisabb sötét tarka szegedi leletet, de nem tudta, melyik skatulyába szúrja bele, mert ilyent még sose látott. Nem talált hozzá hasonlót a szakkönyveiben sem. Más bogaras ember, akivel összeülhetett volna tanácskozni, nem találtatott a magyar korona országaiban. Kapta magát, kiküldte a csodát Erlangenba, tudós barátjához, Eugen Johann Cristoph Esperhez, aki teológusból lett múzeumigazgató, és hatkötetes könyvet írt Európa pilléiről. Ez az Esper vezette be a mi lepkénket az irodalomba, adván neki vezetéknevet, keresztnevet és beosztást, amint az megillet egy beérkezett pillét, akinek még az a jelessége is megvan, hogy nincs belőle több, csak egy.

Hogy az erlangeni tudós milyen csoportba, milyen családba és milyen nembe sorozta be Szeged reprezentánsát a pillangóvilágban, s hogy hatvan éven keresztül hogy disputáltak össze az atyafiságán azok a Hfsz.-ek, F.-ek, Led.-ek és Staud.-ok, akiket a lepkések úgy tisztelnek, mint az evangélistákat, az miránk közönséges halandókra nem tartozik. Nekünk elég annyit tudnunk, hogy az első Oxytrypia baj nélkül hazaérkezett Erlangenből, Koy Tóbiás külön dobozt készíttetett neki, s vigyázott rá, mint a szeme fényére. Az ő halála után Frivaldszky birtokába került az unikum, attól megvette a Nemzeti Múzeum, s ott már régen megünnepelte a százéves jubileumát is, ha el nem felejtette.

Történt azonban 1847-ben, hogy Merkl pesti evangélikus tanító a Városligetben fogott egy Oxytrypiát, lévén a kezdő bogarászoknak olyan szerencséjük, mint a kezdő kártyásoknak. Persze nem tudta, szegény feje, hogy mit talált, s begombostűzte a kincset a káposztapilléi meg a szenderei közé. Ott látta meg egy jó szemű pillekereskedő, Kindermann Albert, aki éppen akkor jött meg oroszországi gyűjtőútjáról, hozván magával egy láda csudaszép orosz pillét meg egy csudaszép orosz asszonyt. Kindermann rögtön ráismert az addig csak szakkönyvekben látott ritkaságra, de jó üzletember létére nem kapott rajta mohón, hanem válogatott még hozzá egy-két közönséges pillét, s akkor cserét ajánlott a tanítónak, néhány fémes ragyogású orosz Plusá-t. A naiv Merkl kapott az üzleten, Kindermann hazavitte az Oxytrypiát, s néhány hét múlva már el is ígérte egy bécsi gyűjtőnek tíz aranyért. S a városligeti Oxytrypia ki is vándorolt volna Bécsbe, ha közbe nem lép egy magyar gyűjtő, Praznovszky Ignác.

Praznovszky tulajdonképpen úr volt, gavallér magyar úr, módos pesti ügyvéd, a Károlyi grófok ügyésze – de szenvedélyes entomológus is, nemcsak szép asszonyok, hanem szép pillangók kedvelője is. (Hiába, negyvennyolc felé járt az idő, a nemes urakat is kikezdte már a tudományos métely.) Ez a szenvedélye tette barátjává Kindermann-nak, akinek házához járatos volt, s ez ejtette kétségbe, mikor meghallotta, hogy Bécsbe akarják vinni a második csudapillangót. Mindjárt megajánlotta érte a tíz aranyat ő is, de a kereskedő a bécsi üzletfelével való megállapodásra hivatkozott. Ő már a szavát meg nem másíthatja, ha szolid hírében nem akar kárt szenvedni. Szorultságában aztán Praznovszky diplomáciai úton próbált boldogulni: a szép Kindermann-nét nyerte meg szövetségesének, s kereszttűz alá vették a pilleboltost. Aigner Lajos, aki első történetírója volt a nevezetes lepkének, úgy meséli, hogy Praznovszky térden állva kérte Kindermanntól a lepkét, s az asszony ugyanakkor addig istenkedett az urának, hogy az kénytelen volt engedni a barátság és a családi békesség kedvéért. Tíz aranyért Praznovszky Ignácé lett a pesti Oxytrypia, ami akkora összeg volt akkor, hogy mostani bankóban kalappal kellene mérni. És befejezi az Oxytrypia-romantikának ezt a szakaszát az, hogy Praznovszky halála után, a nyolcvanas években a gyűjteményét a szegedi múzeum vette meg. Így került az első Oxytrypia Szegedről Budapestre és így került a véletlen szeszélyéből a második Oxytrypia Budapestről Szegedre, s így vagyok én egyéb naplopó foglalkozásaim mellett ez idő szerint a legdrágább magyar pillangó pásztora.

