Álomlátók után kiált a világ!

(Válogatás Böjte Csaba írásaiból)

Válogatta és szerkesztette: Fehér Péter

A címlapon szereplő fotót készítette Fehér Péter.

A kötetben közreadott írások forrása a http://devaigyerekek.hu honlap, az írásokat Böjte Csaba hozzájárulásával közöljük!

A konvertálást a Kindle-varázs készítette (szerkesztette: Fehér Péter),

további PRC/MOBI könyvek a Kindle Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat, azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

2012

Tartalom

- Pár szó az Olvasóhoz

- "Nem kaptok, mert nem kértek"

- Kilenc diófa

- Levél a pótérettségire készülőknek!

- A kis Zita éneke

- Arrogáns társadalom és az ifjúi szív   szerelem és életút

- Holnap minden ember azzá válik, amit ma tesz. Ha haladni akarsz, élj padlógázzal!

- A birtoklás a szárnyalás halála

- Olyan sok emlék kóvályog bennem   év végi gondolatok a hegyekből

- Talán majd egyszer hableányt tetováltatok a mellemre

- Álomlátók után kiált a világ!

- Böjte Csaba

- Dévai Szent Ferenc Alapítvány

Pár szó az Olvasóhoz

Különleges kötetet tarthat a kezében a kedves Olvasónk! Egy olyan ember írásaiból válogattunk, aki nem elsősorban író, de mégis élvezet olvasni és hallgatni is.

Böjte Csaba ferences rendi szerzetes egy olyan gyermekmentő szervezetet hozott létre Erdélyben, amely embertelen körülmények között, sokszor az éhhalál szélén tengődő gyermekek felkarolását, felnevelését tűzte ki céljául. Az árvákat befogadó ferences szerzetesnek hamar híre ment Déván. Mára Böjte Csaba nevét és tevékenységét ismerik egész Erdélyben, Romániában, Magyarországon, Nyugat-Európában, és Amerikában is.

Csaba testvér gondolatait olvasva két korábbi élmény elevenedett meg bennem: Néri Szent Fülöp alakja a Legyetek jók, ha tudtok című film kapcsán, és egy gyerekkori olvasmányom: Jacques Rémy: Ha a világon mindenki ilyen volna című híres regénye. De az életről még ezeknél is elevenebb képet kaphatunk Csaba testvér írásaiból.

Köszönettel tartozunk Böjte Csabának, amiért az írások ilyen formában való közzétételéhez hozzájárult!

Jó olvasást!

"Nem kaptok, mert nem kértek"

Kedves Testvérek!

"Nem kaptok, mert nem kértek" – mondja a mi Urunk Jézus Krisztus.

Itt van ez a szép ünnep, és én azon gondolkodom, hogy a magam és a ti számotokra mit kérjek a Vigasztaló Szentlélektől, a csíksomlyói Mária közbejárásával?

Az embert a vágyai vezérlik, sajnos nagyon sokszor a vágyainkat idegen emberek ültetik reklámokkal, divat diktátumokkal a szívünkbe. Istentől én azt kérem, hogy tegyen bennünket szabaddá, hogy legmélyebb, legőszintébb vágyainkat fedezzük fel, tudatosítsuk magunkban és legyen erőnk azokat szabadon követni. Egyetlen életünk van, véges idővel, olyan jó lenne, ha szépen, tudatosan, azt amit legjobban szeretünk, azt váltanánk lépésről lépésre valóra. Persze, hogy lehet lötyögni, lehet kevésbé fontos, vagy egyenesen jelentéktelen dolgok miatt időt, energiát pazarolni, de az lenne a jó, ha minden erőddel, energiáddal azt amit fontosnak, értékesnek tartunk azt kitartó összeszedettséggel valóra váltanánk!!

Én az idei Pünkösd ünnepén ezt kérem magam és a kedves ismerőseim számára az Erőt, a Bátorság lelkétől!

Biztatlak, hogy te is fogalmazd meg a magad kérését az ajándékozó Isten előtt!!!

Kisebb testvéri szeretettel, Csaba t.

(2011-06-09 10:45)

Kilenc diófa

Egy idős néni áll a tavaszi zimankóban az út szélén, fején karton kendő, kezében egy kisebb zsák és szelíden integet. Megálltam, felvettem a nénit, és elkezdünk társalogni. Hamar kiderül, hogy dióbelet visz a szentgyörgyi piacra. Kérdés nélkül elkezd mesélni:

-Gyerekkoromban nagytatámmal ültettünk tíz diófát, locsoltuk a közeli patakból, de egy még abban az évben ki is száradt, a többi gyökeret eresztet. Teltek az évek, aztán engem az élet elsodort hazulról. Nagytatám egy szomorú nyári napon halt meg, hazajöttem a temetésre, a szépen felcseperedett diófák árnyékában ravatalozták fel. Az egész szertartás alatt én némán álltam a nyurga nagy fák árnyékában…

– Teltek az évek! Nyugdíjas lettem! Egyedül maradtam és hazaköltöztem a szülőfalvamba. Nyugdíjam oly kevéske, így ősszel összeszedem a diót és télen megtöröm. Kilós, fél kilós csomagokba nagyon hamar eltudom adni, két óránál tovább még sohasem álltam kint a piacon. Ha hiszi, ha nem ez a kilenc diófa engem átsegített a télen! Az idén is, nemcsak tűzifát tudtam venni a dióbélből, hanem még egy kis malackát is. És most ha ezt a maradékot sikerül eladnom, szeretnék venni tíz kis facsemetét. Tudja van egy aranyos unokám, nemsokára hazajön, el fogjuk ültetni a kis fákat és ha majd ő is megöregszik, diótörés közben biztos majd el fog mondani érettem egy-egy imádságot…

Az autó halad a tavaszi verőfényben… a néni elhallgatott, én is hallgatok, némán vezetek. Nemsokára a piacnál fékeztem és megálltam. Az utasom a reszkető kezével egy fél kiló zacskó dióbelet csúsztatott az ülésre. Tiltakoztam, de ő szelíd mosollyal csak annyit mondott: vegye csak el, nekem is a jó Isten adta a drága nagyapámat, aki a diófákat ültette…

Szó nélkül sebességbe teszem az autót, vezetek, de fél szemmel a dióbelet nézem: az egyszerű székely asszony válaszát a gazdasági krízisre. Kezembe vettem a szépen bekötött kis csomagot, kibontottam és elkezdtem ropogtatni a finom dióbelet, a becsületes, évtizedeken áthajló munka gyümölcsét, a finom, egészséges választ egy nagymama anyagi gondjaira.

Járható út… Megyek, én is veszek tíz facsemetét!

Szeretettel,

Csaba testvér

(2012-07-10 20:33)

Levél a pótérettségire készülőknek!

"Nem fogok nekiállni tanulni! Még egyszer nem megyek neki a megalázó érettségi vizsgának!" – Mondja dacosan egy fiatal és leszegi a fejét…

Nézem a sudár, szép növésű gyermeket! Mit is mondhatnék neki? Érvek, győzködés helyett egy rövid történetbe kezdek:

Nem rég egy roma származású férfi keresett meg Fogaras mellől, koldult, segítséget kért. Kezet fogtunk és mivel furcsán állt a keze, rákérdeztem, hogy mi történt a kezével?

Elvesztettem, – mondja – körfűrész levágta, de én addig kiabáltam, míg visszavarrták. Kérdőn, kerek szemmel néztem rá, és ő elkezdett beszélni…..

Óvatlan voltam és a forgó acél, csukló fölött elkapta a karomat, egy pillanat műve volt, a kezem leesett, de én felvettem a fűrészmosztból és lepalltam róla a faforgácsot, majd kiabálva orvoshoz szaladtam, kértem, hogy varrják vissza. Az orvos ott a faluban nem tudott segíteni de én sírva kértem újból és újból, hogy varrja vissza! Végül azt tanácsolta, hogy Marosvásárhelyen próbáljak szerencsét. Egy zacskóba jeget tettek a kezemre és elvittek a kórházba. Az út hosszú volt, nem akartak fogadni, se pénzem, se betegbiztosításom nem volt, de sírtam, könyörögtem, hangosan kiabáltam és végül visszavarrták a kezemet. Most már tudok fogni is vele….

