RÁKOSI VIKTOR

A BUZSÁKI KIRÁLYSÁG

RÉVAI TESTVÉREK IRODALMI INTÉZET R.-T.
BUDAPEST MCMXI

Ez a könyv az Országos Széchényi Könyvtár
Magyar Elektronikus Könyvtárából származik:

http://mek.oszk.hu

A konvertálást a Kindle-varázs készítette (szerkesztette: Kalmár Csilla),

további PRC/MOBI könyvek a Kindle Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat, azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

2012

Tartalomjegyzék

- ELSZAKADÁS SZÜLŐFÖLDEMTŐL.

- ELSŐ ESTÉM.

- EDGÁR LÁTOGATÁSA.

- HEKTOR ESETE.

- A NÁDI EMBEREK KÖZT.

- CSIBORKA.

- PITYKE VAJDA.

- PITYKE VAJDA MINT NYOMOZÓ.

- KENYÉR BÁCSI.

- NYÁR VÉGÉN.

- BIRKAORSZÁG.

- HOGY VETT CSUZY SZAMARAT.

- MÁLCSI NÉNI REGÉNYE.

- ANDRÁS NAPJA.

- AFFÉREM UDVARNOKIVAL.

- HIDVÉGI HALÁLA.

- A SZÉTDULT FÉSZEK.

ELSZAKADÁS SZÜLŐFÖLDEMTŐL.

Apám még a maga földjén szántott és a maga lovait hajtotta. De a barázdák egyre rövidebbek lettek, végre egészen elfogytak. A hogy a gyerekek szaporodtak, ugy fogyott alólunk a föld. Apámnak az volt az elve, hogy a gyerekei nevelésére költeni a pénzt: jó befektetés. Idővel jó kamatokat hozhat. Ha fekvőségét szétosztotta volna köztünk, néhány vakandturás jutott volna mindegyikünknek. Igy hát letett az ambicióról, hogy minden fiának földet hagyjon örökül, ellenben fejébe vette, hogy valamennyien diplomás emberek legyünk. Kiszámitotta, hogy erre éppen rámegy a birtok s mire az utolsó fia az egyetemre kerül, neki egyéb ingatlana nem lesz, mint az a sirgödör, a mely a temetőben várja.

A számitásba valahol egy kis hiba csuszhatott bele, mert a nagyobbik testvéreim sem voltak még készen, én pedig éppen a hatodik gimnáziumot végeztem, a mikor elakadtunk. Hat ökör sem tudott volna kihuzni bennünket, pedig akkor már csak két ökrünk volt. Igy történt, hogy egy napon apám maga elé szólitott s a következő párbeszéd folyt le köztünk:

– Nem volna kedved a Pepi bácsihoz menni?

– A vakációra? – kérdém.

Apám nem felelt mindjárt. Nagy dolog volt, a mit mondani készült, nem akarta egyszerre kibökni. Föl s alá sétált, s nagyokat huzott hosszuszáru pipájából. Ez nála önmagával való tanácskozást jelentett. A ki nehéz helyzetben pipaszó mellett gondolkozik, az sohasem hamarkodja el a dolgot. Az emberek azóta hebe-hurgyák, mióta cigarettáznak. Ha ideges, a cigarettát földhöz vágja s ez annyi, mintha a lovak közé dobná a gyeplőt. A pipát azonban nem vágjuk olyan könnyen a földhöz, s ha egyszer a kezünkben maradt és tovább füstölünk belőle, ez annyit jelent, hogy uralkodtunk szenvedélyünkön és legyőztük idegességünket. Hej, emlékszem jól rá, milyen gyönyörü pipagyüjteménye volt édesapámnak, még azt a pipáját is őrizte, a melyből keszthelyi prakszi korában pöfékelt. (Prakszinak hivták hajdan a keszthelyi gazdasági iskola növendékeit.) Most látom csak be, hogy az a sok pipa mindmegannyi eszköz volt föllobbanásának leküzdésére és bölcseségének fokozására.

Apám befejezte a töprengést, megállt előttem, fejemre tette kezét, s halk hangon igy szólt:

– Nagyon valószinü, hogy hosszabb ideig ott maradsz. Nem küldhetlek föl a hetedik osztályra, mert nincs rá pénzem. A többi testvéred még éppen hogy elvégzi, de akkor a te számodra már nem marad semmi. Tavaly már édesanyádnak csirke-, malac- és tojáspénzét költöttük rád, az idén már ezt is a nagyobb gyerekek kapják.

Apám megint elkezdett föl s alá sétálni. Aztán az ablakhoz állott s ugy beszélt hozzám, a nélkül, hogy az arcát láthattam volna. Bizonyosan meghatottságát akarta elrejteni. Elvégre, nem kis dolog, mikor a fia pályafutásában egy ilyen katasztrófaszerü változás áll be. Mennyi álma, ábrándja füződik egy apának a fiaihoz! Mikor a szegénység nesztelen léptekkel csuszott felénk, hány álmatlan éjszakának kinos töprengése közt foglalkozott velem!… És hány fellegvárat kellett neki egyenkint lerombolni s az egész, szépen kiszinezett jövőt sutba dobni.

– Egy szóval, akár van kedved hozzá, akár nincs, a gazdasági pályára kell lépned.

Éretlen eszü ifju lévén, a dolog semmi különös hatást nem tett rám. Sőt, hogy őszinte legyek, örültem neki. Egyebet nem láttam benne, mint hogy megnyulik a vakáció, megszabadulok az iskolától s a mezei gazdának szabad, független és egészséges életét fogom élni. Apám bizonyosan észrevette az öröm fölcsillanását szememben, mert igy szólt:

– Ugy látom, nem busulsz a dolgon.

– Apámnak talán jobban esnék, ha szomorkodnám?

– Nem mondom, de azt hittem, hogy a tudományos pálya jobban a szivedhez nőtt.

– Én bizony megvallom, kedves apám, hogy a gazdaélet nekem jobban tetszik, mint az az élet, mely a tudományos pályán vár reám. A mennyiben a jövőről gondolkoztam, mindig falusi embernek képzeltem magamat.

Apám nagyot sóhajtott. Ő nem annak képzelt!

– Hát e szerint vágyaid teljesednek, mert falusi ember léssz… De független ember nem léssz, mert egész életedben másokat kell szolgálnod, a mit pedig kikerülhettél volna, ha mérnöki, ügyvédi, vagy orvosi diplomát szerezhetsz… Ugy készülj, hogy három nap mulva indulsz.

Most még azt kell megmondanom, hogy az életemben beállt ez a változás egyuttal a szülőházamtól és szülőfalumtól való megválást is jelentette. Gyönyörü kis zuga volt ez a nagy világnak s az én szemem is könnybe lábad, valahányszor emlékszem rája. Szülőházam oszlopos tornácáról remek kilátás nyilt, egyik oldalon a koporsóalaku Badacsonyra, másik oldalon a Somlyó-hegyre. Ez a két hires bortermő csucs a messze távolban kéklett, a közelben pedig előttünk meredt ég felé a sümegi várrom. Mindenfelé erdőboritotta dombok vonultak s a festői, termékeny völgyekben tisztavizü patakok csörtettek végig. Az ég itt ragyogóbb volt fölöttünk, mint bárhol, mert a nem messze lévő Balaton tükréről visszaverődő napfény nagy területen besugározta a menyboltozatot. Ha szél fujt, mint távoli menydörgést hallottuk a Bakony-erdő zugását. Felséges vidék, méltó arra, hogy a halhatatlan görög istenek üzzék benne pajkos játékaikat. Hellasz földje nem bujább és illatosabb és ege nem ragyogóbb…

Ezen a tájon születtem, ennek a porában játszadoztam, mig Kőszegre iskolába nem vittek. S ezt a helyet kellett most itt hagynom, miután apám házánál csak teher voltam. Igy érezheti magát a fiatal csemetefa, mely mellől hirtelen kihuzzák a támasztó karót; a szél hajtja ide-oda s nincs mibe kapaszkodnia…

Most egyszerre eszembe jutott az is, hogy ebben a vakációban édes anyám nem bánt velem olyan szigoruan, mint máskor. Azelőtt csak két anyai csók dukált naponta, reggel és este, de most valahányszor a szeme elé kerültem, mindig vagy megsimogatott, vagy megcsókolt. Már akkor tisztában voltak azzal, hogy anyagi romlásuknak én leszek az első áldozata. Neki különben egy másik terve volt velem. Papot akart belőlem faragni, a minek szintén megvolt a maga története.

A nagyapám, mint gyermek, halálos beteg lett. Himlőbe esett, a mi akkoriban félelmesebb nyavalya volt, mint most. Az édes anyja ott ült az ágyánál, s hosszu napokon, és végtelen éjszakákon keresztül ápolta egyetlen fiát. És megtörtént, hogy valamelyik végevárhatatlan éjjelen, mikor a hajnali pirkadás még a rendesnél is kinosabb lassusággal következett be, kétségbeesett dédanyám az ágyfejéhez térdelt és nagyapámat fölajánlotta Istennek, vagyis elfogadta papnak.

A nagyapám meggyógyult, de nem lett pappá, nem érezvén hivatást e nehéz pályára. Családunkban azóta élt a tudat, hogy adósai vagyunk a jó Istennek. Az anyám titokban engem szemelt ki e menybéli adósság lefizetésére. Ugy gondolkozott, hogy öt fiu közül egyet igazán illik papnak adni. Ez a mostani változás az ő számitását is keresztül huzta. Fölvettek volna ugyan a hatodikból is a szemináriumba, de ez sok utánjárással, nagy protekcióval és még készpénzkiadással is járt volna. Apám pedig már kifogyott mindenből, pénzből, időből és türelemből egyaránt!… Hej, pedig, ha pap lettem volna!… A milyen kalandos hajlamu fráter voltam fiatal koromban, bizonyosra veszem, hogy valahol Belső-Afrikában most, a husvéti ünnepeken engem tálalnának föl, mint kirántott hittéritőt uborkasalátával és kemény tojásokkal…

A megválás szomoru volt. Anyám napról-napra érzékenyebb lett, s ha éjjel néha fölébredve csendes sirást hallottam, biztosra vettem, hogy ő hullat könnyeket érettem. Legkisebbik és igy legkedvesebbik fia voltam. Legtovább maradtam otthon, szoknyája körül, még mindig alázatosan szót fogadtam neki, mikor a többiek már dacosan visszafelelgettek. Két régi családi ereklyénk volt, egy nagy aranypénz és egy kis aranypénz, mind a kettő láncra füzve. Hagyomány szerint a nagyobbikat a legidősebbik fiunak, a kisebbiket a legfiatalabbiknak kellett viselnie. Én csak most kaptam meg, szegény jó anyám egy verset sirt, mikor a nyakamra füzte s egy csomó jó tanácsot mellékelt hozzá… Anyám könyei!… A jó tanácsokat, az intelmeket, a pirongatást elfelejtjük, de elfelejthetjük-e édes anyánk könyeit? Valahányszor ebben az életben helytelen dolgot miveltem, mindig megjelentek előttem azok a könyben uszó jóságos szemek.

Apám bizonyos férfias nyerseséggel leplezte szomoruságát, de azért elkisért Badacsonyba, a hová kocsin mentünk. Badacsonyból kompon átkeltem Boglárra és onnan kocsin folytattam utamat Buzsákig, a hol Pepi bácsi, anyám testvérbátyja lakott. A terv az volt, hogy Pepi bácsi mellett maradok, mig meg nem tanulom a gazdatisztséget.