A pille romantikájának azonban itt még nincs vége. Egész 1861-ig csak ez a két nevezetes példány volt belőle ismeretes, s a szakemberek már misztifikációra gyanakodtak. Hátha ezt a két példányt valahonnan keletről csempészték be? 1861 októberében azonban – mert az Oxytrypia az őszi napfény gyermeke – az Anker-testvéreknek, híres bogárkereskedőknek megint sikerült rátalálni a rejtélyes pillére a budai Kamara-erdőben. Darabját száz forintért szállították külföldre, ennélfogva titokban tartották a dolgot, ameddig lehetett. De csak egy-két évig lehetett, mert akkorára a konkurrens cég, Pech János budai lepkész rájött, hogy az Ankereket szép őszi délutánokon nem a mélabú viszi ki a Kamara-erdőbe asszonyostul, gyerekestül, sógorostul együtt. Pech János is összegyűjtötte az atyafiságát, s esernyőkkel és pillehálókkal felszerelve, orvul megtámadta az Ankereket az Oxytrypiák paradicsomában. Anker Rudolf a rendőrségtől kért jogorvoslatot, mivel azonban a törvénykönyvből kifelejtették a pillangó vadászat szabályozását, az Anker-had a háború helyett jobbnak látta véd- és dacszövetségre lépni a Pech-haddal. Most már együtt irtották a pillét, míg a Kamara-erdőben elfogyott, a katalógusára pedig leszállt 20-30 forintra, sőt a kilencvenes évek végén már éppen annyi márkára.

Akkorára ugyanis a Sashegyen is megtalálták az Oxytrypiát, az óbudai hegyekben is ráakadtak, a krisztinavárosi temetőben is kerül, a rákosi régi lóversenytéren is, de mindenütt csak nagyon szórványosan, és mindenütt nehéz volt elfogni a gyors röptű és röptében ezüst csillogású pillét, amelynek hernyója, bábja, biológiai viszonyai továbbra is rejtélyesek maradtak a szakemberek előtt.

Csak 1913-ban derítette fel a tízaranyas pille misztériumát Schmidt Antal, aki megállapította, hogy az Oxytrypia hernyói a vad Iris-fajok gyökérgumóiban élnek, vagyis ezek a tápláló növényei a pillének, amelynek az őshazája valahol bent van Ázsia belsejében. Onnan vándorolt idáig ez a nagyon régi pillefaj még valamikor a jégkorszak után, a postglaciális időkben, mint tipikus alföldi pille, s amint a kultúra feltörte az íriszes homokokat, a pille lassankint felszorult a budai hegyekbe. A szép lepkefaj napjai azonban nyilván ott is meg vannak számlálva. Mert ha a kultúra nem terjed is, egyre fogy a szűz terület, és szaporodnak a garázda pillangóvadászok.

Az Oxytrypia orbiculosa mintha szimbolikus pilléje volna a magyarságnak. Turán mezőiről jött, és elterjedése nyugati határa összeesik a mienkével… Eltűnődve nézem szárnya hieroglifáit, amiket a tudomány tolvajnyelve „bagolyrajzolat”-nak nevez: ugyan mi van beléjük írva?

HASZNOS TUDNIVALÓK A SÁSKÁRÓL

„A’ Sáska megunt emlékezetü és kelletlen esmeretségü Bogár a’ mi emberink előtt, középtermetü a’ szárnyas állatok és mászó Bogarak között. Az Istennek szent könyve eleitől fogva az el-vetemedett népeket ezekkel való megbüntetéssel sok helyeken fenyegette: azonképen mind betü szerint és tulajdonképen-is az rajtok megesett ’s bétellyesedett, a’ temérdeki Sáskák miatt az ő földök megemésztetett.”