Néztem az egyszerű embert, hatalmas hitével maga vitte el levágott kezét a 300 kilométerre lévő kórházba! Bátran, a természet törvényeivel, a gyáva, kishitű, józan ésszel és a bürokrácia labirintusával szembe ment egymagában, és megmentette a levágott kezét.

Saját kezemre néztem! Vajon én felvettem volna a magam kezét a porból? Vajon én az orvosi józan ész érvei hallatán belenyugodtam volna a veszteségbe, vagy nekiindultam volna az 1% esélynek sírva, zokogva? Hiszek-e ennyire az orvosi tudásban, az emberi jóságban, a természet gyógyító erejében, a nehézségeken győzedelmeskedő emberben, mint ez a koldus?

Szó nélkül néztem az embert és csodálattal újból megfogtam a kezét, de most már nem mind adakozó, hanem mind egy koldus, ki a hitben, reményben, élni akarásban gazdagabb testvérétől tanulni akar.

A történet véget ért….a komolyan figyelő tizenéves szemébe néztem: Tudod mit? Legyen ez a levágott kéz a te példaképed, mely reményből, hitből ujjá született ! Ne add fel! Menj neki újból a vizsgának és ha nagyon akarod, győzedelmeskedni fogsz!

Szeretettel,

Csaba testvér

(2012-07-18 01:48)

A kis Zita éneke

Karácsonyra készülve örömmel gondolok vissza arra az adventi napra, amikor megismertem a dévai gyerekek kis csalogányát, Zitát. A téli vakáció első napján elmentem Kisiratosra, hogy az ünnepekre elhozzam a gyerekeket Dévára. Már késő délután volt, mikor a buszban abbahagyták az éneklést, és elkezdtek csiritelni, beszélgetni. Az egyik kis szőke hatodikos lány kéréssel fordult hozzám: „Atya, vigyen el minket a szülőfalumba, ahonnan egy évvel ezelőtt elhozott!” Tudtam, hogy neki nincs, ahova hazamenjen, ezért csodálkozva kérdeztem: „Ugyan hova szeretnél menni?”

„Tudja, Csaba testvér, él ott abban a faluban legalább tíz olyan gyerek, aki még soha nem kapott karácsonyra ajándékot. Tetszik tudni, mi sem kaptunk addig ajándékot, míg nem jöttünk magához az intézetbe.” Aztán elmesélték, hogy nekik az volt az ajándék, mikor este sötétben hosszan sétáltak a falu közt, és nézték, hogy milyen szépen világítanak az ablakon keresztül a feldíszített karácsonyfák. Nagyot sóhajtottam:

„Jaj, lányok, késő van, hideg is van, csúszós az út, meg aztán látjátok, ajándékunk sincsen.” Kórusban válaszolták: „De van, mert mi készítettünk! Sok mindent hozott a Mikulás, meg az uzsonnánkból is megspóroltunk, és így lett tíz kis csomag.”

Nehezen tudtam megszólalni, némán vezettem a hóesésben, lassan beborított a decemberi szürkület. Nem volt semmi kedvem egy kétszáz kilométeres kitérőt tenni. Éreztem, hogy most angyalnak nem vagyok jó, de aztán arra gondoltam, hogy talán szánhúzó rénszarvas lehetnék!

Nincsen ajándékom, de a gyerekeket segíthetném, hogy szeretetük célba érjen. Így elindultunk a késő decemberi alkonyatban, nagy szeretettel. Este kilenc óra volt, mikor célba értünk, szépen hosszan jártuk a családokat, és végül eljutottunk egy kis, régi székely tornácos faházba.

A házban nem volt villany, három aranyos lányka gubbasztott egyetlen szál imbolygó fényű gyertya mellett. Édesanyjuk – maga is törékeny gyermek – fogadott, szerényen állt az ajtóban. A gyerekeink, igazi angyalként, tiszta hangon énekelték a szebbnél szebb karácsonyi énekeket. Én jól nevelt rénszarvasként álltam a sötét sarokban, és könnyes szemmel néztem, ahogyan gyermekeim nagylelkűen szétosztják a saját ajándékaikat. Jó volt látni az arcukat, a jóság beragyogta mosollyal, szépséggel annak is a vonásait, aki adta, de annak is, aki kapta.

Az édesanya szelíden megszólalt: „Jaj, atya, magát az angyalok hozták! Már az ősz óta szerettem volna megkérni, fogadja be a lányomat, ezt a nagyobbat, Zitát, mert nekem nincs módom beíratni az első osztályba.” Igent mondtam, így lett a kis Zita a mi lányunk. Déván mindig csak énekelt, így nagyon nem is lepődtem meg, mikor Bródy János őt választotta ki a kétezer gyerekünk közül mint a legjobb énekest.

Azóta is a kis Zita mindenütt, ahová elmegyünk, bátran és örömmel énekel, és nekem újból és újból eszembe juttatja, hogy ha nem tudok is angyalként szeretni, de azért nem árt, ha megteszem, mit megtehetek.

A kis Zita éneke, szép, tiszta, gyermeki hangja számomra mindennél jobban bizonyítja, hogy Istent nagylelkűséggel nem lehet felülmúlni. Lám-lám, azon a napon is azt hittem, hogy én adok, de kiderült, hogy igazából Isten ajándékozott meg egy csodálatos kislánnyal, aki által hiszem, hogy nem csak én, de mindannyian gazdagabbak lettünk!

Sok-sok szeretettel, Csaba testvér

(2011-12-17 15:03)

Arrogáns társadalom és az ifjúi szív - szerelem és életút

Itt ül előttem egy lány, tizenegyedik osztályba jár, azaz csak járt, mert bejelentette, hogy férjhez készül, és tovább nem hajlandó iskolába menni.

Kedves, szép vonású fiatal, óvodás korától nevelem, nagyon szeretem őt. Arca hatalmas belső feszültségtől izzik, mert ösztönei, szíve egyet mond, és mi, felnőttek, az ország törvényeit követve, egészen mást kérünk tőle. Érzem, tudom, hogy szeret, ragaszkodik hozzám, de itt most számára élet és halál kérdése a holnap, tizenéves tisztasággal, őszinteséggel fordul felém. Több mint egy évtizede nagymamája kezembe tette Isten nevében a sorsát, ő feltétel nélkül bízott bennem, és most választ vár tőlem…..

Nézem a lányomat és hallgatok, hallgatom ahogyan el-elcsukló hangon keresi dühösen a szavakat, hogy megmagyarázza nekem a világ legtermészetesebb igazságát: szerelmes, és szeretne együtt lenni azzal, kit oly nagyon szeret. Igen, ő bízik a testében feszülő, megállíthatatlanul követelőző ösztöneiben, tudja, hogy Istentől kapta azokat, és ő szeretne hallgatni rájuk, repülni akar, arra, amerre vezetik legtisztább vágyai. Csodálkozva néz rám: mostanig akár fél szavakból is mindig kitaláltam a vágyait, gondolatait, most miért nem értem meg őt? Érzem, hogy itt és most, mint szülő, nevelő vizsgáznom kell!

Ülök csendben, nézem a lányomat, értem én a mindent szétszakító életerő lázadását! Nagyon nehéz megszólalni! Hogy mondjam el, hogy egy beképzelt, arrogáns társadalomban élünk, és hogy 2011-ben egész Erdélyben nem indult szakoktatás, és hogy – bár láttam, hogy nem is vágyik a felsőbb osztályokba, nem akar egy líceumot hosszan járni – mi mégis a beteg törvényekre figyelve, őt erővel beírattuk a tizenegyedik osztályba. Hogy mondjam el, hogy csodálom, ahogyan ő szeretettel lehajol a kicsinyekhez, és tizenhétévesen szorgoskodik a konyhán, és láttam benne az érett nőt, aki képes boldoggá tenni egy férfit, és szép, egészséges gyermeket szülni neki, de mégis úgy bánunk vele, mint egy gyermekkel.