Ennek a Buzsáknak is megvoltak a maga szépségei. Kis falu volt, melyet a Balaton kiöntései vettek körül. Nagybátyám udvarából az egész zalai hegyláncot, a mely a Balaton partján huzódott végig, lehetett látni. Ez a hegysorozat volt a mi időjósunk is. Ha a Badacsony pipált, vagyis felhő ült a homlokán, ez kis esőt jelentett. Ha alkonyatkor piros volt a gulácsi hegy teteje, szeles időt vártunk. A kert végében volt egy obszervatóriumunk, egy óriási jegenyefa, melybe egészen a tetejéig erős vasszögek voltak beverve. Ide minden hajnalban föl kellett mászni egy embernek és Keszthely felé tekinteni. Ha Keszthely városát a könnyü pára eltakarta, akkor tartós, erős esőzés következett.

Nagybátyám nagy ur volt. A gróf egy felsővidéki birtokán lakott és soha feléje sem nézett buzsáki uradalmának, mely egy kétezerholdas mintagazdaság volt. Pepi bácsi abból a régi, altruisztikus világból származott, mely tele volt nobile officiumokkal… a mikor még az alispánok is ingyen szolgálták a nemes vármegyét. Ő, a nélkül, hogy erre bárki is kényszeritette volna, becsületesen szolgálta a gazdáját. A maga számára levonta a kialkudott fizetést, elfogadta a megállapitott mellékjövedelmeket, de nem ragadta meg a meggazdagodásra kinálkozó alkalmat, a mivel pedig mindnyájunkat boldoggá tehetett volna, a nélkül, hogy a gazdáját megkárositotta volna. Mikor familiánk zalai ága tönkre ment, csak annyiban sietett segitségünkre, hogy rólam gondoskodott. A mi azonban nem ment ingyen, mert rövid idő mulva egészen használható és munkás tagja lettem a buzsáki királyságnak.

…Még egyet. Mielőtt apám Badacsonyban a vizre bocsátott, a parti korcsmában megittunk egy pint bort füredi savanyuvizzel. Itt apámnak eddig mutatott ridegsége egy kicsit engedni kezdett, a pillanat, mikor utolsó fia kikerül szárnyai alól, mégis csak sulyos volt és megtörte őt. Jövendő környezetemről beszélt, különösen Pepi bácsiról, a kit a világ részint atheistának, részint embergyülölőnek tartott, de azt mindenki elismerte, hogy nem mindennapi, érdekes és okos ember. A kinek több esze van, mint másnak, azt nálunk rendesen bolond embernek szokták nevezni. Apám figyelmeztetett, hogy Pepi bácsiról is sokan igy vélekednek, még pedig főképp azért, mert az öreg az állatokat egy rangba helyezi az emberekkel.

Apám e kijelentésére nagyot bámultam.

– Ugy értendő a dolog, – magyarázta apám, – hogy ő ugyanolyan érző lényeknek tartja az állatokat, mint az embereket! Az állatok épp ugy tudnak szenvedni, örülni, szeretni, mint mi s azért nála az állatok épp oly jó bánásmódban részesülnek, mint az emberek. Erre tehát ügyelj. A legkellemetlenebb férget is óvatosan taposd el, nehogy a nagybátyád ebből azt következtesse, hogy vérszomjas természetü vagy.

A boglári hajóállomáson egy könnyü sárga kocsi várt, mely elé két pejló volt fogva. A bakon egy ugy arcára, mint ruhájára nézve tipikus kocsisalak ült. Fején pántlikás kalap, testén kék-fehérstráfos ruha és vörös mellény. Hogy a képén mi volt kocsisi, azt nem tudnám ilyen könnyen leirni. Tény az, hogy a kocsisnak egészen más az arca, mint a kanásznak és ennek megint más, mint a juhásznak.

– Maga a buzsáki kocsis? – kérdeztem tőle.

– Én volnék Keserü Sándor, s az ifiurat várom Szalavármegyéből.

– Az az ifiur pedig én volnék.

Még mielőtt a kocsira fölültem, döfödni kezdték a lábamat. Letekintek, hát uramfia, a Vidok kutyánkat pillantom meg, egy kócos, fekete ebet, a kinek hozzám való ragaszkodása volt az egyetlen tiszteletreméltó tulajdonsága. Különben pedig vérengző természetü volt, s ugy vadászott a házi szárnyasokra, mint a görény. Két hónap előtt eltörött a lába, s akkor én ápoltam és kötözgettem s azóta a kedvence lettem. Abban, hogy utánam jött, az a nevezetes, hogy csak Bogláron mert előkerülni. Badacsonyban észrevétlenül beszaladt a kompba, megfigyelte átkelésünket a vizen, s Bogláron elgondolta, hogy most már, ilyen messziről nem kergethetem vissza. Erre aztán előbujt. Célját elérte, mert föltettem a kocsira és magammal vittem.

Keserü Sándorról a megindult diskurzus folyamán csakhamar megtudtam, hogy kocsis-dinasztiából származik. Családjuk századok óta szolgálja a grófi familiát, neki pedig a hetvenhetedik öregapja is kocsis volt ugyanitt. A kocsis, különösen a parádés kocsis, tudvalévőleg a cselédek arisztokráciájához tartozik. Keserü Sándor ehhez képest meglehetősen büszke gentleman volt. Más cselédekkel, parasztokkal szemben gőgös, urakkal szemben hidegen illedelmes, de nem meghunyászkodó.

Alig indultunk el, a rudas pej fölrugott. Keserü megcsóválta a fejét, s valamit sziszegett a fogai között, a miről biztosan tudtam, hogy nem imádság. Nyilván valami kellemetlen légy csipte meg a lovat, mert csakhamar ujra fölrugott.

– Még összetöri a kocsit, – mondám.

Keserü megállitotta a lovakat, leszállt és körülnézte a pejt.

– Nem csipi ezt semmi. Rigolyája van. Nem fér a bőrébe. Persze, mikor olyan jó dolga van, mint egy püspöknek. Eszik, iszik, a mennyi belé fér, keveset dolgozik és az ostort csak messziről mutogatják neki. Ha az ifiur az én pártomon volna, tudnék segiteni rajta.

– Hogy érti ezt?

– A tekintetes kasznár ur ugy bánik az állataival, mintha azok is értenék a csiziót. Pedig hát nem értik, legalább a lovak nem. Ezt már én jobban tudom, mint a tekintetes ur. Azért én a magam módja szerint bánok a lovaimmal, a hogy az apámtól, meg a nagyapámtól tanultam és láttam. Csakhogy ezt a tekintetes kasznár ur nem tudja ám.

Itt szapora pislogással nézett rám, megtudandó álláspontomat.

– Én tőlem tehet, a mit akar, nem árulom el a bátyámnak. Én azt tartom, hogy mindenki végezze a dolgát, a hogy legjobbnak látja és ne törődjék a más dolgaival.

Keserü gazda biccentett, hogy igazságom van, aztán szólt:

– Hát akkor az ifiur engedelmével ráncba szedem a lovat.

Kezébe vette az ostort és a rudas elé állt. Elkezdte szidni, s mikor már porhanyóra verte a lelkét, végigvágott rajta egypárszor az ostorral. A ló ágaskodott, s mérgesen fujta ki orrlyukain a levegőt, de Keserü a zablájába kapott s erős kézzel lefogta. Végül vagy kétszer formálisan pofonütötte a lovat, mire ez szégyenletében mélyen lehorgasztotta a fejét. Keserü gazda egészen beleizzadt a müveletbe. Megtörölte a homlokát, pipára gyujtott és elégedetten szólt:

– No, ezt elláttam. Meglátja az ifiur, hogy három napig milyen becsületesen fogja magát viselni.

Fölült a kocsira és tovább robogtunk. A rudas gyönyörüen trappolt, nem rugott, nem ugrált, nem botlott, nem verte össze a patkóit, nem ijedezett, szóval, a lecke szemmel láthatóan fogott rajta.

Keresztül mentünk egy kőhidon, s Keserü figyelmeztetett, hogy ez a buzsáki határ. A hidon egy töredezett kőszent állott, tul rajta, két oldalt, nádas kezdődött. Az egyenes ut a faluba vezetett, de mi balra tértünk, ez vitt a pusztára, honnan nagybátyám igazgatta az uradalmat. A hol az ut elágazott, két táblát vettem észre. Az egyiken ez a fölirás volt:

Az állat velünk dolgozik, tehát segit megkeresni a mindennapi kenyerünket. Ezért a pihenésből és a táplálékból épp ugy kijár a része, mint az embernek.

A másik tábláról ezt olvastam:

Gonosz ember az, a ki az állatot kínozza, vagy munkával tulerőlteti. Annyival is inkább, mert az állat csak szenvedni tud, de panaszkodni és védekezni nem.

Valóban éreztem, hogy egy uj ország, hogy ne mondjam, egy uj világ határát léptem át.

ELSŐ ESTÉM.

A cséplés vége felé jártak, mikor én a buzsáki királyságba beköszöntöttem.

Alig olvastam el utközben az állatok védelmét és megbecsülését hirdető különös táblákat, mikor a távolban egy szélkakasos torony merült föl a párás vidékből. A kocsis rámutatott ostorával s kijelentette, hogy az a kastély.

– Tudom én azt, Keserü bácsi, nem először járok itt.

A Keserü bácsi megszólitás nagyon meghatotta. Látta, hogy tisztelem benne a kort és a kocsisi méltóságot. Hátrafordult s felelt:

– Lehet, de én arra nem emlékszem. Csak két esztendő óta szolgálok ebben az udvarban. Azelőtt a somogyvári uradalomban voltam.

Keserü gazda hirtelen belekapott a gyeplőbe s megállitotta a kocsit. Előrehajolt és az utat vizsgálta, mint valami nyomokat kereső indián. A vizsgálat eredménye erős fejcsóválás lett.

– Mi baj, Keserü bácsi?

– Nem szeretem a dolgát.

Ezzel megfordult és a szemem közé nézett.

– Az a baj, urfi, hogy a tekintetes kasznár ur, a hogy a kocsijának a kerékvágásából látom, már itthon van. Én pedig nem szeretnék a mai napon a lovaimmal eléje kerülni. Mert akkor kitalálja a fortélyomat.

– Miféle fortélyát?

– A rudas erányában. Hiszen tetszik tudni.

Hja persze, a ráncbaszedett rudas! Ez nyugtalanitotta Keserü Sándor gazdát. Szükségesnek láttam ujra megnyugtatni.

– Én tőlem ne féljen Keserü bácsi. Mondtam már, hogy én a magam dolgát becsületesen elvégezem, a máséba pedig nem ütöm az orromat.

– Nem ebbe van a hiba, urfi. Árulkodás nélkül is kitalál a tekintetes ur mindent, nagyon kell itt vigyázni. Hanem hát egy kis ésszel lehet ezen is segiteni. Én nem viszem be az urfit a kastélyba, hanem leszállitom a kert végében. Onnan bemegy gyalog és ha a tekintetes ur kérdi, hova lett a kocsi, azt tessék mondani, hogy a kocsiszerszámok közül elvesztettem a harapófogót és a kalapácsot, itt valahol nem messze és visszamentem megkeresni.

Miközben Keserü ezt elmondotta, ravaszul pislogó szemeit folyton rámszegezte, mintha hipnotizálni akarna. Megvallom, hogy egy kicsit kényelmetlenül éreztem magamat. Nem igen örültem annak, hogy Keserü gazda minden titkába beleavat és a hazugságainak a bünrészesévé tesz. Viszont a dolgot visszautasitani is nagyon bajos volt, mert eljárása, a mint látszik, a buzsáki királyság alapelveibe ütközött ugyan, de az okosság szempontjából neki lehetett igaza. Rövid habozás után fölcsaptam.

– Jól van, Keserü bácsi, én beleegyezem.

És inkább a magam megnyugtatására hozzátettem:

– Ha azt látnám, hogy kinozza a lovait, biz’ Isten nem állanék a pártjára. De hiszen csak arról van szó, hogy a lovak kárt ne csináljanak.