Az első magyar állattanban, az 1702-ben megjelent Jeles Vad-Kert-ben mutatja be ilyenformán a sáskát a boldog emlékezetű Miskolczi Gáspár, sok szép Ekklésiák-nak hasznos Tanítója, aki igazság szerint a’ Tudós és Híres Franzius Farkas wittémbergai Szent-Irás-Magyarázó Doktor Deák nyelven írattatott munkáját szépítette át magyarra.

Nem én vagyok az oka, hogy Franzius Farkasból, Plutarkhoszból, Szent Jeromosból és más régi jeles doktorokból kell összelopkodnom a sáskáról való esméreteket a mostani sáskajárás alkalmából. A Pallas-lexikonból akartam én kiokosodni a sáskák fajai és felekezetei felől, mert az újságokon nem lehet eligazodni. Azok összekevernek tücsköt, bogarat, olasz sáskát, marokkói sáskát, vándorsáskát, szöcskét, kabócát. No, a lexikonra nem lehet ezt mondani, mert az nem felületes, tudatlan újságírók munkája, hanem pedáns szakembereké. Ennélfogva Sáska címszó alatt szigorúan arra utasít, hogy nézd meg a Sáskaféléket. Hát megnézem, és azt találom, hogy vannak nagyon kártékony sáskafajok is, lásd Vándorsáska, marokkói sáska. No lássuk, mit mond a Vándorsáska címszó. Azt mondja: lásd Sáska. A Marokkói sáska címszó is azt mondja, így tanít meg rá ez az okos könyv, hogy mi az a Ponciustól Pilátushoz való küldözgetés, közben azonban elsikkasztja a sáskát. Attól tartok, hogy a Révai-lexikon is így jár, mert az is eljutott már a marokkói sáskáig és az is annyit mond róla, hogy 1. sáska. (Akkor mégiscsak annak a harmadik lexikonnak volt igaza, amelyik Abrosz címszó alatt közölte a csillagos ég térképét. Hiába, ami biztos, az biztos.)

Ezek után pedig elmondom, hogy a fent nevezett tudós auktorokból mit tanultam a sáskákról. Szép rendbe szedem a kérdéseket és feleleteket, mert tudom én, hogy illik, mikor komoly tanulmányt ír az ember.

Honnan és hogy vették eredeteket a sáskák?

Plutarkhosz azt tanítja, hogy mikor nagy háborúk után sok holttest rothad el a föld színén, azokból származnak a sáskák. Szevillai Szent Izidor úgy igazította ki ezt a tévelygő pogányt, hogy a sáskák az öszvérekből lesznek, mint ahogy lovak teteméből szarvasbogarak származnak. Mohamed próféta szerint ellenben a sáskák valósággal főnemesek a teremtett állatok világában, mivel Allah tulajdon abból a nemes földből gyúrta őket, amely az Ádám kiformáltatása után megmaradt a teknőben. De hát Mohamed próféta bogaras ember volt. Kritikus szemmel nézve a dolgot, alighanem Arnobius egyházatyának van igaza, aki a III-ik seculumban élt, és nagy értekezést írt arról, hogy a legyet, szúnyogot, bolhát és sáskát az Isten nem teremthette, hanem azokat az ördög szerkesztette.

Mi a legcsudálatosabb a sáskákban?

Legtsudálatosabb az ő testeknek alkotmánya, mert némely arabs doktorok szerint, amint Bochartus írja, jóllehet a sáskák igen nyomorú állatoknak tetszenek, mégis tíz nagy erős állatoknak részeiből készültek: 1. a fejük: ló, 2. a szemük: elefánt, 3. a nyakuk: bika, 4. a szarvuk: szarvas, 5. a mellük: oroszlán, 6. a hasuk: skorpió, 7. a szárnyuk: saskeselyű, 8. a combjuk: teve, 9. a lábuk: struccmadár, 10. a farkuk: kígyó.