Nehéz megszólalni, mert magam sem értem, hogy miért megyünk szembe a természettel, a józan ésszel, és nevelünk iskoláinkban – sokszor erőszakkal – sok-sok élhetetlen értelmiségit? Népünk, nemzetünk gerincét mindig is a becsületes mesteremberek, földművesek alkották, a tisztességes, szorgalmas kézművesek, kik munkájukkal nemcsak kenyeret, megélhetést adtak, hanem otthonná tették szép szülőföldünket. Oly nagy szükség volna rájuk, és mégis az oktatásért felelősek mindenkit 20 éves korig iskolapadba akarnak kényszeríteni az új tanügyi törvénnyel. Egy kőműves vagy pék vagy traktorista, csak 17 év oktatás után kezdheti el a munkáját a legújabb törvények szerint.

Három éve már, hogy nem indultak szakmunkásokat képző osztályok Erdélyben! Népünk létének záloga a jókedvű, vidám család, melyben az édesanya anyai jósága, szeretete hordozta a holnap ígéretét, az egész nép számára a legdrágábbat, a gyermekáldást. Fiatal, sokgyermekes édesanyának lenni, a legcsodálatosabb hivatás ezen a földön! Egy oktatási rendszer legfőbb célja a gyermekeket szeretettel vállaló, és azokat becsületes munkával felnevelő tisztességes emberek képzése, nevelése.

Nézem a lányomat, és lelkem mélyén büszke vagyok rá. Ő képes Istentől kapott tiszta ösztöneire hallgatva lázadni, és hazug világunkkal szembefordulni. Nem kívánja rongyrázó világunk hatfogásos ebédjét, neki elég az egyszerű, finom egytálétel, ő két kezével, Istentől kapott értelmével dolgozni akar, gyermeket akar szülni annak a férfinak, kit tiszta szívvel, őszintén szeret. Ehhez kéri az én segítségemet. Nem akar tovább iskolába járni, napi 7-8 óra elméleti oktatáson részt venni, olyan vizsgákat letenni, melyek nem érdeklik, és melyekre nem is készült fel, melyekre elmenni – számára már önmagában – hazugság!

Lányom felnőtt, kezébe akarja venni a sorsát! Igazából az egész oktató-nevelő munkánknak a célja, hogy erre a lépésre felkészítsük a fiatalt. Határozottan érzem, itt van az a perc, mikor nevelésének szép terhét kiveszi kezemből, hogy tovább már önmaga sorsának irányítója

legyen. Ez a nagykorúság első pillanata, egy felnőtt születik a szemem előtt.

Nézem és tudom, hogy óriási terheket vállal most, hogy szívére hallgatva feláll és útra kel. Persze, hogy aggódom érte, sok-sok fáradt, bölcs tanács, óva intő példa kavarog bennem, annyi mindenről lehetne beszélni, de inkább hallgatok, nem akarom megtörni a kibomló szárnyak lendületét. Lányomra büszke vagyok, szeretettel megölelem, és egyetlen dolgot kérek tőle: biztatom, hogy menjen be a templomba, és tiszta, szabad lelkiismeretével forduljon teremtője felé. Beszélje meg az Istennel, hogy hogyan tovább, és én a döntését, bármi is lesz az, testvéri szeretettel tudomásul veszem. Igen, döntsön lelkiismeretére hallgatva, szabadon, és bárhogy is dönt, én mellette állok. Tudatosan igent mondtam rá kisgyermekként, és most hogy szabad akaratának fényében a szárnyát kibontotta és útra kel, hát – mi mást tehetnék – mellette maradok.

Szeretettel, Csaba testvér

(2011-12-07 22:04:00)

Holnap minden ember azzá válik, amit ma tesz.
Ha haladni akarsz, élj padlógázzal!

Akaratod ellenére is fájdalmat okozhatsz környezetednek, és te is megsebesülhetsz, de ne félj, nem vagy porcelánból, és Isten nem szisszen fel minden apró tévedésed, botlásod láttán.

Az első tanítási héten több napközit és bentlakó otthont hosszan látogattam. Ha Isten segít, jövő héten még több otthont is felszeretnék keresni. A házakat, a gyermekeket látogatva, bár sok panaszt is hallottam, mégis úgy tűnt, hogy mindenütt megvannak a külső feltételek a becsületes munkához, haladáshoz. A helyi hatóságok, iskolák, mindenütt támogatják a munkánkat, a gyerekeket, diákokat. Több plébánossal, polgármesterrel, iskolaigazgatóval elbeszélgettem az elmúlt nyárról, és az előttünk álló tanévről, a nehézségekről, gondokról, örömökről. E találkozások, beszélgetések után, egyetlen nagy kérdés fogalmazodott meg bennem: hogy lehetne a szárnyakat adó vágyat, a reményt felébreszteni, vagy tovább éleszteni a pedagógusok, a gyermekek szívében?

Úgy gondolom, hogy nem a fizetések, nem a külső körülmények, hanem az emberben való kíváncsiság, egy belső éhség vezeti lépteinket. A szíveinket feszítő vágy az, mely szárnyakat adhat a mezítlábas vándornak, de melynek hiánya, még a legjobban felszerelt autóst is egyhelyben rostokolásra készteti. Régi szép mondás, hogy ha valaki azt szeretné, hogy az emberek hajót építsenek, akkor ne gerendát vegyen meg köteleket, hanem beszéljen a távoli szigetek szépségeiről, gazdagságairól, és akkor a szívekben felébredt vágy az embereket ráveszi arra, hogy nekiálljanak hajót építeni és a távoli óceánokon útra keljenek.

Nagyon fontos lenne sokkal többet beszélni a távoli szigeteinkről, az ember céljairól, arról, hogy Isten meghívott bennünket, a marék porból született gyermekeit, hogy felnőjünk, a bennünk lévő értékeket kibontakoztassuk, és majd egyszer Vele, a Teremtőnkkel és testvéreinkkel egy asztalhoz ülhessünk. Az ember előtt álló távlatok határtalanok! Jó dolog élni, létezni, mozgásban lenni, álmodni és alkotni, látni, hogy itt – ott elhintett kis magvaid szárba szökellnek, és bimbót, virágot bontanak. Isten végtelen bölcsességéből, szeretetéből született világunk útjait bejárni, csodálatos, izgalmas, és az életünk végén a végtelenre tárt ajtón keresztül menve, Teremtőnk karjaiba omlani, egyedül emberhez méltó feladat.

Fontos lenne megértetni a gyermekeinkkel, hogy tanulva, küzdve, a külső világot építve, igazából önmagukat szülik, építik fel. A tanár, a nevelő, a bajnok mellett csak egy edző, a bér a fizetés, kenyér, táplálék tarisznyádban, de igazából az út, a kibontakozás a fontos! Tetteink, erőfeszítéseink, mindaz a munka amelyet becsülettel, szeretettel felvállalunk, visszahat ránk. Holnap minden ember azzá válik, amit ma tesz, amit gondol, mond, cselekszik. A tanév és annak minden egyes órája, igazából emberré válásunk, kibontakozásunk egy – egy újabb lépcsőfoka. Fizikai testünket megszülte édesanyánk, de szellemi, lelki énünk mi magunk szüljük mindennapi munkánkkal, erőfeszítéseinkkel.

Születésünkkor kapott izmainkat, kis pufók végtagjainkban a mindennapi erőfeszítések, a mozgás, a munka bontakoztassa ki. Nagyon fontos, hogy a gyermekek, fiatalok megértsék, hogy nem kell félni az erőfeszítéstől, a sokszor monoton, hosszú meneteléstől, mert minden lépés erősebbé tesz és az ismeretlen, csodás holnapba vezet. A tanulás, egy – egy lecke elsajátítása, megértése, nem szellemi képességeink kis kamráját tölti zsúfolásig, hanem emberi képességeinket, -mint a torna az izmainkat-, teszi acélosabbá, erősebbé, robbanékonyabbá. Hihetetlen távlatok állnak az útra bátran rálépő ember előtt!

Merd kibontani vitorláidat a szélben! Merd életedet, testedet, mint egy járművet, nagyobb sebességekre kapcsolni, akaratoddal tedd 5-ös, 6-osba a kapcsolókart. Ne félj, ne remegj! Ha haladni akarsz, éld életedet padlógázzal. A bátor lendület téged is erősebbé, nagyobbá tesz és csak így törheted át repülésedet lefogó korlátaidat. Ha csak topogva, félve sodródol, nem leszel képes ledönteni az akadályokat, hanem felmorzsolódol, felkenődsz a falra.