Keserü megnyugtatott, hogy csak arról van szó. Még egy kicsivel tovább haladtunk, aztán nemsokára, a nagy gyümölcsöskert sarkán megálltunk.

– Itt tessék leszállni, – figyelmeztetett Keserü, – majd a fiam fölviszi az urfi táskáját a kastélyba.

Csupán sétapálcával fölfegyverkezve, Vidok kutyám kiséretében, leszálltam a kocsiról, mely visszafordult. Igy vonultam be a kastély udvarára. Inkább vándorló szabólegénynek nézhettek, mint az uradalom valóságos belső tagjának. Társadalmi pozicióm is, ugy látszik azonnal megváltozott, a mint a grófi kocsitól elváltam, mert egyszerre jobbról is, balról is a sövények és árkok-bokrok mögül nagy pusztai komondorok dugták ki a fejüket s félelmes, mély ugatással egymásnak véleményt kezdtek nyilvánitani rólam. Jónak láttam lépteimet meggyorsitani, de azért még vagy ötven lépésnyire lehettem a kastély kapujától, a mikor két nagy kuvasz a tettek terére lépett s mérges csaholással felém rohant. Vidok kutyámmal együtt aligha kerültünk volna élve a nagybátyám elé, ha egy zsinóros ruháju alak elő nem kerül valahonnan, a ki pártfogásába vett a támadók ellen. Nagytekintélyü ember lehetett, mert legelső kuss szavára a kutyák rögtön elhallgattak, sőt a farkukat csóválták egy kissé, a mi nyilván azt jelentette: Bocsánat, nem tudtuk, hogy ez az uj alak is az uradalomhoz tartozik.

Protektorom szives volt bekisérni az udvarba. Itthon voltam.

Pepi bácsit, vagy mint a nép elnevezte, József urat, vagy mint a cselédek hivták, a tekintetes kasznár urat, teljes nevén káptalan-tóthi Sarlay Józsefnek hivták. A kastély egy szép, régi nemesi kuria volt. Nem magas, de vastag falakkal s egy kis toronnyal, melynek a tetején szélkakas csikorgott. A ház elején széles, oszlopos tornác huzódott s ez, valamint az egész ház vadszőlővel volt befuttatva, mely jóformán teljesen eltakarta. A ház udvara tele volt virággal, el volt tőle keritve a gazdasági udvar, az istállókkal, ólakkal, s a ház mögött huzódott a nagy gyümölcsöskert, melynek fele angol park volt. Ha valaki ide betette a lábát, rögtön tisztában lehetett azzal, hogy itt minden szál füről jegyzőkönyvet vezetnek. Gondos, majdnem kinos rend impresszióját tette minden. A hol söpörni kellett, ott söpörtek, a hol nyesni kellett, ott nyestek, a hol locsolni kellett, ott locsoltak. A fák gazdagon leveleztek, a cserjék dusan bokrosodtak. Itt mindenre volt fölügyelet, még tán a verebek, sőt a legyek is számozott táblácskákat viseltek a nyakukon. Nagyot sóhajtottam, mikor az udvarba léptem, éreztem, hogy ha valahol, ugy itt megtanitanak rendre. A mi egy ilyen fiatal gyerekre nézve, mint a milyen én voltam, bizony nem jelent egyebet rabságnál.

A kapuban szembejött velem a nagybátyám. Odarohantam és kezet csókoltam neki. Ő megölelt és megcsókolt. Nagyon szerette a hugát, az édes anyámat s engem is szeretett azért, mert hasonlitottam az anyámhoz…

A bácsi öles termetü, szép szál ember volt, ugy ötven és hatvan közt, rövidre nyirt deres szakállal és hajjal, bronzszinü arccal és arányos tagokkal. Cséplés lévén, a mi sok piszokkal jár, most ordináré vászon strapa-ruhában járt, de különben ahhoz képest, hogy pusztai ember volt, elegánsan szokott öltözködni. Megfogta az államat, jól a szemem közé nézett, párszor hátbavágott s ezzel a fogadás szertartásai véget értek. Miután megkérdezte, hogy vannak a szüleim, komoly ráncokba huzta homlokát és igy szólt:

– No, Isten hozott, fiu. Ugy nézz körül, hogy valószinüleg évekig itt fogsz maradni. Én bizony nem bánnám, ha utánam beülnél ebbe az uradalomba, buzsáki kasznárnak… ez különben messze van még. Miféle kutyát hoztál?

– Ez Vidok, az otthoni kutyám.

– Nem tudtál ellenni nélküle?

– Ő nem tudott ellenni nélkülem. Utánam szökött.

– Ez szép tőle, becsüld meg és jegyezd meg, hogy a kutyánál jobb barátja nem igen van az embernek a földön… Nini, gyalog jöttél?

Elmondtam az esetet, ugy, a hogy Keserü Sándorral megállapitottuk. A bácsi fejét csóválta s belefujt egy sipba. Az a hajduféle ember, a ki a kutyáktól megmentett, ott termett.

– Eredj, fiam, és Keserü Sándort kocsistól, lovastól keritsd elő.

A ház felé szegeztük menésünket. A bácsi vállamon nyugtatta a karját s éreztem, hogy koronkint lopva rám veti tekintetét. Mikor engem nézett, az édes anyám arcvonásaiban gyönyörködött. Föl kell még emlitenem, hogy a bácsi özvegyember volt, s házasságából egyetlen fia maradt, a ki valamelyik tuladunai városban beamtereskedett. Az apja előtt sem titkolta, hogy utálja a falusi életet s csak akkor jelent meg Buzsákon, mikor az adósságokból már csak a füle látszott ki. Ilyenkor a bácsi megfogta ezt a kilátszó fülét s az adósságok tengeréből a rendezett viszonyok kies szigetére huzta szerelmetes fiát. Mihozzánk, a huga gyerekeihez való nagy szeretetét az is magyarázta, hogy az egyetlen fiában nem sok öröme tellett. Persze, a mi helyzetünk ebben az esetben könnyebb volt, mert a könnyelmüségünk csupán az apánknak okozott bánatot, ellenben a derekasságunkban a bácsi is örömét lelte. A bácsi háztartását Málcsi néni vezette, elhunyt feleségének pártában maradt testvére, a ki nemrég óta volt itt és én még nem ismertem.

Estére hajlott az idő. A távolból még hallatszott a cséplőgép jellemző, hol emelkedő, hol tompuló bugása. Az udvarban cselédsuhancok sürögtek és locsolták a virágokat. A tornácon egy fehérruhás női alak állott, a ki pápaszemén keresztül éles figyelemmel kisérte az öntöző fiuk müködését. A bácsi hátbavágott és igy szólt:

– Eredj és mutasd be magad Málcsi nénédnek.

Édesanyám még odahaza gyakran lelkemre kötötte, hogy igyekezzem Málcsi néni rokonszenvét megszerezni, sejtvén, hogy akkor lesz jó dolgom a háznál, hogyha Málcsi néni szárnyai alá fogad. Nem feledkeztem meg e jó tanácsról, s jól kihuzva magamat, lehetőleg alázatos és jámbor arcot vágva fölsiettem a tornácra, a kőszegi táncmester utasitásai szerint mélyen meghajoltam, azután egy elszánt mozdulattal megragadtam a néni vékony kezét s ajkamhoz szoritottam. Megvallom, hogy a hátam borsózott egy kissé, mert ilyen sovány teremtést, mint a néni, még életemben nem láttam. Később tudtam meg, hogy a néni az édesapja bolondságainak esett áldozatul. Az apja ugyanis orvos volt, a kinek az volt a teóriája, hogy az ember egészsége a csontok erősségétől függ. Ennek következtében örökké olyan szereket kotyvasztott, melyek a csontokat fejlesztik és ezeket az italokat a gyerekein is kipróbálta. Ugylátszik, a nénin fogtak ezek a csodaszerek, mert a csontjai rettentő módon ki voltak fejlődve, ellenben hus nem volt rajtuk semmi. Mikor végigment a lakáson, szinte zörögni hallottam. Az ilyen tudós orvosok nagy városokban meg szoktak gazdagodni, mert ott sok bolond van egy rakáson, a kik az ilyesmikre kaphatók. Vidéki helyeken azonban elkallódnak s mint meg nem értett zsenik szállnak sirjukba. Ez a sors érte a néni édesapját is s teóriájának diadalaként hátrahagyta a kiszáradt Málcsi nénit, titkos és állandó mulatságára környezetének. A néni azonban ezt nem sejtette, s mikor édesapja nagyságáról áhitattal beszélt, saját testi tulajdonságaira szokott egész naivul hivatkozni.

Ugy láttam, hogy első rohamom meglehetősen sikerült, mert Málcsi néni szives volt nagy sárga fogait megmutatni, a mi nála mosolygást jelentett. Azután megveregette az arcomat, a mi testvérek közt is fölért néhány pofonnal, mert tenyerei szinte csattogtak rajtam, szeliden belemarkolt a hajamba és igy szólt:

– Egészen az anyja. Szegény fiu, hogy ilyen korán el kellett szakadnod a szülei háztól…

Erre egy irtóztató rikkantás következett.

– A begóniát még ne locsoljátok!

Ez már az öntöző-gyerekeknek szólt és Málcsi néni le is rohant közéjük az udvarra. A kihallgatás véget ért.

Kocsizörgés hallatszott, behajtott az udvarra Keserü Sándor. Szorongva fordultam vissza a bácsihoz. A kocsi megállt, a bácsi körüljárta, majd szembehelyezkedett a lovakkal, figyelmesen nézegette őket és igy szólt:

– Te Sándor, mit csináltál a rudassal?

A kocsis lehorgasztotta a fejét.

– Egyre kirugott és attól féltem, összetöri a kocsit.

– Aztán?

– Aztán meglegyintettem egy kicsit, hogy emberségre tanitsam.

– Látom. Ez a ló egészen odavan. Ha ember volna, most sirna. Nem olyan ló ez! Mondtam már neked százszor, hogy nem igy kell vele bánni. Ha én most olyan ember volnék, mint te, fognám az ostort és végigvernélek. De én nem vagyok olyan ember. Szállj le a kocsiról!

Keserü Sándor oldalt akasztotta a gyeplőt és nagy busan lemászott a kocsiról. A bácsi folytatta:

– Állj a rudas elé, vakard meg a nyakát és szólj hozzá barátságosan.

A kocsis mindezt megtette. Ezalatt a bácsi fölült a kocsira és kezébe vette a gyeplőt.

– Most pedig eredj haza és vesd le a parádéskocsis ruhádat. Mától kezdve két hónapig igáskocsis lész…

Itt megszólalt Keserü Sándor könyörgő hangon:

– Tekintetes ur, inkább verjen végig az ostorral. Azt szivesebben kiállom, mint ezt a lecsapást.

A bácsi nem ügyelt a könyörgésre, hanem nyugodtan folytatta:

– Ha megbecsülöd magadat, két hónap mulva visszaveszlek az udvarba. Hallgass! Tudod, hogy könyörgéssel nálam nem mégy semmire. Ha az igáslovaknál se becsülöd meg magadat, akkor kiteszlek gyalogbéresnek…

Keserü Sándor erre már dacosan hátraszegte a fejét és igy felelt:

– Azt pedig nem vádulom, tekintetes ur, mert kocsis volt nekem a hetvenhetedik öregapám is… soha Keserü se ökör előtt, se ökör után nem ballagott, hanem lovon nyargalt és lovat hajtott. Inkább követ kötök a nyakamba és a Lencsés-tóba ugrom.

A bácsi nagy flegmával visszafelelt:

– Ez mind csak később következik, fiam, egyelőre csak igáskocsis lész.