A jó öreg Miskolczi Gáspár máson csodálkozik. „Jóllehet mindeneket elemésztenek a föld színéről, mégis az ő testek azáltal igen nagyra nem nevekednek, mellyen méltán tsudálkozhatunk és Istennek kiváltképen való ítéletét ebből is megtapasztalhatjuk.”

Mi van írva a sáskák szárnyára?

Efelől különböző vélekedésekben vágynak a vetélkedő tudósok, de itt leghitelesebbnek Mohamedet kell venni, aki tapasztalásból beszél. Egyszer, ahogy a tetőn sütkérezett ebéd után az asszonyaival, olyan sáska szállt az ölibe, amelyiknek a szárnyára ez volt írva arab betűkkel: „Én vagyok az egy Isten, és rajtam kívül a sáskáknak más Urok nintsen, a’ ki azokat táplálom, és mikor nékem tettzik, el-küldöm őket, hogy légyenek eledelül a népeknek: mikor pedig tettzik, tsapásul botsátom azokat reájuk.” Erre hiteles tanúk is vannak, Mohamednek mind a négy felesége. Más alkalommal olyan sáska esett le a kezére, amelynek szárnyára ez volt rápingálva: „Mi vagyunk a’ nagy Istennek serege: nékünk kilentzvenkilentz tojásaink vagynak, és ha száz lehetne, az egész világot megemésztenők és valami abban van.”

Abban a szerencsés helyzetben vagyok, hogy eldönthetem ezt a kérdést, amely ezer esztendőn keresztül izgatta a természetvizsgáló tudósokat. Tegnapelőtt beszéltem a szülével, akit teljes nevén Szöröncsés Fekete Örzsébetnek hívnak, foglalkozására nézve pedig templompribék, léleklátó, javasasszony, és olyan öregnek látszik, mintha még Könyves Kálmán adott volna neki amnesztiát. Kint lakik a Baktóban, ahol a mi határunkban először mutatkozott az idén falkástól a fehér nyakravalós Caloptenus. Ott voltam, mikor leginkább csak káromkodással riogatták őket az ijedt magyarok, míg a szüle meg nem feddette őket a gunyhóajtóból:

– Maradhasson mán kendtök, hiszön az Isten szent akarattya ellen úgyis mindön hiábavaló.

– De a fene rágja ki a rusnya férgit, ez csak nem az Isten szent akaratját teljesíti?

– De éppen azt, lelköm. Rá van írva a szárnyára is:

Küldtek,
Jöttem,
Elátkozott föld porábul
Löttem.

– Milyen betűkkel van ráírva, szüle?

– Zsidó betűkkel, lelköm.

Hát persze, a zsidóknak mindenben benne kell lenni.

Hányféle felekezetét ismerjük a sáskáknak?

Hát ki hogy. Plinius olyan sáskát is ismer Indiában, „aki három láb nyomatnyi hosszúságú, s akkora lábaszára van, hogy fűrész gyanánt élnek vele az ottlakosok, vas nemigen lévén közöttük.” De Carolus Linneus nem ismeri ezt a kiváló sáskát, noha ő a sáskanemzetségnek 61 faját írja le a Systema Naturalé-ban. Az sincs még eldöntve, hogy miféle sáskák voltak azok, amikről Joel próféta így emlékezik meg a bibliában: „Amit meghagya az Arbe, megevé a Jelek; amit meghagya a Jelek, a megevé a Chasil; amit meghagya a Chasil, megevé a Gazam”. Vajon nem a háborút értette-e Joel az Arbe alatt, s a többi alatt a háború ivadékait, akik egymásután mindent megettek, amit az elődeik meghagytak? Utóvégre egy prófétától minden kitelik.

Mit tanulunk a sáskáktól?

De már erre egészen a Jeles Vad-Kert-ből való idézettel felelek, mert azt én úgy se tudnám a magam szavával olyan szívhez szólóan elmondani.