Minden ember egy csodálatos nagy hajó, arra született, hogy büszkén, nyílt vizeken hasítsa a hullámokat, és nem arra, hogy a partmenti sekély pocsolyákban rozsdásodjon, szétrohadjon. Biztos, hogy veszélyes és nehéz elszakadni a parttól, de aki felakar nőni oda, hogy megismerje a végtelent és átölelje Teremtőjét, annak el kell indulnia, annak mernie kell, vállalni az út porát, a fáradalmakat, a küzdelmet.

Idődet ne fecséreld ócska lim – lomok gyűjtésére! Ne terheld tarisznyádat olyan kincsekkel, melyeket a moly úgyis szétrág és a rozsda megemészt – mondja mestered, és ő nem akar becsapni téged. Miért csinálnál magadnak az egyiptomi fáraók kriptájának hasonlatosságára piramist, zsúfolt raktárt? A kincs te magad vagy! Te vagy az érték, az egyetlen, az örök, mit magaddal vihetsz, minden más csak ballaszt, mely lefogja szárnyalásodat!

Tudom, egy mozgó, úton lévő embert balesetek érhetnek. Akaratod ellenére is fájdalmat okozhatsz környezetednek, és te is megsebesülhetsz, de ne félj, nem vagy porcelánból, és Isten nem szisszen fel minden apró tévedésed, botlásod láttán. Ő azt szeretné, hogy a rádbízott talentumokat kamatoztasd, ötvenszeres, százszoros termést hozz, és ne félve elásd a rádbízott kincseket. Isten nagyon jól tudja, hogy egy marék porból teremtett, és gyengeséged, gyarlóságaid a te korlátaid, melyek újból és újból lehúznak. Ő maga is elesett, de felállt!

Bár a munkás megérdemli bérét, és tarisznyánkba útravaló, hamuba sült pogácsa kell, mégis meg vagyok győződve, hogy csak a tiszta vágy, az élő remény adhat szárnyakat a tanároknak, diákoknak. Enélkül csak olcsó béres vagy, ki a jegyeket, vagy a napszámát számolgatva tengeti életét.

Ezekkel a gondolatokkal kívánok Istentől megáldott, eredményes tanévet!

Kisebb testvéri szeretettel, Csaba testvér

(2011-09-18 07:09:00)

A birtoklás a szárnyalás halála

Kedves Testvéreim!

Ne hagyd, hogy apró kavicsokkal a gonosz telerakja a zsebedet, még ha valódi gyémántok is, lehúznak. A birtoklás a szárnyalás halála. Mint a pacsirta, csipegess, mindenből vehetsz, érezd jól magad, fürödj a napfényben, minden a tiéd. Isten ajándéka, örvendj neki, de a több napra való, rothadó mannával nem szárnyalhatsz.

Egészségedért – ahogy testednek fogyókúrát írsz elő – birtokló vágyadat meg kell zaboláznod.

Minden reform a történelem során az anyagiakkal való helyes viszony kialakításával indult el. Buddha, mint király, mondhatott volna bármit, palotájával együtt nevét is betemette volna az idő, de mindenről lemondó szikár alakja a fa alatt az emberiség örök emlékébe égett, mint az olyané, aki boldog volt.

Jézus Krisztus, szuverén isteni döntéssel Betlehemben, egy istállóban születik. A világ minden kincsét, gazdagságát felkínálja a Csábító, de Ő nem fogadja el. Keresztelő János lefejezése után királlyá akarták választani, de Ő szétoszlatja a tömeget. Ő nemcsak éli a szegénységet, hanem bennünket is arra buzdít: „Menj, add el amid van, az árát oszd szét a szegények között és jöjj kövess engem!”

Az evangélium radikális szegénység.

Krisztus nyomában igazán azok nőttek naggyá, akik valahogy ráéreztek arra, hogy szárnyalni földi kincsektől, hatalomtól roskadozva nem lehet. Szent Benedek mindent otthagyott Rómában, és a szubioi hegyekben a szegényeknél is szegényebben élt, de Európa védőszentje lett.

Szent Ferenc, a Szegénység úrnőjének a jegyese, s példáján oly sok kolduló barát, bejárta az egész világot és egyszerű, szegény, de végtelenül boldog és vidám életük határtalan távlatokat nyitott. Számukra a szegénység nem egy szükséges rossz, melyet összeszorított fogakkal egy nagyobb végső jóért el kell viselni, hanem a tudatosan vállalt igazi gazdagságuk, melyből életük, örömük forrásozik.

A reformáció puritán egyszerűsége is hiszem, hogy sokat lendített hívein. A kevesek számára nyitott reneszánsz pompa és fényűzés helyett tudatosan vállalt szabadságot hozott. Sajnos akkor néhány szellemi érték is tűzre került, melyek közül a legdrágább az egység.

Úgy gondolom, hogy a hatvanas évek végén elinduló diákmozgalmak lényege is a lázadás volt. A fiatalok úgy érezték, hogy rájuk aggatnak, kényszerítenek olyan holmikat, szokásokat, struktúrákat, melyek megfojtják őket, melyektől nem kapunk levegőt. Szakadt farmernadrágban összebújni a testvérekkel a hegyekben, a lángcsermely által teremtett törékeny világban, és énekelni, nevetni, szabadnak lenni, erre vágytak, vágynak a fiatalok.

Levetni, levetkőzni mindent, ami a szárnyalást sárban tipegéssé, vonaglássá alázza.

A birtoklás vágya miatt, legyen szó anyagiakról vagy hatalomról, mindegy, az ember kivetkőzik önmagából, eltapossa a társát, és igazából az emberi közösségi létet a zsákmányosztó rablóhorda szintjére süllyesztheti.

Kinek mi jut a költségvetésből? Félelmetes! Úgy gondolom, hogy sok nyugati állam rájött, hogy nem kell gyermeket szülni, mert drága a gyermeknevelés, mert emigránsokkal fel lehet az országot tölteni. De nem kell a család sem, mert, a szingliként egyedül élők, a meddő homokosok mindannyian külön-külön lakást, mosógépet, tv vesznek, fenntartják a kölcsönből vett lakást, és jön a pénz, az adó, a TVA, az ÁFA, az államnak is van mit szétosztani. Dolgozz és fogyassz, hogy hasznot termelj talán olyanoknak is, akiket be sem engednél otthonodba!

Bennünk van a hiba mindannyiunkban, hisz ha bármelyik politikai erő azt mondaná, hogy álljunk már meg, hogy a tizenharmadik havi fizetésből adjuk meg a közös adósságainkat, fogjuk vissza a fogyasztást, éljünk egyszerűen, szegényen, de szabadon és testvéri szeretetben, az a párt megbukna a választásokon. Sajnos az a kormány, mely az Isten teremtette szép világunk tiszteletét a gazdasági növekedésnél előbbre helyezné, elveszítené szavazóit és megbukna.

Bennünk van a hiba, hisz a ma politikusai csak a kapzsi vágyaink termékei, azt mondják, amit hallani akarunk. S csak addig hagyjuk beszélni őket, míg a pénzről beszélnek.

Eszköz-emberek. Bennünk van a hiba.

A világ Ura tudatosan vállalta a több évtizedes, csendes názáreti életet. Őt nem Heródes tette boldoggá.

Mi úgy élünk, mint a napkirály, mindenünk megvan. Olyan jómódban élünk, amiről elődeink álmodni sem mertek, és mégis, éhségünk kielégíthetetlen. Habzsolhatsz, birtokolhatsz evilági kincseket, hatalmat, de mindez soha nem fogja a jóllakottság érzetét adni, mert a bennünk lévő éhség túlmutat ezeken a horizontokon.

Krisztus nem bóvlit árul, nem hamis gyöngyöket. Az evangéliumi szegénység valóban szabaddá tesz, és kinyitja előttünk a végtelent.

Még diákkoromban írtam rá féltett könyveimre, hogy: „Tiéd és mindenkié”. Nehéz volt kimondani, lemondani a birtoklás jogáról, de minden, ami érték az életemben ott, akkor kezdődött.