Ezzel elhajtott az istállók felé. Örültem, hogy a bácsi engem kihagyott s ujra Málcsi néni felé irányoztam vitorláimat. Keserü dohogott még egy darabig, de látván, hogy nincs közönsége, eloldalgott.

Szép este volt. A cséplőgép elhallgatott, a pajtáskertből a lányok dalolva vonultak a cselédházak felé. Buzsákon megkondult az esti harangszó. Levettem a kalapomat s uj életem küszöbén egy kérő pillantást vetettem a magas ég felé, a hová az én gyermeki lelkem áhitata együtt szállt föl a virágok illatával és a tücskök millióinak cirpelésével. Egy kéz nehezedett a vállamra: a bácsi állt mögöttem és így szólt:

– Tudod, mi a virágillat? A virágnak az imádsága, melyet ég felé ont. Tudod, mi a cirpelés? A tücskök esti imádsága. És ezek hálásabb lények mint te, mert őket senki se figyelmeztette erre, maguktól cselekszik… te pedig csak a harang figyelmeztetésére teszed meg.

A bácsi elmélázva hallgatott egy darabig s aztán megszólalt:

– Lehet, hogy a teremtés remeke az ember, de biztosra veszem, hogy az Isten egyéb teremtményeiben jobban gyönyörködik, mint az emberben…

EDGÁR LÁTOGATÁSA.

Este félkilenckor Málcsi néni lekiáltott a verandáról, hogy menjünk vacsorálni. Ilyen nevezetes napoknak minden részletét meg szoktam jegyezni magamnak, igy máig is emlékszem rá, hogy első vacsorám kirántott csirkéből állott, kovászos uborkával.

– Ha szereted a csirkét, – szólt a bácsi, – akkor éppen jókor érkeztél, mert mostanában mindennap azt eszünk.

– Még pedig azért, – tette hozzá a néni, – mert valami csirkevész dühöng a faluban.

– És mi megesszük az elhullott csirkéket? – kérdém elbámulva.

– Isten ments, – felelt a néni, – de elfogyasztjuk őket, mielőtt elpusztulnának. A mint a csirke szomoruan félreül és lehorgasztja a fejét, gyanussá teszi magát és rögtön leöljük.

A néni zavarán azonban megláttam, hogy alighanem megvárja, mig a csirkék befejezik szomoruságukat és szépen megdöglenek. Éreztem, hogy kérdésem kissé tapintatlan volt, szerencse, hogy a bácsi nem igen vetett rá ügyet. Annál inkább fölkapta a dolgot Udvarnoki Miklós, a velem szemben ülő gazdasági irnok, a ki meglehetős éles hangon igy szólt:

– Csak az kéne még, hogy az esett csirkéket fogyasszuk! Egyebe sincs az embernek ezen a nyomorult pályán, mint a mit megeszik. Hát legalább a kosztja legyen bőséges és kifogástalan.

A bácsi szeliden igy felelt:

– Százszor megmondtam magának, Udvarnoki, hogy ha nem tetszik a pályája, hagyja ott, de ne szidja folyton.

– Most hagyjam ott, harmincöt éves koromban? – mormogott Udvarnoki. – Higyje el a kasznár ur, ha csak öt évvel fiatalabb volnék, hátat forditanék ennek a kolduspályának.

A bácsi nem szólt rá semmit. Rám nézett, s tekintete mintha azt mondta volna nekem, ne higyj neki, nem egészen ugy van a dolog, a hogy ez a rosszképü ember mondja.

Udvarnoki Miklós valóban rosszképü vénlegény volt. Fekete hajába már ezüstszálak vegyültek. Arcát fekete szakáll keritette, csak bajusza volt kissé a dohányfüsttől sárgás. Rosszmáju, elégedetlen, irigy embernek látszott. Hamarább néztem volna hosszu fogságából most szabadult rabnak, mint egész életét szabad mezőkön töltött embernek. Mikor bemutatkoztam neki, s a bácsi megmondta, hogy itt maradok gazdasági gyakornoknak, vállat vont és ugy nézett rám, mintha azt mondaná, elég nagy szamár vagy, ha ezt teszed. Vacsora alatt a bácsival az uradalmi ügyeket tárgyalták, a nénihez egyikük se szólt. Én igyekeztem magam hasznossá tenni, s bort töltögettem mindnyájuknak, a mi különben odahaza is az én kötelességem volt.

Ekközben konstatáltam Udvarnokinak egy rossz szokását: mikor nem beszélt, a bajuszát rágta. Ugy látszik, a karakteréhez tartozott, hogy folyton rágódott valakin s ha erre nem volt alkalma, önmagán rágódott. Mikor utolsó falatját lenyelte, egy általános köszönéssel, mely voltaképpen senkinek se szólt, eltávozott. A szobaleány-szerepet egy mezitlábas, tenyeres-talpas szolgáló töltötte be. Nagy zajjal müködött s folyton evett, mialatt kiszolgált. Ezenfölül a sótartót földöntötte, három villát leejtett s egy izben engem majdnem lelökött a székemről. A néni rámordult az ügyetlen leányzóra, s valahányszor a szolgáló közel ment hozzá, jobb keze fenyegetőleg fölemelkedett, a mi valószinüleg annyit jelentett, hogy gyere csak közelebb, mindjárt pofon ütlek. A bácsi föl se vette ezt a szakadatlan csetepatét. Vasidegzetü embernek látszott.

A mint Udvarnoki eltávozott, a bácsi áttért az én csekély személyemre.

– Az iroda mellett van egy kertre nyiló kis szoba, az lesz a tied. Az éjjeli szekrényen lévő ébresztőórát igazitsd öt órára. Akkor van a fölkelés. Öt percet adok a felöltözködésre, akkor idejösz früstökölni s majd megmondom a további teendőidet. Szivaroznod vagy pipáznod nem szabad, ahhoz még fiatal vagy. Bort és feketekávét se kapsz, az neked méreg. Fizetésed öt forint havonkint.

Szó nélkül tudomásul vettem a kijelentéseket, minthogy egyebet nem is tehettem. Azután a bácsival kezet fogtam, a néni száraz kezét a számhoz koccintottam, a mi kézcsókot jelentett és visszavonultam lakásomba. Bár meglehetősen álmos és fáradt voltam, sokáig nem tudtam elaludni. Anyám szokott esti csókja hiányzott… Ezzel a csókkal, ugy látszik elveszitettem azt a megnyugtató tudatot is, hogy valaki őrködik álmaim fölött.

Egypár nap mulva nagy esemény rázta föl a házat nyugalmából: Sarlay Edgárnak, a bácsi fiának váratlan megjelenése.

Edgár unokabátyám tipusa volt a kisvárosi gavallérnak. Föltünő kockás ruhát viselt, csak mellénye volt fehér, telehimezve piros virágokkal. Kékpettyes fehér nyakkendője hatalmas csokorra volt kötve.

Pepi bácsi szerette volna őt gazdatisztnek nevelni. Ugy okoskodott, hogy az ő pártfogásával a fiu könnyen helyet kap a gróf nagy uradalmainak valamelyikében s attól kezdve gondtalanul élhet. Akármilyen keménylegény volt is a bácsi, a fiával szemben ő sem tudott okosabb lenni, mint a többi apa s a főtörekvése az volt, hogy a fiától lehetőleg távol tartsa az élet küzdelmeit és viharait. Edgár azonban nem méltányolta apja jóindulatát. Mint budapesti jogász, belekóstolt a nagyvárosi életbe s lelkében teljesen elfordult a falusi élettől. Valami rokoni összeköttetések révén a főispán kinevezte valaminek egy nagyobb vidéki városba, a mi annyit jelentett, hogy egész életében apja anyagi támogatására fog rászorulni.

Mikor igy szembeállottak egymással, azonnal tisztában voltam azzal, hogy Edgár az a gyáva nyul, a kit a bácsi, mint Nubia párduca szült. Testben és lélekben egyaránt különböztek egymástól.

A bácsi rendkivül egyenes lelkü, őszinte jellemü ember volt. A kedves fiával is meglehetősen gorombán bánt, miután az az ő kedve ellenére választott pályát. Edgár se maradt adós s ugyancsak kiméletlenül bánt el az apjával. A főpontban azért az öreg mégis engedett s az ifiur rendesen pénzzel ellátva tért vissza hivatalába.

Éppen ebédnél ültünk, mikor Edgár betoppant. A bácsi nyugodtan evett tovább, csak a néni ugrott föl, széket tolt az asztalhoz és sajátkezüleg teritett a jövevénynek. A néni tudniillik titokban reménykedett, hogy Edgár nem fog megházasodni s oda fogja őt venni háztartása vezetésére. Ő is finom léleknek tartotta magát, a ki falun csak senyved és elzüllik. Természetesen megint csirkét ettünk és megint kovászos uborkával. Ugy látszik, hogy a kovászos uborka-országban is valami dögvész uralkodhatott. Edgár kezet csókolt az apjának és a néninek. Udvarnokival meg velem kezet fogott, aztán leült és jóllakott. Mig Udvarnoki ott volt, egy szavát se vettük, mikor aztán az irnok eltávozott, rágyujtott egy cigarettára s igy szólt:

– Kedves apám, nem is csodálkozik, hogy engem megint itt lát?

– Nem én. Tisztában vagyok vele, hogy minek köszönhetem a szerencsét.

– Bravó, ennek nagyon örvendek. Igy legalább röviden végezhetünk. És örvendek annak is, hogy nem vág olyan durcás képet, mint mikor legutóbb itthon jártam.

A bácsi arcára hirtelen valami sötét boru feküdt. A hangja rendkivül hidegen csengett, mikor megszólalt:

– Legutóbbi ittléted óta sokat gondolkoztam a dolgaidon és az az elhatározás érlelődik bennem, hogy a pumpolásaidnak egyszer s mindenkorra véget fogok vetni.

– Más szóval, ki akar dobni? – szólt Edgár gunyosan.

– Körülbelül.

Edgár a villájával dobolt az asztalon.

– Ezt mintha már hallottam volna néhányszor. Mondjon valami ujat, mert ez többé nem hat.

– Szemtelen! – mormogott a bácsi, azzal fölkelt és otthagyott bennünket. Edgár vállat vont, aztán feketekávét és konyakot kért a nénitől s mialatt ezt szürcsölgette, folyton az apját szidta.

– Ugyan mi hasznom van abból, hogy egyetlen fiu vagyok, mikor ilyen komiszul bánik velem? Az öreg azt hiszi, hogy mindenki megélhet ugy pénz nélkül, mint ő. Világraszóló együgyüség kell hozzá, hogy azt a milliomos grófot majdnem ingyen szolgálja. Nem akarok sokat mondani, de öt-hatezer forintot egészen könnyen félrerakhatna magának, vagyis nekem évenkint. Fogadni mernék, hogyha ma meghal, öt forint készpénz se maradna utána rám. Egy fél millióval gyarapitotta a grófnak a vagyonát, mióta szolgálja, az egyetlen fiát pedig nyomorogni hagyja. Száz forintért kell itt könyörögnöm, megalázkodnom és veszekednem.

A néni kezeit tördelve hallgatta és sopánkodott.

– Bizony, én adnék neked, kedves Edgár, ha volna miből.

– Eh, maga segithetne az apámat megpuhitani, de ki se meri nyitni a száját, hogy ha vele szemben áll. Legalább jobb pálinkát tartanának, de ez is olyan, mint a denaturált spiritusz.

Lelkem mélyén fölháborodtam az ilyen beszédek hallatára, s otthagytam a szobát. Edgár leakasztott egy puskát a szögről és elment foglyászni. Csak késő este tért haza.