– Azt tanuljuk, hogy akik mások szép javait elpazarolják s megisszák, méltán hasonlíttathatnak a Sáskákhoz. Példának okáért, a ’mely Nemes ember feles szolgákat, ’s körülötte való hazudozókat; és a ’melly Fő asszony rendi felett való sok frajokat tart, az ő maga körül megannyi emésztő Sáskákat tart. Mert valaminthogy a’ Sáskák valamelly határon temérdeki sokasággal megtelepednek, ott a’ füvet, ’s gabonát úgy megemésztik, hogy sokszor néhány esztendeig tartó éhség következik utánna: azonképen a’ tselédnek feles volta, a’ vendégeknek ’s borivó társaságnak sokasága, igen nagy által út a’ megszegényedésre.

Miért tetszettem ezt a sok együgyűséget hasznos tudnivalónak nevezni?

Azért, mert ha sokáig azon a sovány koszton tartják a magyar tudományt, amelyiken most él, akkor ötven esztendő múlva megint elérjük a Miskolczi Gáspár korának tudományos színvonalát. S milyen büszke leszek én arra a halóporomban is, hogy én már most tudtam, amit akkor minden intelligens embernek tudnia illik a természet dolgairól!

ROBINSON NAPLÓJA -
REYNALD SZENÁTOR ÚRNAK

Szenátor úr,

csütörtökön délben volt szerencsém önt ezzel fogadni a szegedi kultúrpalota küszöbén:

– Tisztelettel köszöntöm az ön személyében a francia kultúrát a magyar kultúrának ezen az ismeretlen Robinson-szigetén…

Két óráig tartott a séta Robinson-szigetén, és talán tovább is tartott volna, ha az ön figyelmes kísérői, a vendéglátó város képviselői tudatában nincsenek annak, hogy a szegedi halászlé nem szereti, ha megvárakoztatják. Magyar politikusok, ha kivételesen bevetődnek a könyvek, képek és üveg alatt tartott, cserépdarabok házába, nem is feledkeznek meg arról a tiszteletről, amely kijár a köztudatban Szegedet reprezentáló paprikás halnak, ennélfogva csak egy-két termen száguldanak végig azzal, hogy „no, a többit majd megnézzük máskor”. Önt valósággal ki kellett ragadni ennek a mi házunknak egészen különös levegőjéből, és nem hiszem, hogy ön csak ezért bolyongott volna olyan szívesen az élő és halott kultúrák labirintusában, mert Brillat-Savarin, szegény, nem ismerte a szegedi halászlét. Huszonvalahány esztendeje kalauzolgatok már én itt mindenféle előkelőségeket, voltak már köztük főhercegek, basák, nagykövetek, tábornokok, angol tudósok, brazíliai polgármesterek, mekkai dervisek, japán miniszterek, sőt huszonvalahány esztendő alatt egy magyar kultuszminiszter is volt, és énnekem már nagy gyakorlatom van annak a megállapításában, ki ásítozza végig lelkében az itt töltött perceket, és kinek a lelke fényesedik föl a szemén keresztül. Én nem sokat tudok önről, szenátor úr – de lám, most is professzor úr-nak akartam szólítani. Az az áhítatos mozdulat, amellyel ön kezébe vette a Legenda aurea 1492-es kiadását, vagy amelyikkel végigsimogatta a nagy Encyclopédie pergamenruháját – ne haragudjon meg, uram, az nem adatott meg azoknak, akik csak politikusok. Azt hiszem, ön sokat járt a Szajna partján a Pont-Royaltól a Notre Dame hídjáig, és ön azok közé az emberek közé tartozik, akiknek lelkét elérik a könyvekből kinyúló rejtelmes ujjak, amelyekről az önök Anatole France-ja beszél valahol.

Két órát töltött ön a könyvek kriptájában, és meglepte önt, hogy a százhúszezer kötetes rengetegben olyan halhatatlan francia könyvekkel találkozott, amelyek ma már önöknél is ritkaságszámba mennek, s hogy mi hun utódok olyan büszkék vagyunk a Le tour de monde és a Voyages nouvelles teljes sorozatára. Meglepte önt, hogy képtárunk egyik zugában tömegesen vannak kiállítva négyszáz éves Heemskerck-metszetek, és hogy a szegedi gyerekek vasárnaponként Brazília pilléiben gyönyörködhetnek. Elámult ön azokon a virágos kerteken, amiket a szegedi szűcsök tűvel festenek bőrből való ruhákra, ahogy évezredekkel ezelőtt tanulták Turán füvellő mezőin, és elcsudálkozott rajta, hogy a szegedi paraszt a reves csontot, a kőbaltát és bronzkardot, amit az ekéje kivet a földből, maga jószántából behozza a múzeumnak. Meglepte önt, hogy százezer ember fordul meg évente ebben a házban, ahol nem mérnek bort, csak a lelkek szomját oltogatják, és megörült neki, mikor vendégkönyvünk lapjain olyan franciák nevével találkozott, mint Lesseps, Coppée, Delibes, Massenet és Félicien Rops. Minden meglepte önt, minden megnyerte az ön tetszését, és amikor búcsút vett tőlünk, még kevésbé értette, mint mikor idejött: mért neveztem én ezt a kincsek házát Robinson szigetének…