„Bizony mondom nektek: Senki sem hagyja el házát vagy feleségét, vagy testvéreit, vagy szüleit, vagy gyermekeit, hogy ne kapna ezen a világon sokkal többet, az eljövendő világban pedig az örök életet.” Lk 18,29

Életem édes és gyönyörűséges tapasztalata: a lemondásban rejlő végtelen gazdagság a „kisebb testvérség”. Az a mindent magával ragadó sodrás, mely Gondviselő Atyánktól árad éhes világunkba.

Van kiút az önzés láncreakciójában túlhevült, és felrobbanni készülő világunknak. A szeretetből tudatosan vállalt lemondás, és szeretetből vállalt szolidaritás. Oszd meg a kenyeredet az éhezőkkel.

Az evangéliumi egyszerűség, szegénység útja, mindannyiunk számára nyitva áll.

Csaba testvér

(2006-01-19 11:55)

Olyan sok emlék kóvályog bennem - év végi gondolatok a hegyekből

Kimentem Kismuncselre, a Kárpátok déli vonulatára, hol egy elfelejtett kis bányásztelepülés mint az elmúlt évek mementója roskad bele a tájba. Eljöttem ide, Isten háta mögé, ahonnan mindenki elmenekült, válaszért, megvilágosodni.

Tél van, ropog a hó a talpam alatt. Minden lépés jólesik. Sétálok a létben! Vagyok! Számlálatlanul telnek a percek! Elindultam, és elindulnak bennem a gondolatok. Megfogalmazom.

Az első érzés, mely hívatlanul belém költözött: milyen csodálatosan tiszta és finom itt fent a hegyekben a levegő! A nagyvárosban minden egyes lélegzéssel tüdőnkbe beáramlik a társaink tüdejét megjárt, a kipufogó gázokkal, porral, füsttel fűszerezett massza. Itt a hegyek között érzem a friss levegő ízét, zamatát, amit harapni lehet, szinte herseg a fogam között a tiszta életerő. Minden egyes légzés ajándék. Jólesik levegőt venni, tüdődön keresztül eggyé válni a tiszta természettel. Behunyt szemmel a bensőmön keresztül érzem a tájat, a hegyeket, a havas fákat. Néhány légzés, és már biztosan tudom, hogy élek, hogy jó helyen vagyok.

Mint tikkadt vándor miután a tiszta hegyi levegőből oltottam szomjamat, eszmélődő figyelmem a két szemembe költözik. Csodálom fentről, a gerincről a kilátást! Tekintetem csak ugrál a ragyogásban, mint újszülött kisbárány a tavaszi zsongásban. A horizont széléig ‒ megszámláltam ‒ nyolc hegygerinc ágaskodó hullámtaraja lakja be otthonosan ezt a csodálatos világot. Mindenik hegyfolyam ugyanolyan, és mégis egészen más. Játékos szeszéllyel hullámzik a vörösbe hajló, szép, szürke bükkerdővel borított hegycsúcs, majd aléltan a mélybe hull, hogy amott szilajon ágaskodva, komor zöld fenyőerdővel borítva újból az ég felé törjön. A táj minden egyes hajlata pajkosan más! A Kárpátok a jó Isten földre álmodott szimfóniája! A hegyvonulatok, mint szemérmes lányok, könnyű stólájukkal a reggeli áttetsző ködben incselkedve elragadják a tekintetem, és megbabonáznak. Vég nélkül kell gyönyörködni bennük! Állok és nézem a csodát. A Nap a vállam felett velem együtt fürdeti arcát a szelíd kis dombokban, melyek a látóhatár szélén szilaj bércekké nőnek, ő is lágyan körbehordozza ragyogó tekintetét, felfénylik áldó sugarától egy-egy tisztás, erdőfolt, hegygerinc.

Nézem a tájat, ez Erdély, az én szülőföldem, és bár nem teltem be a látottakkal, mégis lassan figyelmem a fülembe vándorol. Csend van, a lakott élő világ csendje vesz körül, melyben zavartalanul otthonra talál a játszadozó könnyű szellőben lengő ágak lágy nesze, a távolban párjukat hívó madárkák dala, és a tétova lépéseim alatt ropogó hó. A fülem is jelzi, jó nekem itt, a testvéreim között a természetben otthon vagyok!

Barangolok az elhagyott tájon, felettem az istenadta tiszta, csodaszép, kék ég, minden légzés egy harapás az egészséges friss levegőből. Taposom az araszos hó alól kitüremkedő, lekaszálatlan füvet, kerülgetem a széthordott épületek törmelékét. Itt egy lépcső, mely nem vezet sehova, hisz mögötte egy gödör ásítozik, amott egy szilaj kis kéménydarab áll ki a földből, kormos belseje érdekes színfolt a fehér ragyogásban. Megállok egy-egy galagonya- meg hecsedlibokornál, vörösen izzanak a termések a napfényben. Nagyon jó rágcsálni fagycsípte, savanykás gyümölcsüket, egyszerű ízek, sok vitaminnal, életerővel! Az ingyen lakomán kosztos társaim a cinegék. Felettem vijjogva köröz egy héja, csodálkozik, hogy embert lát itt, ahol annak idején egy kisváros állt. Igen, tizenöt éve még minden váltásban négyszáz bányász ereszkedett a föld alá, hogy felvegye a harcot a sziklában lapuló uránérccel, hogy verejtékes munkával kenyérré váltsák a halált. A téli friss hó a ragyogó napfényben szépen öltöztet, és mindent sejtelmesen eltakar. Nem fáj ez az elmúlás!

Bejárom hajdani kis plébániám területét. Én tudom, hogy itt, e szederrel befutott romhalmaz valamikor pékség volt, amott, ahol az a pár törött tégla vöröslik a napfényben, ott állt az óvoda, arrébb, szép sorjában az iskola, a posta, az orvosi rendelő. Lentebb, ránehezedve a tájra az irodák álltak, föléjük tornyosult az akna szájában a torony a felvonó dobjával. Most semmi, málló fundamentumok, a hó alól kikandikáló törmelék és itt-ott néhány kis lakóház. Az intézmények közül egy ablaktalan vak épület áll még, a kocsma, de mára már az is feladta létét, romosan várja a végzetét, tavasszal téglákra szedve elhordják nyomtalan.

Sétálok, körülöttem a szép fehér hó alatt a hallgatag történelem. Olyan sok emlék, élmény, kérdés kóvályog bennem! Az egyik hosszú lakóbarakk végében egy kis kápolna állt. Emlékszem, tizenöt évvel ezelőtt még az volt a legnagyobb gondunk, hogy nem férünk be mindannyian év végén hálát adni a nagy Istennek. Abban az évben, 1995-ben, emlékszem, ötvenkilencen gyűltünk össze a misére, a kápolna végében a hosszú folyosón emberek álltak, és imádkoztak. Aztán bezárt a bánya, az emberek vártak egy darabig, majd tétován elszéledtek, s velük olvadt a városocska, mint tavaszi hó a napfényben.

Most megint év vége van, és pénzügyi válság, és úgy tudom, hogy akik elmentek innen, sajnos, azok sem értek haza. Adományokat hoztam. Körülbelül tíz lélek él itt, öt ajtó mögött. Mindent szétosztok, végül egy zsák plüssállatocska maradt: maci, béka, elefánt, egérke, zsiráf. Nagy az öröm, ők az én itthon maradt testvéreim.

Elbúcsúzom, elindulok hazafelé, de a lábamnak nem akaródzik lemenni a hegyről. Válaszokért jöttem, de csak kérdések kóvályognak bennem. Miért mennek el innen az emberek? Miért jobb egymás hegyén-hátán tülekedni a nagyvárosokban? Nagyapám még adót fizetett a föld után, az állatok után is kvóta volt kivetve, mit le kellett adni. Most mindenért támogatást osztogatnak, és mégis elhagyott a vidék. Támogatást kap az, aki lekaszálja a szénát, és támogatást kap az is, aki állatot tart. Szabadon lehet gazdálkodni, azt vethetsz, amit akarsz, és mégis megműveletlenek a földek! Tudom, hogy így van, hisz mi tartunk huszonöt tehenet, nincsen saját legelőnk, lent a Maros partján vannak egész nyáron az állatok, de senki nem kérdi meg, hogy kié ez a csorda. Itt fent is rengeteg legelő van, nyáron derékig ér a szép, havasi széna, mégsem kell senkinek, majd tavasszal meggyújtják, és ég minden, mint a tatárjáráskor. Hihetetlenül sok a hecsedli, a felhagyott legelőkön mindenütt ott vöröslenek a bokrok, a sok érett gyümölcs pompázik a téli napsütésben, nem kell senkinek. Egész nap itt voltam a hegyen, mögöttem a nagyváros, az út szélén rohad a fűtésre jó száraz hulladék, de egyetlen tűzifával rakott szekeret nem láttam. Nézem a végtelen tájat, és nem látok szénaboglyát, gazdasági épületet, a hóban nincsenek elkószált jószágok lábnyomai.