A néni egész délután nyugtalanul tipegett ide-oda. Mikor aztán megkérdeztem, hogy mi baja, kiöntötte a lelkét. Nagyon félt a bácsi és Edgár összetüzésétől. Edgár nagyon kihivólag viselte magát, a bácsi pedig lobbanékony természetü volt. Igen heves jelenetektől lehetett tartani. A délután folyamán Udvarnoki is benézett a házhoz és kárörvendőleg szimatolta, hogy mi történhetett az öreg és fia között. Sárga arca még sárgább volt, mint rendesen s miközben megevett egy darab kenyeret zöld-paprikával, egész vakmerő nyiltsággal azt fejtegette, hogy ime a vak is láthatja, hogy a kasznár ur lopja az uraságot, hogy a fiát pénzzel tömhesse.

Elhülve tekintettem rá.

– Mit beszél az irnok ur? – hebegtem elfuladt hangon.

– Azt, hogy a kasznár ur lop.

– Kérem, irnok ur, ilyeneket én előttem ne beszéljen.

A hangom elakadt, éreztem, hogy mindjárt sirva fakadok dühömben. Körülnéztem, hogy mit vágjak ennek a fekete-sárga pofáju fráternek a fejéhez. Udvarnoki, a nélkül, hogy csámcsogását abbahagyta volna, folytatta:

– Maga még nagyon fiatal, kis öcsém, nem ismeri az életet. Jegyezze meg, hogy mindenki lop, a ki csak szerét teheti. Miért lenne éppen a kasznár ur kivétel?…

Tovább nem tudtam hallgatni, dühösen fölugrottam és – kisiettem a szobából.

Lázas türelmetlenséggel lestem a bácsi hazajövetelét. Megállj, rágott bajuszu! Mikor el-elcsukló hangon elmeséltem neki Udvarnoki nyilatkozatait, nagy meglepetésemre elnevette magát és igy szólt:

– Már kitálalta? Ne törődjél vele, fiam. Ez a rögeszméje, nem lehet belőle kigyógyitani. Egyszer már vizsgálatot is kértem a gróftól magam ellen, de kinevetett vele. Az az Udvarnoki különben mindenkit gyanusit, nemcsak engem, ő mindenkit tolvajnak tart. S a világon csak egy becsületes ember van, ő. Hej, bárcsak ez volna a legnagyobb bajom.

És nagyot sóhajtott. Tudtam, hogy Edgárra gondol. Aztán kifejtette: mennyivel jobb, ha egy családban egy gyerek sincs, mintha csak egy van.

HEKTOR ESETE.

A bácsi, mióta Edgár a háznál megjelent, nagyon mogorva volt. Bántotta őt, hogy a fia erkölcsein nem tud változtatni, s hogy Edgár nem tud ugy berendezkedni, hogy a maga emberségéből megéljen. A bácsinak ez a zilált lelkiállapota komor árnyékba boritotta az egész házat. Engem a cséplőgép mellé rendelt fölügyelni, csak délben és este találkoztam vele. Máskor jóságos és meleg tekintetét hidegen legeltette rajtunk és nem vett részt a beszélgetésben, melyet különben csak Udvarnoki és Edgár folytattak. Edgár, ugy látszik, csak cernirozta, de nem ostromolta az öreget. Nem rukkolt ki óhajával, hanem várta, hogy az apja megszólitsa. Addig is az idejét vadászgatással és lovaglással töltötte el. A harmadik ebéd alkalmával, ugy látszik, az urfi türelmét veszitette, mert majdnem durván igy interpellálta az apját:

– Mit akar, meddig üljek még a nyakán?

A bácsi ugy tekintett a fiára, mintha csak most vette volna észre, hogy nini, ez is Buzsákon tartózkodik.

– Én tőlem itt ülhetsz itéletnapig, – felelt nyugodtan – jobb, ha itt vadászgatsz, mintha a Két huszárban kártyázol.

– Holnap szeretnék azonban elutazni.

– Bármely pillanatban megteheted.

– Ugyan, édes apám, ne affektáljon már. Azt hiszi, hogy ha most megszekiroz egy kicsit, hosszabb idő fog eltelni legközelebbi eljövetelemig? Csalódik. Az egész ügyet simán és kellemesen el lehetne intézni. Fölösleges, hogy keseritsük egymást.

És miközben beszélt, oly erőteljes döféssel vette ki a harmadik darab marhahust (kivételképp marhát ettünk ma), mintha az is hibás volna a bácsi szükmarkuságában. Az öreg nem felelt kedves fia előterjesztésére, leszelt egy darab kenyeret, vastagon megsózta és megette. Mindig ezzel szokta befejezni az ebédjét. Edgár vállat vont, a verandára rendelte a fekete kávéját és megvetőleg ott hagyott bennünket. Csöppet se titkolta, hogy minket, falusiakat, alsóbbrendü lényeknek tekint, hogy kiknek nincs érzékük a városi élet finomságai és költséges volta iránt. Én is éppen vissza akartam térni a cséplőgéphez, mikor a Bábi szakácsné megjelent. Bábinak megvolt a maga birodalma, mely a konyhából, éléskamrából, cselédszobából, pincéből, padlásból, jégveremből, fáskamrából, baromfiudvarból állott és rendkivüli dolognak kellett történnie, hogy az ebédlőben megjelenjék.

– Tekintetes ur, – kezdte a szakácsné – furcsa dolog történt.

– Micsoda, Bábi?

– A tekintetes ur mindig azt mondja, hogy a kutyában becsületesebb lélek lakik, mint a macskában. A tekintetes ur jobban tudja ezt, mint én, mert hát bizonyosan a felsőbb iskolákban tanulta. El is hiszem, hogy igy van. De akkor valamelyik kutyában megbotlott a becsületes lélek.

– Csak nem, Bábi?

– De igenis, kérem. A dolog ugy történt, hogy most, ebéd előtt, tiz csirkét koppasztottunk és az egyik csirkét, miközben talán kimentünk a konyhából, a kutyák megették.

– Nem lehet az, Bábi. A kutya nagyon jól tudja, hogy ahhoz neki nem szabad hozzányulni. Hisz maga is tudja, hogy az én vadászkutyáim a szájukban hozzák elém a pecsenyét és nincs rá eset, hogy megegyék.

– Elhiszem kérem, de ne tessék elfelejteni, hogy nem valamennyi született vadászkutya. A Hektornak az anyja komondor, ezen a réven megeshetett, hogy megfeledkezett magáról.

– Egészen helyesen beszél, Bábi. Ez már más. Mindjárt meg is vizsgálom a dolgot.

Ezzel a bácsi kisietett a verandára és összefüttyentette ebeit. Egy pillanat alatt mind az öt kutya ott volt, köztük Hektor is, a kinek külseje is elárulta félkomondor eredetét. A kutyák leültek és feszült figyelemmel néztek a bácsira, a ki előttük egy széken helyet foglalt. Hektor a száját nyalogatta, mint a ki nagyon jól ebédelt. A szájaszéle is véres volt, s rögtön elárulta, hogy ő volt a csirketolvaj. A bácsi egy mars-kiáltással lekergette őket a verandáról. Hektor is sietett volna elkotródni, de a bácsi föltartóztatta.

– Hektor, itt maradsz!

Érdekes volt, hogy a kutya milyen sunyi ijedelemmel tért vissza. Látszott rajta, hogy a lelkiismeret mardossa. Néha lopva egy-egy pillantást vetett rám, mintha kért volna, hogy segitsek rajta nagy bajában. A bácsira rá se mert nézni. Fejét lehorgasztotta, az orra szinte a földet horzsolta. Modelt állhatott volna a bünbánó kutya szobrához.

– Hektor, nézz rám! – szólt a bácsi szelid hangon.

A kutya fölemelte tekintetét, s egy kicsit a farkát csóválta. (Ezzel jelezte, hogy a szelid hang némi reményeket ébresztett benne az iránt, hogy a büntetése talán nem lesz tulságosan szigoru.)

– Hektor, hát ez a köszönet, a miért olyan jó dolgod van itt? Hát rászorultál te arra, hogy a másét ellopd? Nem szégyelled magadat! Tudod-e, hogy más háznál ezért bottal vernének el?

A kutya szoborszerü mozdulatlansággal hallgatta a szidást. Mikor a bácsi a bothoz ért, a mihez nagyobb nyomaték kedveért a lábával toppantott, Hektor fölvetette fejét, körülnézett, odarohant a sarokhoz, szájába kapott egy botot s két ugrással a bácsihoz vitte. Tekintetét az öregre szegezte, s eléje tartotta a botot. Szinte könyörgött neki, hogy verj meg, édes gazdám, nem érdemlek mást. A bácsi elkapta tőle a botot, megfenyegette vele Hektort, de nem bántotta. Csak szidta tovább. Azután egy szelid nyaklevest adott neki jobbról, egyet balról s e szókkal fejezte be a jelenetet:

– Most pedig takarodjál és ne lássalak egy darabig! Mars!

A kutya odahajolt nagybátyámhoz s teljes bünbánata jeléül megnyalta a kezét. Azután körüljártatta a tekintetét s mintegy fogadalmat tett, hogy többet ilyet nem fog cselekedni. Lesütött fejjel, megtörve, lassan lebaktatott a verandáról s eltünt.

A bácsi sokáig utána nézett s igy szólt hozzám:

– Láttad?

– Láttam.

A bácsi egy fájdalmas tekintetet vetett Edgárra, a ki végignézte az egész jelenetet és nagyon mulatott rajta. És én megértettem a bácsi tekintetét, mely ezt jelentette: a fiam bezzeg felesel és gorombáskodik velem, ez a nyomorult eb pedig majd meghal fájdalmában, ha kemény hangon szólok rá.

Ekkor kezdtem legelőször megérteni, hogy a bácsi miért viseltetik oly szeretettel az állatok iránt.

Figyelemmel kisértem Hektor további magaviseletét. A kutyát két napig senki se látta. Ugy látszik, mint nagy névrokonának ellenfele, az ó-klasszikus Akhilles, bánatában elrejtőzött és könyeit a tengerbe hullatá. A harmadik napon fölmerült itt-ott az udvarban, de ha valakit meglátott, csak messziről és félénken csóválgatta a farkát, közeledni nem mert. Igyekezett magaviseletünkből megtudni, hogy vajjon a hangulat milyen ő iránta a kastélyban. Vajjon még mindig hitvány tolvajnak tekintik-e őt, vagy csak egyszerü torkosságnak minősitik a csirkelopást? Látván meghunyászkodását és őszinte fájdalmát, igazán megsajnáltam szegényt s egy izben rákiáltottam:

– Hektor, ide gyere!

A kutya olyan mozdulatokkal felelt, melyek egészen világosan ezt jelentették:

– Oh, uram, ezt nem tehetem, még nem bünhődtem eleget gazságomért.

– Hektor, nem hallod? – Egyuttal ujjaimmal csettentettem és a lábamat veregettem. Mind hiába. Hektor a fejét csóválta és teljesen méltatlannak vélte magát arra a kegyre, hogy esetleg a fejét megsimogassam. Nem is erőltettem tovább a dolgot, gondolván, hogy sokáig ugy sem tart. Igazam is volt. Másnap már följött a verandára s velem szóba mert állni. A konyhába is bement s megjelent a rendes kutyaebédosztásnál. De mikor a bácsi hangját meghallotta, kiszaladt az udvarra és egy bokor alá feküdt. Az ő szeme elé még nem mert kerülni.

Megjegyzendő, hogy a házőrzésben, félvér komondor voltánál fogva, Hektor vitte a főszerepet. A többi, mint vadászkutya, bent hálhatott a folyosó zárt részében, de Hektor posztja kint volt az udvaron. A bünbe esését követő éjszakákon sokat ugatott, a mire engem a bácsi figyelmeztetett.

– És tudod-e, miért teszi ezt?

– Miért?