Míg a mi vendégünk volt ön, szenátor úr, addig nem mondhattam meg. Magyar vagyok, uram, mondták már azt is, hogy rossz, destruktív magyar, de annak is csak magyar vagyok, s nekünk magyaroknak az az ősi törvényünk, hogy a büszkeségünket tegyük a kirakatba, ne a nyomorúságunkat. Mi fehér kenyeret sütünk a vendégnek akkor is, ha magunk feketén sanyargunk, s én az öröm piros borával köszöntöttem önben a francia kultúrát, mikor az én torkomat, a magyar kultúra napszámoscselédjeét, keserűségek marták. S tudom, hogy amerre jár ön Magyarországon, mindenütt így tesznek önnel, s ön egy szimpatikus, kedves nemzet eredeti, gazdag kultúrájának a képét fogja elvinni tőlünk a maga hazájába.

Szenátor úr, nekünk nagyon jól esett az ön meglepetése, és büszkék vagyunk az ön elismerésére – de éppen ez teszi kötelességünkké, az őszinteséget. Mire e sorokat olvassa, már túl lesz szűkre szabott határainkon, most már megmondhatjuk: ön nem egy virágzó kultúrát látott, hanem egy haldokló kultúrát, amely még visszasüt, mint a leáldozó nap.

Ne féljen, uram, én nem vagyok politikus, s nem fogok önnek kellemetlen és unott igazságokat mondani. Különben is mi van még igazunk, amit bele nem harsogtunk, mi van még mentségünk, amit bele nem sírtunk, mi van még vádunk, amit bele nem égettünk Európa süket fülébe? Minek mondanám el, hogy a Nyugat leányai csak azért fonogathatták évszázadokon át csendes meseszó mellett a selymet, és a Nyugat férfiai csak azért kereshették évszázadokon át a bölcsek kövét, mert Európa keletén virrasztott a magyarság? Minek mondanám el, hogy a magyar nép olyan tiszta a háború mocskától, mint a karácsonyi terítő az Isten asztalán, s hogy azoknak a gonosztevőknek a bűne, akik felgyújtották a világot, nem a gúzsba kötött, felpeckelt szájú, csapra ütött vérű magyar népé? Mosogassuk magunkat a forradalmak üszkétől, kormától, hiteljünk rá, hogy tűzön-vízen keresztül az életösztön kerestette velünk a menekülés útját, mint a kopók hajszolta vaddal? Számon kérjük azt az ítéletet, amellyel önök embertelenebbül töröltek le bennünket a népek táblájáról, mint a középkor vad hordáit? Mutogassam azt az irtózatos, kezevágott, széttört gerincű, behorpasztott mellkasú, fejetlen magyar torzót, amelyhez fogható nincs a történelem panoptikumában, s amelynek önrendelkezési jogot adtak: az öngyilkos halálnak olyan nemével pusztulni el, amilyennel akar?

Ha én ezeket mondanám, szenátor úr, akkor ön, aki historikus is, filozófus is, azt felelné nekem mosolyogva, hogy mindezt hallotta már néhányszor, s nem volt még legyőzött nép, mely bűnösnek érezte volna magát, s ne panaszkodott volna igazságtalanságról, ámde míg háborúk lesznek, addig mindig érvényben marad Brennus vastörvénye: jaj a legyőzötteknek! Minden nemzetközi hókusz-pókusz selyemálarca alatt ez a halálfejes igazság, a dermesztő medúzafő, amelynek dermesztő tekintete elől nincs menekvés.