Bandukolok a hóban! Múlóban az év, az Úr 2011. esztendeje! Az, ami ma Kismuncsel, az lesz holnap egész Kelet-Európa? Elmennek fiataljaink, és a magukra maradt nyugdíjasok lassan felélik környezetüket?

Szép a táj, lakható, a föld terem, gazdag, barátságos, úgy érzem, hogy csak belőlünk fogyott el az életerő! Miért jó a sokmilliós városba menni, jobbágyként taszítani mások szekerét? Haláltáncot jár a világ!? Pedig mindenki érzi lelke mélyén, hogy vágyik a szülőföldjén egy kis otthonra, családra, kacagó vidám gyermekekre, unokákra. Vágyik gyümölcsfákra az udvaron, virágzó rózsatőre a szelíd kispatak partján, és mégis a fülledt nagyvárosok csillogó reklámjait bámulva, bambán menetel, kiszolgálva a fogyasztás telhetetlen isteneit. Persze mindent meg lehet magyarázni, van válasz bőségesen, de valahogy itt olyan meztelenek azok a városi válaszok. Itt a hegyen a ragyogó, istenáldotta szép tájban bennem csak kérdések fogalmazódnak meg. Őseink ezer évvel ezelőtt talán százezren sem voltak a honfoglaláskor, és csak innen, Erdélyből ‒ sokak szerint ‒ az elmúlt húsz év alatt 400 000 ember ment el. Miért?! Ki számolja azokat, akik elmentek, és ki tartja számon azokat, akik itthon maradtak?

A bőségesen csordogáló kérdések elől félreállok, nézem a tájat, gyönyörködöm. Szép a szülőföldem! Egyet tudok, én egészen biztos, hogy itthon maradok, és az új esztendőben konok kitartással újból elindulok!

Szeretettel, Csaba testvér

(2011-12-31 22:00:00)

Talán majd egyszer hableányt tetováltatok a mellemre

A nyári vakáció egyik reggelén csengettek az ajtón, az egyik lányunk jött vissza az otthonba. Örömmel ugrott a nyakamba s kérdezte: "Mikor megyünk a táborba?" A kislány egy hosszú tanév után nagyon vágyott hazamenni a szüleihez.

Hazavittük a Dévától 200 km-re levő otthonába, de pár nap múlva visszajött, mert – telefonáltam! "Jöjjön, mert megyünk táborba".

Hogy mondjam meg, hogy nem igaz, hogy nincs is semmiféle tábor, csak nem kellesz otthon, és igazából egy kegyes hazugsággal postáztak vissza tégedet?

Így most itt vagyunk a Csónakos partján, "táborozunk", hogy ne csalódjon, ki tudja hányadszor a gyermek. Ülök a víz partján és nézem a csapatomat. Forr a víz, én folyamatosan számolom a fejeket. Mind megvannak.

Egyszerre jönnek mellém, hozzám bújnak, mesélnek. Az egyik negyedikes lányunk megkér, hogy tetováltassak szép hableányt a mellemre. "Miért?" – kérdezem. "Mert apukának is egy olyan volt. – És elindul egy csacsogó kispatak – Az én apukám nagyszerű apa volt. Igaz, hogy sokat ivott, s egyszer, mikor korbáccsal megvert, kiütötte az egyik szememet. Nem akarta. Utána apuka is sírt, bánatában nagyon berúgott. Anyuka, mikor két éves voltam, akkor halt meg. Öngyilkos lett, mert sokat k…ott. És apu őt is megverte. De én nem leszek k…a."

Hallgatok, magamhoz szorítom e szép szőke kislányt. Ő csak beszél. Elmondja, hogy mennyi rossz ember van, és hogy az apukát olyan sokan 'bizgették', míg fogadásból megivott két liter vodkát. "Apukám olyan rendes volt, utolsó cseppig megitta, mert az ember, amit ígér, azt meg kell tegye, úgy-e? Apuka sokat hányt és meghalt."

Hallgatunk, a tó vize egykedvűen fodrozódik. Nagyon sok mondat van az életünkben, mit nem tudunk befejezni. Odajön egy másik kislány is. Vizes, szép barna bőre ragyog a napfényben. Három éve van nálunk, az osztály második tanulója. Beszélgetünk. Elmeséli, hogy milyen volt, amikor egy nagyváros állomásán koldult. Nagyon ritkán beszél erről. Most úgy beszél, mint más a nyaralásról: "Olyan bácsi is volt, aki egy egész kiflit adott egyszerre. De nagyon kellett vigyázni a rendőrökre, sokszor kutyával jöttek, s egyszer az egyik társamat meg is harapták a kutyák. Volt egy nagy szemetes láda, oda bújtunk el." És mondja, és mondja.

Úgy látom, hogy a víz, a játék, nemcsak a fizikai mocskot oldja, mossa s remélem viszi messzire. Aztán odasodródik két testvér, a harmadikat végezték. Szédületes energia tépi ezeket a fiúkat. Lendületükben mindenkit lesodornak a lábukról. Nem rosszak, de tíz percenként felsír, visít valaki mellettük. Mint a villámhárító a villámot, úgy vonzzák a 'galibát'. Rájuk szólok, s mint két ma született bárány kunkorodnak mellém. Ha már rohangálni nem lehet, hát engem kezdenek nyuvasztgatni ölelésükkel. Persze hogy beszélgetünk, és persze, hogy szóba jön az édesanya, akinél csodálatosabb anya nincs, de aki nagyon elfoglalt.

Sokszor megcsodálom Isten hatalmát, aki ilyen végtelen erőssé tudja tenni a gyermekek szüleik iránt érzett szeretetét. Mert én csak azt látom, hogy a gyermekek első áldozására a 18 km-re lakó anyuka, azokkal a lakkozott körmeivel és még egy szent szívét is megdobogtató szerelésével, nem tudott eljönni, bár meg volt beszélve és meg is ígérte. A fiúk kérésére egy pár perccel később kezdtük a misét. De nem jött el az évzáró szereplésre sem, és azóta sem jött egyszer se felénk. Megölelem a fiúkat és elismerem, hogy anyuka tényleg nagyon szép, csak az a baj, hogy nincs ideje. S hogy a tépelődésnek véget vessek, szabadon engedem e két szilaj paripát.

Táborozunk! Isten műve: a tó vize, a táj, a gyermekek, és minden olyan csodálatos. Végtelenül jól van minden, úgy ahogy van! Sokszor nem értem, hogy egy-egy törékeny gyermek válla hogy tud ennyi tragédiát hordozni. De úgy látszik, hogy nem is ez a fontos. Ezeket a gyerekeket, a sebeket nem kielemeznem kell, hanem szeretettel átölelni és hordozni. Megtenni mindent, hogy ha már karjaim közé sodródtak, Isten akarata szerint alakuljon a további életük.

Egy labda telibe talál, és szinte észre sem veszem, ott vagyok a Csónakos tó vizében. Játszunk, én vagyok a cica, és forrik a sok gyermek csapkodásától a víz. Tudom, hogy nem megoldani kell a problémákat, hanem kacagni, és eltalálni azt a tenyérnyi kék eget a gyermekek karjai között, hogy nehogy megint én legyek a cica. Játszunk, kissé könnyes a szemem, de itt a tó vizében úgyse vevődik észre. Végül is Jézus nem azt kérte, hogy megértsük ezt a csodálatos szép világot, hanem azt, hogy szeressük, szeretetté váljunk ott, ahol a legnagyobb szükség van ránk. Nehéz megtanulni együtt élni a konkollyal. Dobom a labdát, s persze, hogy valami Isteni erő megint a gyermekek karjai közé vezeti azt. Mindenki kacag, felsültem, alulmaradtam, újból én vagyok a cica. Úgy tűnik, hogy most semmi más nem fontos, és jól van ez így. A teológián, a noviciátus alatt soha nem gondoltam volna, hogy ezek a koszos gyermekek ennyire átszervezik az életemet.