– Fokozottabb mértékben be akarja bizonyitani hasznavehetőségét. Raffinált számitás az egész. Ugy okoskodik, hogy a hü házőrző kutyának, a ki éjszakai nyugodalmát is föláldozza, hamarább megbocsátanak.

Megjegyzem, hogy mióta a bácsi a Hektort átadta a közmegvetésnek, az én Vidok kutyám is mélabus lett. Vidok tudniillik félig szintén korcs-származásu kutya volt s inkább Hektorhoz huzott, mint a finom és kifogástalan eredetű vadászkutyákhoz. És a Hektor sorsa iránt érzett szomoruságának határozottan kifejezést adott. Kevesebbet evett s a társaságban nem igen mutatta magát.

Hektor bünhődése körülbelül öt napig tartott. Az ötödik napon visszafogadtuk a tisztességes társadalomba. A bácsi előtt fekhetett a verandán s az ő kezéből kapott koncot.

Egy este éppen vacsoránál ültünk, mikor a kutyák kint az udvarban irtóztató ugatásba kezdtek. Oly szilaj és szenvedélyes csaholás volt ez, hogy a bácsi maga sietett ki megtekinteni az okát. Ha farkas, vagy futóbetyár cirkálna a ház körül, akkor se csaholnának dühösebben. Ezt a megjegyzést Udvarnoki tette. Én is kisiettem a bácsi után, a kiváncsiságtól üzve.

Az udvaron egy tiz-tizenkét éves, zömök, erőteljes, bátor tekintetü parasztfiu állott, jobb kezét egy hatalmas pusztai kuvasz nyakán nyugtatva. Az idegen kutya fogvicsorgatva nézett, körül és folytonosan vadul morgott. A mi kutyáink körülvették őket s ugatásuk bizonyosan annyit jelentett, hogy szidalmakkal halmozták el a betolakodót. Legközelebb merészkedett hozzá Hektor, a ki kétségbeesett ugrándozásával és ugatásával jelezni akarta, hogy ime, mennyire ment, már a javulás utján, s e pillanatban is kész meghalni e ház biztonságáért. Hol a bácsihoz rohant, hol az idegen kutya körül keringett, kattogva, mintha elveszitette volna az eszét.

– Csak egy szót szóljon a tekintetes ur és én támadok, harapok és gyilkolok, – ezt jelentette Hektor buzgólkodása, de a bácsi elparancsolta onnan s nem fogadta el önfeláldozó kinálkozását.

– Ki vagy, fiam és mi kell? – kérdezte a gyereket.

– A nádi Tüskés Mátyásnak a fia vagyok, de nekem nem kell semmi…

– Hát akkor minek jöttél ide?

– Mert az apám küldött, hogy a kis öcsém nagyon beteg, tessék rajta segiteni.

– Mi baja?

– A forró hideg rázza már három nap óta. Aszongya édes anyám, egyszer olyan, mint a tüzesvas, máskor meg olyan, mint a jégcsap. Van ugy, hogy egész nap egy szót se szól, aztán meg egész éjjel félrebeszél.

– Min kezdte?

A fiu gondolkozott egy darabig.

– Azon kezdte, hogy sok sültkukoricát evett. Hallottam, mikor az apám szidta ezért. De édesanyám azt felelte rá, hogy én is, (már mint én, la!) sok sült kukoricát ettem, még sincs semmi bajom. De arra már az édesanyám is emlékezett, hogy János öcsém a torkát fájlalta.

– Jól van, fiam, értelmes gyerek vagy, eredj a konyhába, majd kapsz egy kis vacsorát és várj, a mig szólitalak. Valami szekér hozott be?

– Nem a, csak gyalog jöttem a Zsandár kutyánkkal. Megvéd ez még a farkasoktól is.

És hálásan megsimogatta a félelmes komondor nyakát.

– A kutyádat is vidd be a konyhába, mert nincs tőle nyugta a mienknek.

A fiu eltávozott a Zsandárral, a bácsi pedig egyenesen hozzám fordult és kijelentette, hogy most nagy föladat vár rám. El kell vinnem az orvosságot és beadnom a beteg gyereknek. Egyuttal adott egy stanicli sót, hogy abból a fiunak, ha a torka csakugyan fáj, gargarizmát csináljanak s megbizott azzal is, hogy priznicet tegyek a torkára. Mindjárt meg is mutatta, hogyan csináljam. A bácsinak meglehetősen gazdag házipatikája volt, s az egész uradalmat, de még a falut is ő gyógyitotta, nem lévén a vidéken orvos. Jó képet vágtam az expedicióhoz, bár hajnal óta a cséplőgép mellett lévén, meglehetősen fáradt voltam. Miután mindennel ellátott, egy rossz bricskába befogatott két vén lovat, a kocsis mellé ültette a hirnököt s szép holdvilágnál elindultunk. Alig kocogtunk ki az udvarból, a gyerek hátrafordult, vizsga szemekkel végigmustrált s igy szólt:

– Az ifiur doktor?

– Nem vagyok doktor, de a kasznár ur egyre-másra megtanitott.

– A nádi embereknek igy is jó, kérem, – mondá a fiu meggyőződéssel – mi nem tarthatunk drága doktorokat, a kik a városi iskolában nevelkedtek, azok csak az urakat gyógyitják. Ugy-e, az ifiur olcsón gyógyit?

– A mit teszek, azt ingyen teszem.

A fiu nagyot bámult e kijelentésemre. Bizonyosan meglepte őt, hogy egy uri ember egy parasztembernek ingyen tegyen valamit. Sokáig hallgatott, végre megszólalt:

– Ne tessék azt hinni, ifiur, hogy az egész ingyenbe megy. Majd én meghálálom.

Egy darabig hallgatott, aztán ujra folytatta:

– Meg tudom ám hálálni.

Egyszer csak azt vettem észre, hogy egészen szembeül velem, odahajol hozzám és egészen megváltozott, reszkető hangon, majdnem elpityeredve igy szólt:

– Tessék meggyógyitani az öcsémet!

Megsimogattam az arcát.

– Annyira szereted az öcsédet?

A fiu akadozva felelt:

– Édesanyám… tegnap e…gész… egész éjjel sirt és azt mondta, hogy… hogyha ez a gyerek meghal… neki meghasad a szive.

Visszafordult a kocsis mellé és hosszu ideig nem beszélt, nehogy sirva fakadjon. Végre megint a szemembe nézett.

– Pedig édesanyám nem mondja ám hiába… az megesett már nálunk… az ő édesanyja, az én öreganyám is ugy halt meg… A lánya koporsóján szakadt meg a szive…

A NÁDI EMBEREK KÖZT.

Kár volt azt a sok, szép regényes mocsárvilágot kipusztitani az ország területéről. Egészen különös emberek, állatok és növények pusztultak el vele. Ilyen nádashelyeken termett meg többek között a jóizü csík, egy olyan viziállat, mely félig kigyó, félig hal volt. Az én gyerekkoromban dunántul igen népszerü eledel volt a csíkos káposzta, a miről ma tán azt hiszik, hogy ez olyanféle káposzta lehetett, a melyen, mint a zebrán, sávok huzódtak végig. Pedig ez olyan káposzta volt, mint a székelygulyás, csakhogy disznóhus helyett csík főtt benne. Ennek a mi buzsáki mocsarunknak is, hogy még erre az egy specialitásra is kiterjeszkedjem, volt egy tüzvörös mocsárvirága, melyet még a méh is járt, s az ebből készitett méznek vérvörös szine volt. Ilyen gyilkosan vörös virágot se láttam azóta. A nádi emberek is kipusztultak, pedig a hogy a virágban meg a halban, ebben a fajtában is specialitásokat nyujtott a természet.

Körülbelül egy órahosszat tartott, míg Tüskés Mátyás házához megérkeztünk. Utunknak gyönyörü holdvilág kedvezett, nagy ünnep lehetett az égben, mert az összes csillagok égtek és ki voltak rakva. A mocsár fölött ezüstös pára lebegett és ennek fátyola alatt millió láthatatlan lény kuncogott, ümmögött, krákogott és vartyogott.

– Tudsz-e olvasni? – kérdeztem egyszer a kis Tüskés-fiut, hogy éppen kérdezzek valamit.

– Könyvből nem.

– Hát ugyan miből?

– A csillagokból.

Megnéztem a kölyköt, a ki nyugodt bátorsággal vállalta a nehéz tudományt.

– Aztán mit olvasol belőle?

– Nem sokat, csak a mire apám megtanitott. Könyvhöz mi nem jutunk, de a csillagos eget a jó Isten minden este kinyitja előttünk, nem kell érte iskolát fizetni, akkor aztán az apám mutogatja a csillagokat és megtanit mindenre, a mit róluk az apjától hallott.

– Az öcséd se tanul semmit?

– De az már a télen bent lakott a faluban, Mihály sógoréknál és iskolába is járt.

Nem folytattuk a beszélgetést, mert megérkeztünk. Tüskés Mátyás háza tavasszal valóságos szigeten feküdt. Csak egy kis keskeny, pocsogó vizesut kötötte össze a szárazfölddel. Most, nyár végén, a sziget meglehetősen megnagyobbodott, de azért a sás gazdagon termett köröskörül. Csodálatos egy finom muzsika a sáserdőnek a zümmögése. A sást, épp ugy, mint a nyárfát, gyávának teremtette az Isten. Örökké reszket. E pillanatban is, noha szélcsend uralkodott, köröskörül hullámzott és nyöszörgött a nádas.

Tüskés Mátyás valami kidöntött vastag fán üldögélt a ház előtt, mikor megérkeztünk. Fölkelt, levette a kalapját s illedelmesen köszönt. Aztán előrehajolt, élesen megnézett. Ugy láttam, hogy egy kicsit meg volt zavarodva, mert egy vadidegent (hozzá még tejfölös száju ifjut!) látott maga előtt.

– A kasznár urnak az öccse vagyok. Hoztam orvosságot a fiunak, vezessen oda hozzá.

– Igenis, kérem alássan, – felelt nagyon alázatos és meleg hangon.

Előre sietett, én követtem a beteg szobájába. A szoba egyik sarkában egy asszony üldögélt, tenyerébe temetett arccal. Nem volt öreg, de az erős, paraszti munka vénitő hatása látszott rajta. Az ágyban a gyerek hánykolódott. Beadtam neki két port a láz ellen, megcsináltam a gargarizáló vizet, priznicbe kötöttem a torkát, szóval mindent elvégeztem ugy, a hogy a bácsi rá megtanitott. Egy félóra mulva a láz jelentékenyen csökkent, akkor megkezdettem vele a toroköblögetést. A szegény asszony kétségbeesése szemlátomást engedett, a mikor látta, hogyan távozik a forró hideg a fiából. A mint a fiu tisztán és értelmesen megszólalt: édes anyám, kérek vizet, az asszony sirvafakadt örömében.

– A jó Isten áldja meg az urfit, hogy segitett rajtunk nagy bajunkban.

– Nem olyan nagy baj ez, jó asszony, csak egy kis torokgyuladás.

Itt megszólalt Tüskés:

– De nagy baj lehet belőle, ha nem veszi észre idejében az ember. Istenem, de jó is az uraknak, mennyivel előbbre vannak a tanulással, mint a szegény ember. Mindjárt a fejin találják a szöget.

Itt ujra az asszony vette át a szót:

– Ugyan kérem, ha szómmal nem vétenék, az urfi micsoda mesterséget tanul, hogy fiatalon már ilyen sok tudománya van?

– Én bizony, jó asszony, gazdasági gyakornok vagyok a tekintetes kasznár ur mellett. A mi annyit jelent, hogy abbahagytam minden iskolát és csak azt tanulom meg, a mit itt a gazdaságban tudnak. Ebből készülök megélni.