Szenátor úr, én magyarokkal se szoktam vitatkozni, és se értelem, se ízlés nem volna abban, ha pörbe akarnék állni a magyar békeszerződés előadójával. Én nem a politikust látom önben, azt az emberfajt, amely nekem akkor is idegen marad, ha egy vér velem. Én ahhoz az emberhez beszélek, akinek volt türelme az asztalomon a Mátyás-korabeli Missale gót barátbetűiből kisilabizálni a Gloria in excelsis Deó-t, ami úgy folytatódik, hogy „békesség a jóakaratú embereknek”. Ez az az embertípus, amely mindenütt megérti egymást a föld kerekén, ha fehér, ha fekete, ha sárga, ha tud egymás nyelvén, ha nem.

Szenátor úr, én 1919 óta, amióta a világ kilökött bennünket magából, naplót vezettem erről a házról, amelynek mindenese vagyok. Nem olyan rubrikás évi jelentést, amit a gazdáim elismeréssel vesznek olvasatlan tudomásul, hanem afféle historia domus-t, amilyeneket a klastromokban a jövendő számára írogatnak a gvardiánok. Ez a napló így kezdődik:

– Ti ismeretlen utódok, akik majd egyszer itt ültök az én helyemen, és igazgatjátok ennek a kis vidéki múzeumnak a dolgát, ne tegyetek nekünk szemrehányást azért a sok mulasztásért és fogyatékosságért, amit rátok hagyunk örökbe. Mi tudtuk volna, mit hogyan kell csinálni, búzát vetni, szőlőt ültetni a ti számotokra, de a kultúra süllyedő szigetén csak egy feladatot végezhettünk: az ár növekedtével magasabb ormokra mentettük, amit lehetett…

Szenátor úr, ez a Robinson naplója. Engedje meg, hogy közöljek belőle néhány szemelvényt, amely igazibb képet ad a magyar kultúráról, mint aminőket mutogattunk önnek.

1920. május 4. Hat év óta nem volt nagytakarítás az intézetben. Tíznapos takarítás 80 000 koronába kerülne. Évi összsegély államtól, várostól 60 000 korona. Ez olyan számtani művelet, amivel Püthagorasz se bírna.

1920. augusztus 1. Be kellett szüntetnünk a Studiót.

1920. december 24. Megkértem a polgármestert, hogy mikor a közgyűlésen választás van, szedesse össze a hajdúkkal a padokon hagyott tömérdek szavazócédulát. Ha fölvágatjuk őket a könyvkötővel, a tiszta felüket lehet kérőlapnak használni az olvasóteremben.

1921. február 10. A számvevőség nem utal ki tintát, a boltbelit nem bírjuk megfizetni. Ma megpróbáltunk tintát csinálni. (Recept minden régi könyvnek a tábláján található.) Kiss Ferenc főerdőtanácsos úr hozta a gubacsot Királyhalomról. Pongrác Albertné nagyságos asszonytól kaptunk egy liter borecetet, Kálmántól vasgálicot, gumiarábit én loptam hazulról.

1921. február 20. A tinta egészen jól bevált. Csak az írás színe olyan, mintha háromszáz éves volna. Sebaj, múzeumban stílszerű az.

1921. június 1. Ranschburgnak megírtam, hogy a Revue des deux mondes-ot ne járassa tovább a számunkra. Az első évfolyamtól kezdve megvan. De mégis inkább ezt áldozom föl, mint a Budapesti Szemlé-t.

1921. okt. 4. Kiadtam a szigorú rendeletet, hogy ezután mindenféle papiros hozzám adandó be, amelyiknek az egyik oldala tiszta. Utóvégre az aktának mindegy, ha csomagolópapiroson fogalmazzák is.

1921. dec. 26. A két ünnepen zárva kellett tartanunk a múzeumot, mert az őrök nyitás előtt kijelentették, hogy a farkasordító hideg termekben nem fagyasztják le a lábukat. A tömeg majd feltörte az ajtókat.

1922. március 1. Beszüntettük a Litterarisches Zentralblatt-ot. Húsz év óta jár. Még mindig inkább ezt, mint a Budapesti Szemlé-t.