Talán majd egyszer még egy hableányt is fogok tetováltatni a mellemre?

(2012-07-24 08:37:43)

Álomlátók után kiált a világ!

Sétálok egymagamban egy kedves német kisvárosban, csodálom azt a sok szép növényt, virágot, mely mindenünnen egészségesen, szépen kikandikál a békés otthonok közül. Gondozott, ízlésesen beültetett kertek, udvarok, az ablakokban virágok, lakható világ, mindenütt szorgalmas generációk kitartó munkájának igazgyöngyei. Visszafogott jómód vidám ragyogása, színek, formák összhangja, itt semmi sem bántó, semmi nem oltja ki a gyönyörködő emberben fellobbanó örömet, lángot. Ahogy a költeményben a szavak tisztán csengenek, vagy az átelmélkedett szép gondolatok fönséges rímekbe pompáznak, ugyanúgy ragyog a táj, a környezet, okosan, szelíden hirdetve a bölcs, szorgos, a szépet kereső ember jelenlétét. Versek, festmények, csodás zeneművek villannak be az elmémbe, sétálok magányosan, és úgy érzem, hogy ugyanazokból a mesterkezekből került ki e szép rendezett táj. Igen, a civilizációnk hatalmas tölgyei között, pajkos ragyogással pompázó kis virágok összhangban, harmóniában vannak az otthonokkal, a szép költeményekkel, nagy mesterek alkotásaival, és ezért egyszerűen jó itt lenni.

Szépség, ízlésesen elrendezett harmónia, békés, tiszta világ. Sétálok, és kis fodros születő gondolatból lassan bizonyossággá válik bennem a felismerés, hogy Goethe, Schiller és a többi nagy német költő csodaszép költeményei, az a sok szép nemes eszme, vers, festmény, zenemű kel életre az egyszerű emberek kertjeiben, házaiban, itt a Rajna menti csendes mindennapokban. Évszázadok alatt, a lánglelkű művészek vásznainak kereteit a ragyogó szépség áttöri, s mint megáradt folyók nagy vize önti el a tájat, az emberlakta mindennapok csendes világát. A lázas alkotás tüzéből született szép metaforákból, gondos ecsetvonásokból, szépen sorjázó kottafejekből született ez a rendezett, szép világ, a külső rend, mely megtestesülve jólétet, békét, gazdaságot jelent létrehozóinak.

Sétálok magányosan és drága szülőföldemre, a Kárpát-medencére gondolok. Nagy szükség lenne világunkban szépséggel, költészettel megáldott emberekre, kik tovább mernék álmodni világunkat, kiknek az alkotás tüzében született verseiben, műveiben megszépülhetne, nemesebb, tisztább, emberibb lehetne a sok ágból, népből összefonódó közös hazánk. A házak a bölcs mérnökök rajzasztalán születnek, a lakható holnap, – melyet én Krisztus urunk után Isten országának nevezek –, a szentek imájából, a költők, a lánglelkű művészek alkotásából születik. Oly sok acsarkodó politikus, pénzt kergető bankár van, holott, álomlátók után kiált a világ! A dúsgazdag érdekcsoportok csapdájában vergődő tömegek, az élhető, fenntartható holnapot megálmodó szentekre, költőkre várnak. A szépre, az igazra, a szentre érzékeny, tisztalelkű emberek szeme tükrében láthatjuk meg a megszépült, a felvállalható holnapot.

Meg vagyok győződve, hogy az igaz értékektől megrészegedett költők, szentek önfeledt boldog kacagása döbbentheti meg, késztetheti megállásra, céljai újragondolására a fogyasztói, kufár világba belekeseredett emberek életét. Igen, csak a nagy művészek, szentek szívéből túlcsorduló öröm győzhet meg bennünket, hogy a fogható anyagi világ határain túl is van élet, lakható világ. Az ők példáján fellelkesült ember képes megosztani kenyerét testvéreivel, magasabb rendű örömök felé kinyújtani mindkét kezét, elindulni egy emberhez méltóbb harmadik évezred felé. A mohó, az élvezeteket két kézzel habzsoló, tikkadásig mindent felfaló világunknak szüksége van a kacagva mindent szétszóró költőkre, a nagylelkűen mindent odaajándékozó szentekre, az igazság szépségétől megrészegült tudósokra. Nélkülük világunk eltörpül, és csak piacra járó, a fogyasztás bálványa előtt kuporgó gnómok leszünk, kiknek egyetlen célja nyerészkedő, önző milliárdosok vagyonát gyarapítani.

Kedves testben, vagy csak lélekben fiatalok, világunk, a megújító idealisták, szép eszméket hordozó költők, próféták nélkül megfeneklik. Biztos vagyok benne, hogy a XXI. század prófétái itt vannak köztünk! Ne féljetek megszólalni, megfogalmazni, és kimondani lelketek mélyén körvonalazó tiszta vágyakat, keressétek a legszebb szavakat, színeket, hangokat és szólaljatok meg. Tegyük otthonunkká ezt a világot!

Szeretettel, bizalommal, Csaba testvér

(2012-01-24 20:34)

Böjte Csaba

(A Wikipédiából, a szabad enciklopédiából)

Böjte Csaba (Kolozsvár, 1959. január 24. –) ferences rendi szerzetes, a Dévai Szent Ferenc Alapítvány alapítója. Az általa létrehozott gyermekmentő szervezet célja az Erdélyben sanyarú körülmények között, sokszor az éhhalál szélén tengődő gyermekek felkarolása.

Böjte Csaba civilként autóvillamossági szerelőnek tanult, majd miután ezt a szakmáját feladta, egy évig élt és dolgozott bányászként a Hargitán. Ezzel a döntéssel, akaraterejét próbára téve, lelkiekben már a papi pályára készült.

Édesapja költő volt, s egy verse miatt a Ceaușescu-rezsim bírósága hét évi börtönre ítélte, ahonnan négy és fél év múlva szabadult. A börtönben elszenvedett kínzások és egyéb megpróbáltatások következtében szabadulása után másfél hónappal meghalt. Csabának ez alapvető momentum volt annak megértésében, hogy a baj nem az emberben, hanem a tudatlanságban lakozik. Ennek hatására döntötte el, hogy pap lesz.

A ferences rendbe még a Ceaușescu-diktatúra alatt, 1982-ben jelentkezett, a legnagyobb titokban. Tanulmányait Gyulafehérváron és Esztergomban végezte, mielőtt 1989-ben pappá szentelték.

Több helyen eltöltött papi szolgálata után 1992-ben Dévára helyezték, ahol jelentős fordulatot vett az élete. Oltalmába fogadott néhány utcagyereket, és a lakatot leverve az elhagyott és évtizedek óta üresen álló ferences kolostorba költöztek. A román hatóságok ellenezték ezt a lépését, és többször felszólították az épület elhagyására. Böjte atya válasza az volt, hogy a gyerekeket rakják az utcára a rendőrök. Ez nem történt meg.

Az árvákat befogadó ferences rendi szerzetesnek hamar híre ment Déván. Mára tevékenységét elismerik egész Erdélyben, Romániában és Magyarországon is. Az alapvető életfeltételeken kívül (ruha, étel, stb.) taníttatásukkal is foglalkozik, melybe vallási és erkölcsi nevelésük is beletartozik.

Dévai Szent Ferenc Alapítvány

(A Wikipédiából, a szabad enciklopédiából)

A Böjte Csaba ferences rendi szerzetes által létrehozott gyermekmentő szervezet célja az Erdélyben embertelen körülmények között, sokszor az éhhalál szélén tengődő gyermekek felkarolása. Böjte Csaba és munkatársai áldozatos munkájának köszönhetően mára már több száz gyermek nevelkedik az intézmény valamely otthonában, megmenekülve a mérhetetlen nyomor jelentette kilátástalan sorstól.