Tüskés Mátyás és az asszony fejcsóválva néztek reám.

– Hát ez is előfordul? Hogy az urak, a kiknek módjuk volna benne, abbahagyják a tanulást? Hisz akkor valóságos Istenkisértés, hogy nekem, szegény nádi embernek, az jár az eszemben: hogyan nevelhetnék papot a kisebbik fiamból?

Itt az asszony mintegy magyarázólag közbeszólt:

– Nem ugy magunktól jutott ám ez eszünkbe, könyörgöm. Isten ments, hogy mi annyira hivalkodnánk. Hanem itt a falon van egy képünk, a mely mutatja Simor esztergomi primás szüleit. Könyörgöm, azok is csak egyszerü falusi emberek voltak, aztán a fiuk Isten választott papja lett. Nem a kevélység sugta nekünk ezt, ne tessék azt hinni… Csiborka tisztelendő plébános ur is biztat, hogy majd a fiunkat fölveszik a szemenáriomba.

Tüskés rámordult az asszonyra:

– Ne prézsmitálj annyit, asszony, hanem eredj a sósvizzel kimosni a gyerek torkát. Ha pedig az urfi sziveskedik még ittmaradni, egy kis keszeget sütnénk a tüznél.

Az ajánlatot persze örömmel elfogadtam. Kimentünk a ház végébe, a hol a hamvadó tüzrakásnak még izzó parazsát találtuk. Tüskés egy dézsából holmi hitvány, lapos halat szedett elő, sóval bedörgölte, aztán mindegyiket külön faágra huzta. És igy az izzó parázs fölött a nyárson megsütöttük. A hal, melyet szőröstől, bőröstől, szálkástól megettünk, nagyon jó volt. Kapott belőle a Pista gyerek is, a ki értem járt a kastélyban. Különösen jóizüt falatozott Tüskés Mátyás uram, a ki szemmelláthatólag megkönnyebbült, a mint látta, hogy orvosi beavatkozásom a fiára nézve milyen kedvező eredménnyel jár.

– Az első jóizü falat öt nap óta, – szólt hozzám.

Intésére a Pista gyerek kihozott a házból egy kulacs bort, afféle helyi vinkót, a melyet Somogy vármegyében három emberes bornak hivnak. A mi annyit jelent, hogy az ivóját ketten lefogják, a mig a harmadik itatja. Azután Tüskés Mátyás pipára gyujtott és mikor a kövér füstmacskákat szanaszét fujta, elégedetten megjegyezte:

– Első pipa dohány öt nap óta. Hanem jól is esik ám!

Meghatott csodálkozással tekintettem az egyszerü, müveletlen nádi emberre. Igaz, nem sokat láttam még az életből, tán épp azért lepett meg a közönséges embernek az a rendkivüli szeretete a gyereke iránt. Inkább ahhoz voltam szokva, hogy a mi népünk jobban félti a marháját, mint a gyerekét. S a milyen hamar elszalad az állatorvosért, épp oly késedelmesen hivja el a doktort, ha családjában van a betegség. Ebben az esetben talán az lehetett a magyarázata a dolognak, hogy Tüskés Mátyás gazda már nagyon beleringatta magát abba a fényes álomba, mely a fiát püspöki ornátusban mutogatta előtte. Ez a magányos, csöndes tanya végtelenül hosszu, téli éjszakáival nagyon egyszerü és üres volt, azért teremtett magának egy ábrándéletet, melynek középpontján az ő püspökfia állott, a ki nem tagadja meg az ő egyszerü szüleit, hanem még a Szent István-napi ebéden is odaülteti őket maga mellé, a főispán, a főszolgabiró, meg a grófok közé.

Kérésemre Tüskés uram elmondta nekem is egész csillagászati tudományát, a mely különféle népies mesékből állott. Ezen kivül azt is meg tudta mondani a csillagok állásából, hogy hány óra és egyes alakzatokból ki tudta sütni, hogy holnap-holnapután milyen idő várható? Én is kitálaltam neki egyet-mást, a mit életemben hallottam, többek közt azt is, hogy nemcsak a földön laknak emberek, hanem más csillagzatokban is.

Nagy meglepetésemre ő nem csodálkozott ezen az állitásomon, csupán abban volt köztünk eltérés, hogy szerinte egyéb csillagzatokban olyan emberek laknak, a kiknek kék hajuk, a homlokuk közepén egy szemük és kecskelábuk van. A miben én bizony nem mondtam ellent, mert – hátha Tüskés Mátyásnak van igaza.

Egyszer csak azt kezdte emlegetni Tüskés gazda, hogy nincs ám nekik olyan rossz életük itt a nádasban, mint a hogy azt odakünn a nagy világban gondolják. Szárnyassal és hallal ellátja őket a mocsár. Csak ötven lépésnyire megy innen, ott kővel dobálja agyon a vadkacsát. Puska se kell hozzá. A halat meg éppen kézzel foghatja. De meg egyéb is akad ám errefelé. Nincs messze a Hunyadi grófok nagy vadaskertje, onnan ki-kitévednek a nemes állatok, fácán, őz, vaddisznó. Ez aztán azé, a ki megfogja. Mert hogy minden egyes elbódorgott vadat visszavigyenek a gróf udvarába, ezt semmiféle törvény nem kivánhatja a szegény embertől. Ő neki soha eszébe se jut tilosban vadászni, de olyan bolondnak se tartsák, hogy a méltóságos gróf ur nagyságos állatait, melyek az ő vidékére tévednek, ölben hordja vissza. Ha az urfi szereti a vadpecsenyét, ő, mihelyt alkalom kerül, szivesen visz be a kastélyba. Már csak azért is, hogy a mai fáradságát meghálálja valamivel. A Jancsi gyerek állapota szemmelláthatólag jobbrafordult s ezért ő, Tüskés Mátyás, tettekkel akarja bebizonyitani háláját.

Nem nyilatkozhattam a hosszabb orációra, mert nem nagyon voltam tisztában azzal: milyen képet vágjak ahhoz, hogy Tüskés Mátyás uram engem és a nagybátyámat a Hunyadi grófok vadaskertjéből rekompenzáljon. Ismételt sürgetésére bizonytalan ümmögetések közt kijelentettem, hogy meglehetős barátja vagyok a fácánpecsenyének s némileg méltatlannak találom, hogy ilyesmit csak a Hunyadiak egyenek, mi pedig nem, de azért direkt nem adtam fölhatalmazást Tüskésnek arra, hogy a vadaskertből számomra izletes falatokat keritsen. Annál már mégis óvatosabb férfiu vagyok.

Közben a hold lement s a csillagok még fényesebben sziporkáztak. Mintha az angyalkák friss olajat öntöttek volna mindegyik mécsesbe. Vagy mint mikor az udvari bálról eltávozik a főur, a király, s a hátramaradtak fesztelenebbül, fölszabadult jókedvvel mulatnak tovább. A betegnek beadtam még egy lázellenes port, aztán mikor láttam, hogy nyugodtan elalszik, bucsut vettem a Tüskés-familiától. A Pista gyereket azonban nem láttam sehol. Nehéz igáslovaink csöndes szotyogással haladtak tova a vizes uton.

A csillagmilliók nem nagy világosságot adtak. Nagy csöndesség ült a tájon. A rejtelmes mocsárvilág aludt. Aludt és álmodott és álmában beszélt. Néha csodás kiáltások hangzottak el az éjszakában és utána hosszu sóhajtás szállt végig az éren. Azután a nádas kezdett zizegni, mozogni egy darabig, végre megint minden elcsöndesedett.

Valamelyik fordulónál megmozdult a sötétség és két alak vált ki belőle: Pista gyerek meg a nagy kutyája. Kis kosár volt a kezében, azzal együtt fölszállt a kocsira, még pedig egyenesen mellém ülve. Aztán suttogó hangon igy szólt hozzám:

– Mondtam az urfinak, hogy nem megy ingyenbe a dolog. Szavamnak állok. Hoztam egy kis gyönge kukoricát, meg egy kései görögdinnyét.

– Hát nektek még dinnyeföldetek is van? – kérdém elbámulva.

A fiu hallgatott egy darabig, aztán habozva felelt:

– Nem egészen. Ez itt szanaszét terem a buzsáki földeken.

(Vagy ugy!)

Mit akarnak kérem? Tizenhat éves voltam, diákember voltam. És eszembe jutott, hogy a kőszegi Spannberger-kert első cseresznyéjét soha sem az öreg Spannberger fogyasztotta el, hanem mi, diákok. Százados okirások vannak arról, hogy ennivalót csenni a diákok sose tekintették bünnek. Már tudniillik ilyen lábán érő ennivalót tessék érteni. Elfogadtam a hálás Tüskés Pista adományát, a holmit magam mellé üritettem, a kosarat visszaadtam neki, ő megköszönte, hogy sziveskedtem elfogadni, egy ugrással lent termett a kocsiról és eltünt a sötétségben.

CSIBORKA.

Három nappal a nádi emberek közt tett éjjeli látogatásom után, Tüskés Mátyás beállitott a kastélyba. Éppen a verandán vacsoráltunk. Tüskés uram vállán hozott egy zsákot, azt ledobta a földre, az illendőségparancsolta távolságban megállt, levette a kalapját, köszönt s várta, hogy megszólitsák. Ezt is az illemtudás sugta meg neki. Általában az igazi magyar parasztember komoly és illemtudó, soha sem hányaveti és hencegő.

– Mi ujság a berekben? – kérdezte a bácsi bizonyos szünet után.

– A sügér eluszott. A vérvirág lehullott. A barátok elvitték a porciójukat.

Mindez a nádi ember nyelvén körülbelül annyit jelenthetett, hogy a nyári szezon vége felé jár. Csak a barátok porcióját nem értettem s azért kérdőleg tekintettem Tüskés Mátyásra, mintha magyarázatot várnék. Tüskés nagy szivességgel azonnal hozzá is fogott:

– A karádi barátok minden esztendőben megjelennek a berekben s egy nagy csomó halat fognak. Egy részét besózzák, más részét megszáritják. Igy aztán elteszik télire, különösen a bőjt idejére. Okos emberek ám a barátok, urfi, – folytatta teljes meggyőződéssel Tüskés gazda, – mindig ugy tudják igazitani a dolgukat, hogy nekik se legyen okuk a panaszra, s azért a jó Istennel is rendben legyenek.

Itt Tüskés gazda elakadt, zavarba jött, mintha elszólta volna magát és illetéktelen kritikát gyakorolt volna. A másik lábára nehezedett és egy kicsit köhécselt.

– A fiad mit csinál? – kérdezte ujra a bácsi.

– Épp azért jöttem, hogy meggyógyult. Hogy az urfi kint járt, másnap már nem lehetett ágyban marasztani. Most egyre azon bőg, hogy aszongya, mindig ehetnék.

– Ne tömjétek, – szólt a bácsi, – de adjatok neki rendesen enni. Hisz ugy tudom, nem vagytok pecsenye hijján. Akad ott betegnek való is.

Tüskés Mátyás lehajolt, hogy az imént a földre dobott zsákot fölvegye.

– Igenis, akad, könyörgöm. Bőven akad. Azért sziveskedtem hozni belőle a tekintetes kasznár urnak.

Ezzel kipakkolt a zsákból három szép fácánmadarat, melyeknek láttára Edgár unokatestvérem nagyot ütött az asztalra és kiáltott:

– Teringettét, én holmi hitvány fürjek után csatangolok, egész istenadta nap, ez a parasztember pedig a legfinomabb fácánt hozza ajándékba. Ugyan, atyafi, – fordult Tüskéshez, – hát olyan jó dolga van a pógárnak Somogy vármegyében, hogy mindegyik vadaskertet tart?