1922. aug. 1. Három hónap óta a hatodik szolga hagy itt bennünket. A fizetés nem megélni való, mellékkereset itt nincs, aki könyvtárba jár, az nem borravalózik.

1922. szept. 20. Sebestyén nagyszerű szélmalmot szerkesztett a néprajzi osztályban. A vitorlákhoz János „szerzett” valahol lécet. A vászon 40 000 koronába került volna: levettünk az északi ablakokról egy függönyt, azt metéltük szét. Ott úgyse süt be a nap sose.

1922. dec. 10. Sz. huszonkét évi hivataloskodás után itthagyta az intézetet. Pedig most emelték föl a havi „tiszteletdíját” 300 koronára. Hát nem elég szép mellékkereset az napi négyórai munkáért? Egy év alatt fölmegy egy szivarra.

1923. január 10. A múzeumok állami főfelügyelősége visszaküldött egy 1919-es nyugtát, mert a finánc 14 fillér hiányt talált a bélyegben. Kezd visszatérni a hitem a jövőben. Az az ország, amelyikben ilyen rend van, nem fog elveszni.

1923. márc. 1. Beszüntettük a Budapesti Szemle járatását.

1923. ápr. 20. A Darnay-Múzeum Sümegről felajánlja annak az emlékéremnek a verőtövét, amelyet a szegedi árvíz után a rekonstrukció örömére adtak ki. Unikum, de csak cserébe adják – két szegedi selyemkendőért. Az 50 000 korona, hol vegyem? Minden baj összejött. Cógler jelenti, hogy a természetrajzi tárban elhatalmasodott a moly. A szénkéneget aranyért mérik.

1923. május 4. A verőtő-ügy elintéződött. Darnay Kálmán odaadta érte a saját felesége selyemkendőjét, és a verőtövet nekünk ajándékozta. Mivel viszonozzam? Neki adom érte a Dankó-botomat.

1923. augusztus 7. Három selyemmel kivarrott subánkat megette a moly. A dezinficiálás egyetlen módja, ha megégetem őket.

1923. szeptember 1. Most már egyetlen pesti lapot se tudunk járatni. Felhívást intéztem a lapokban a közönséghez, hogy a kiolvasott lapokat adják nekünk. Egyetlen mecénás akadt: L. H. kereskedő felajánlotta az Egyenlőség-et. Eddig nekünk volt Pest után a legnagyobb hírlapkönyvtárunk az országban.

1923. okt. 4. A régiségtárban nyitási napokon kettőzni kell az őrt. Két suhanc ma a csókai szekrényt feszegette: kőkori kovát akartak lopni, mert drága a gyufa.

…Szenátor úr, elhiszi-e most már, hogy a kultúra süllyedő szigetét látta Magyarországon? Mindnyájan Robinsonok vagyunk itt, akik a magyar kultúrával együtt az egész emberiség kultúráját szolgáljuk. Ön is egy fehér vitorla volt a látóhatárunkon és ön is el fog suhanni, anélkül, hogy meghallotta volna segélykiáltásunkat:

– Ferte opem misero Robinsoni![16]

(1924. november)

1 incidit in Scyllam - hajótörést szenved a Scyllán

2 more patrio - szokás szerint

3 ager publicus - közföldek, azaz állami földbirtok

4 pater patriae - a haza atyja

5 ver sacrum - szent tavasz

6 come sta Duce? - hogy van a Duce?

7 Pilgrim’s Progress - A zarándok útja

8 scientia amabilis - a kedvenc tudomány

9 saxa loquuntur - mesélnek a kövek

10 exegi monumentum aere perennius - ércnél maradandóbb emléket állítok; Horatius egy sora, némiképp módosítva

11 hic jacet Attila rex - itt nyugszik Attila, a király

12 „pro litteris et artibus” - a tudományért és művészetért - utalás egy magyar érdemjelre, Ferenc József idejéből

13 tace - hallgass!

14 lusus naturae - a természet játéka

15 anthrenus museorum - múzeumbogár nevű kártevő

16 ferte opem misero Robinsoni! - Segítsetek a szegény Robinsonnak!