Böjte Csabát több helyen eltöltött papi szolgálata után 1992-ben Dévára helyezték, ahol jelentős fordulatot vett az élete. Lelkiismerete szavától hajtva oltalmába fogadott néhány utcagyereket és a lakatot leverve az elhagyott és évtizedek óta üresen álló ferences kolostorba költöztek. A román hatóságok ezt nem nézték jó szemmel, és többször felszólították az épület elhagyására. Böjte Csaba válasza az volt, hogy a gyerekeket rakják az utcára a rendőrök. Ez nem történt meg.

Az árvákat befogadó ferences szerzetesnek hamar híre ment Déván. Mára Böjte Csaba nevét és tevékenységét ismerik egész Erdélyben, Romániában, Magyarországon, Nyugat-Európában, de hallottak róla még a tengerentúlon is. Döbbenetes és lélekindítón nyomorúságos körülmények közül gyűjti maga köré a kilátástalan sorsú gyermekeket. Nem csak ételt, otthont, ruhát biztos nekik, de törődik taníttatásukkal, szellemi és lelki fejlődésükkel, vallási és erkölcsi nevelésükkel. Szeretetet ad nekik.

A Hunyad megyei Gyámhatóság 1998-ban ismerte el hivatalosan a magán-gyermekvédelmi központot.

Az „árvaházi” élet

A dévai kolostor illegális elfoglalás után szobáról szobára újították fel az épületet. Saját óvodája, iskolája és kiszolgáló épületei vannak. Déván a kolostorral szembeni két tömbházat megvásárolták. A gyermekek itt kaptak otthont főállású nevelőszülőknél, családoknál. Egy családnál nyolc-tíz gyermek nevelkedik, lehetőleg különböző korúak, hogy a nagyobbak segíteni tudjanak a kisebbek gondozásában. A gyermekotthonban már a második generáció nő fel, és van olyan nevelőszülő házaspár, aki Böjte Csaba szárnya alatt nevelkedett és úgy maradt itt, hogy a munkáját segítsék. A gyerekek szakmát tanulnak, érettségit tesznek, és sokan egyetemre mennek. Az itt élők száma minden nap szaporodik, messzi vidékekről hoznak gyermekeket hozzájuk és Böjte Csaba is fáradhatatlanul kutatja őket. 2006 elején több mint ötszáz volt a gyermekotthon valamely intézményében élő gyermekek száma, amihez még hozzájön a nevelőké.

Az intézmények

A gyermekotthonnak ma már Erdély több városában van intézménye. A szervezetet működtető Szent Ferenc Alapítványhoz befolyó adományokból több telket és ingatlant vásároltak. Költségvetésük szinte teljes részét adományokból finanszírozzák, állami támogatást mind Romániától, mind Magyarországtól igen csekély mértékben kapnak. Böjte Csaba bevallása szerint egy gyermek egy napi megélhetése egy euróba kerül.

A szervezet a megjelölt évtől kezdve a következő településeken működtet intézményt:

Árkos (2006) – Irgalmasság Anyja Kismamaotthon

Déva (1993) – Magyarok Nagyasszonya Gyermekotthon

Csíksomlyó (2009) – kollégium

Csobánka (2007) – Élet Háza

Gálospetri (2007) – Gyermekvédelmi Központ

Gyergyószárhegy (2006) – Gyermekvédelmi Központ

Gyimesbükk (2008) – Szentlélek Gyermekvédelmi Központ

Gyulafehérvár (?) – Gábor Arkangyal Gyermekvédelmi Központ

Illyésmező (2004) – napköziotthon

Kisiratos (2006) – Pio Atya Gyermekvédelmi Központ

Kolozsvár (?) – bentlakás az intézményben felnövő fiatalok számára

Kovászna (2006) – Apor Vilmos Gyermekvédelmi Központ

Kőrisbánya (?) – Ferences Kolostor – vendégváró

Nagyszalonta (?) – Szent Antal Gyermekotthon

Nyárádszereda (2004) – napköziotthon

Parajd (2006) – napköziotthon

Petrozsény (2005) – Jézus Szíve Gyermekvédelmi Központ

Sóvárad (2005) – napköziotthon

Szárhegy (2005) – Ferences Kolostor – Gyermekotthon, napközi

Szászváros (1999) – Szent Erzsébet Gyermekotthon

Székelyvarság (?) – gyermekotthon és napközi

Szováta (2003) – Szent József Gyermekotthon

Torockó (2004) – Kis Szent Teréz Gyermekotthon

Tusnádfürdő (2005) – Szent László Gyermekvédelmi Központ

Zsombolya (?) – Szent Mihály Gyermekotthon

Egyéb ingatlanok

2004-ben megvásárolták Bethlen Gábor erdélyi fejedelem szülőházát, ami Marosillyén található. A vásárlás célja itt nem gyermekotthon létesítése, hanem az épület megmentése.

Rekecsinben moldvai csángó iskolaközpont épül, amely a csángók magyarságának megőrzését szolgálná. Az épület alapkövét 2005 májusában rakták le.

A Dévai Szent Ferenc Alapítvány elérhetőségei:

Kérem, hívja a Dévai Szent Ferenc Alapítvány telefonszámait:

Mobil: +(36) 30/ 685-7819 (830-1400 óra között)

Tel: +(36) 1/ 487-0005 (830-1400 óra között)

Fax: +(36) 1/ 212-4193 (830-1400 óra között)

vagy írjon e-mailt a következő címeinkre:

info@devaigyerekek.hu -átalános ügyekben

iroda@devaigyerekek.hu -keresztszülői kapcsolat ügyben

elnok@devaigyerekek.hu -alapítványunk elnökének

webmester@devaigyerekek.hu -honlapunk kezelőjének

Levelezési címünk:

1536 Bp., Pf.234.

Irodánk ÚJ címe:

1114 Budapest, Ulászló út 25. fsz. 1.

Ügyfélfogadás előzetesen egyeztetett időpontban +(36) 30/ 685-7819

Számlavezető bankunk:

Magyar Külkereskedelmi Bank

H-1056 Budapest, Váci utca 38.

Swift: MKKB HU HB

Bankszámlaszámaink:

10300002-20145639-00003285

IBAN: HU42-1030-0002-2014-5639-0000-3285

EURO alapú bankszámlánk:

IBAN: HU53-1030-0002-5100-0130-2630-4887

USD alapú bankszámlánk:

IBAN: HU66-1030-0002-2014-5639-4012-0016

Alszámláink:

10300002-20145639-49020092 - Csobánkai Intézményre

IBAN szám HU 91-10300002-20145639-49020092

10300002-20145639-70453285 - Kolozsvári kollégium

10300002-20145639-70383285 - Erdélyi árvízkárosultakért

IBAN: HU15-1030-0002-2014-5639-7038-3285

10300002-20145639-70213285 - CSÁNGÓ magyar iskolaépítésre

IBAN: HU72-1030-0002-2014-5639-7021-3285

Pénzügyi kérdésekben (befizetések, adóigazolások, 1%) érdeklődjön az alábbi elérhetőségeinken: +(36) 20/ 532-2364

Az alapítvány közhasznú szervezet, így jogosult adókedvezmény igénybevételére szolgáló adóigazolást kiállítani. Kérjük ezért, hogy a támogatás befizetése vagy átutalása mellett tüntesse fel nevét, lakcímét és adóazonosító jelét.

Az 1% felajánlásakor kérjük, hogy az alábbi adatokat feltüntetni szíveskedjenek:

Dévai Szent Ferenc Alapítvány
Adószám: 18106802 – 1 – 41

Az alapítványunk támogatásáról szóló nyilatkozatot ( amely tartalmazza az alapítvány nevét és adószámát ) kérjük, hogy egy borítékban helyezze el, amelyen feltünteti az Ön nevét, lakcímét, és adóazonosító jelét. Ezt a borítékot csatolja az adóbevallásához. ( Ha az Ön adóbevallását a munkáltató készíti el, akkor a munkáltató részére kell leadni, leragasztott borítékban )

A cégbírósági bejegyzés száma:

7. Pk. 60361/2002/3.

Köszönjük!