Tüskés uram megvakarta az állát s a plafonra nézett.

– Nem én tartom, könyörgöm, én csak terelem a vadat.

– Tereli? Még pedig, ugy látszik, maga felé tereli, – nevetett Edgár.

– Pedig nem ugy van, kérem szivesen a tekintetes urat. Én ki se mozdulok arról a helyről, a hol lakom. De azt a helyet nagyon szeretik a fácánok. Valami jóizü vizibogár vagy vizisulyom terem ott, a mit nagyon szeret a fácán. A minél jobbat nem tud neki főzni a grófi jáger, sem az erdész. Én csak kirakom a hurkaimat és reggelre benne ül a fácán. Tessék megnézni: nincs ezen a madáron lövés.

– Szent igaz, – szólt a bácsi komolyan, – nem hordhatja vissza valamennyit három mérföldnyire, a kéthelyi vadaskertbe.

És hogy a bácsi milyen jellegünek tekintette az ajándékot, kitünik abból az intézkedéséből, hogy a Bábival az éléskamrába vitette. Eközben Tüskés Mátyás uram meginvitálta Edgárt, hogy jőjjön ki a berekbe vadászatra, a mit Edgár meg is igért.

Másnap Edgár ügye fordulópontra jutott, a mi annyit jelent, hogy a bácsi végre beadta a kulcsot. Edgár zsákmánya ezuttal kétszáz forint volt, s a jeles ur annyira el volt ragadtatva, hogy nekem is akart adni belőle egy forintot. De én visszautasitottam és odamorogtam neki, hogy a cselédeknek adj borravalót, ne nekem. A mint Edgár a pénzt zsebében érezte, többet nem találta helyét. Képes lett volna gyalog elindulni, csakhogy mielőbb szabaduljon innen. Még Málcsi néni is szemrehányást tett neki, hogy nincs szive. De Edgár mindezzel nem törődött, bánta is ő, akármit mondanak is neki, ha a pénz már egyszer a zsebében volt. El is ment ebéd után mindjárt, mert a bácsi nagy keserüséggel befogatott neki. Képzelhető, hogy a feketelelkü Udvarnoki, mikor megtudta a bácsi ujabb gyöngeségét, miket mondott róla. Előttem pedig akkor kezdett már egy élettapasztalat derengeni: hogy a legkiválóbb eszű apa is milyen együgyű és gyönge, mikor a saját kölykeiről van szó. A testvéreit, a szüleit, mindenkit a legkegyetlenebb őszinteséggel el tud dirigálni, s a maga gyermekeinek mindent megenged, ezekkel szemben ellágyul és tehetetlen lesz – azoknak óriási kárára.

És mily könnyű ezt ily hidegen megállapitani, hogy igy van és mennyire lehetetlen másképp cselekedni! Mit tudtok ti ahhoz, gyermektelen szülék, hogy mily édes gyötrelem a belőlünk fakadt s nyomainkba tóduló bolondos kis emberkéket kényeztetni. És micsoda fájdalom kedvük ellenére cselekedni valamit. Vagy éppen büntetni! Erős hangon kiabálni rájuk, pálcát forgatni fölöttük, miközben szemedből köny és szivedből vér szivárog…

Edgár elutazása után alkalmam nyilt megismerkedni a buzsáki plébánossal, Csiborka tisztelendő urral, a kit Roboz bátyánk ősrégi kaposvári ujságja ugy szokott emlegetni, mint a marcaltői vidék intelligenciájának zászlóvivőjét, akinek ugy politikában, mint egyházi ügyekben megvan a maga véleménye. Akkoriban én még komolyan vettem az ilyen frázisokat és nem tudtam, hogy egészen nyugodtan lehet valakiről olyasmit állitani, amiből egy szó sem igaz. Természetesen itt csak dicséretről lehet szó. (Ma már tán a rágalmakkal is igy vagyunk!)

Ma azt mondanák, hogy a plébános ur zsurozni járt a mi házunkhoz. Mikor megtudta, hogy a bácsi a csépléssel is elkészült, hetenkint egyszer kijött hozzánk vacsorára s előtte és utána aztán tartliztak. Az égboltozaton nem következhettek be olyan konstellációk, melyek Csiborkát visszatartóztatták volna a vizittől. Rossz időben meghátrált a temetéstől és a káplánjára bizta, a tartlizástól nem hátrált meg soha. És igaza volt, mert nagyon sokszor hallottam, hogy a pap a temetésen meghűlt és a megboldogult után elpályázott. De olyan papot még nem ismertem, a ki kártyázásba betegedett volna bele.

Csiborka András magas termetü, erőteljes, de nagyon sovány ember volt. Akármit evett, az csonttá fejlődött nála, nem szalonnává vagy hussá. Jókedvü, társaságkedvelő, jó konyhatartó ember hirében állott. Azt tartotta, hogy ugy is lehet jó pap valaki, ha nem veti meg teljesen a föld örömeit. Szükséges föltétlenül, hogy a pap jó, becsületes és okos ember legyen, hogy vendégszerető, nyilt házat vigyen, soha szegény embert a küszöbétől el ne utasitson, egy pohár bor, pipa dohány, egy jó szó, vagy jó tanács mindig készen álljon nála, ha ilyesmiért bekopogtatnak hozzá. Az meg természetes, hogy a kötelességét pontosan teljesitse, s a hiveivel nyájas legyen. Az azonban nem szükséges, hogy aszkéta legyen. Ennek is megvolt a maga ideje a kereszténység történetében.

A buzsáki plébánia a püspökkel is mindig jó lábon szokott állni. A talajának, a levegőjének rossz hire volt, egyszerüen csak malária-fészeknek nevezték. Ezen a cimen a püspöki rezidenciákban föl tudta kelteni a közrészvétet és az adakozó kedvet, a nélkül, hogy a püspök urnak kedve lett volna közelebbről megismerkedni a berekben senyvedő nyájjal. A felsőbbség tisztességesen ellátta a buzsákiak szükségleteit, de nem ellenőrizte különben őket. Igy aztán a papnak szabad, sima, kellemes, zökkenések nélkül való élete volt. A bereki papok elégedetten senyvedtek.

Csiborka első látogatása, vagyis a tartli-szezon kezdete, nagyon érdekes körülmények közt folyt le. A tisztelendő ur egy nagy kosárral érkezett meg. Mielőtt a kosárba bocsátkoznám, meg kell emlitenem, hogy engem, mint régi ismerőst, egy erőteljes barackkal üdvözölt, s szerződtetett a tartlihoz névtelen jegyzőjének a pointek fölirására. Azután titokteljes arccal a bácsihoz fordult és igy szólt:

– Kedves kasznár ur, hoztam egy kis inycsiklandozót.

A bácsi vállat vont.

– Minek? Tudja azt maga, szent atyám, hogy engem az ilyesmi nem izgat.

– Persze, hogy tudom, – nevetett a pap, – de azért meg akarom mutatni, hogy magának is jól esik. Éppen az bosszant, hogy az olvasásban, a lelki táplálékban olyan finnyás, az evésben meg fölhabzsol mindent. Pedig a müvelt gyomor épp oly válogatós, mint a müvelt elme.

– Müvelt gyomrot nem ismerek, csak jó gyomrot, meg rossz gyomrot. Az enyém jó, s ez nekem elég.

Ekközben Csiborka plébános ur kirakta a kosár tartalmát. Még pedig nagy ámulatomra, gyönge, kis, aprócsövü kukoricát és görögdinnyét. Nem ügyeltek rám, különben talán észrevették volna a zavart, mely e holmi láttára arcomon megjelent. Nem kellett tulságosan sok ész annak a kitalálásához, hogy az ifju Tüskés által nekem nemrég átnyujtott orvosi honorárium Csiborka tisztelendő ur földjéről került ki. (A bünjelek közül a kukorica még most is ott állt az éléstárban, a dinnyét szerencsére még az éjjel megettem.) Természetesen óvakodtam elárulni, hogy én már bizalmas ösmeretségben állok a Csiborka-kertészet termékeivel. Szó nélkül ettem ezekből is. És konstatálom ezt: Bármit mondjanak is a diák urak, a becsületes uton megevett gyümölcs épp olyan jó lehet, mint a lopott. Nem merném azt állitani, hogy jobb, de legalább is olyan jó.

Konstatálom még, hogy a bácsi lelke mélyén is valami rut szibarita-váz lappanghatott, mert vacsorakor a görögdinnyét el nem titkolható élvezettel nyelte. A kukorica olyan finom és fiatal volt, hogy Csiborka szerint még a király asztalán is helyet foglalhatott volna, ha ugyan az udvari konyha ismerte volna a kukoricát, mint embernek való eledelt. A bácsi ama nézetének adott kifejezést, hogy tudomása szerint a kukorica, igy megfőzve, csak Amerikában kerül az intelligencia asztalára, ellenben az európai konyhák nem ismerik. A mi Udvarnokit illeti, papunk csemegéjéből ő evett legtöbbet és leplezetlen csámcsogása bizonyitotta, hogy legjobb izüt. Ellenben ehhez a prózai müvelethez olyan sötét ábrázatot vágott, hogy modelt ülhetett volna Danténak a pokolbeli irigyek ecsetelésekor. Pepi bácsi nem is állhatta meg, hogy rá ne szóljon:

– Micsoda utálatos képet vág maga, Udvarnoki? A legnagyobb odaadással szürcsöli itt az egyház ajándékát s e mellett olyan förtelmesen néz ránk, mintha mi ezt kinzásul magára erőltetnők. Hát ne egyék! Hagyja ott! Én nem rajongok az ilyesmiért, nem természetem, nem szaladok utána, de ha megkinálnak, szives örömest megeszem s nem tagadom, hogy jól esik. Nem szeretem a hazug pózokat.

Udvarnoki e leleplezésre dühbe gurult s medveszerü mormogással természetesen ama gyanujának adott kifejezést, hogy Csiborka lopja a püspököt, s hogy bizony a plébános urnak pap létére több megvetéssel kellene viseltetni a földi javak iránt.

– Talán bolond vagyok? – kiáltott tele szájjal Csiborka. – Én becsületesen megdolgozom és megszolgálom azt, a mit megeszem. A pap az állami fönnhatóság és a társadalmi rend szempontjából épp olyan fontos személy, sok esetben még fontosabb, mint akármelyik tisztviselő, főszolgabiró, alispán, jegyző és igy tovább. Csak azért, mert pap vagyok, nem tartozom megvonni magamtól semmit. Ha én azt a fáradtságot veszem magamnak, hogy konyhakertészettel foglalkozom, s a közönségesebb dolgok mellett finomabb dolgokat is termesztek, csak nem vétkezem vele? Csak becsületesebb dolog ez, mint ugy képmutatóskodni, mint a hogy maga teszi.

Erre az őszinte beszédre mit feleljen Udvarnoki? A lehető legokosabb választ adta: mérgesen még egy cikk görögdinnyét bekebelezett. E közben Csiborka megvallotta, hogy a buzsáki nép is rájött már az ő kertjének különleges terméseire és erősen dézsmálja az ő holmiját.

– Ez már az érdeklődés kezdete, – vigasztalta a bácsi, – a jövő évre majd ők is termeszteni fognak.

Csak Udvarnoki arcán látszott bizonyos megelégedés. Utálatos fráter volt. Pláne e mellett az egyeneslelkü, nyiltbeszédü, átlátszólelkü pap mellett!

Egyetlen elégtételem ezen az estén az volt, hogy a lopott kukoricát a többi közé csempészve, legalább egy részét visszaetettem Csiborkával.

PITYKE VAJDA.

Mikor a buzsáki uradalomhoz tartozó kartali majorban csépeltettünk, egy napon érdekes látogatónk érkezett.

Szép szál, jól táplált, erőteljes, hosszu, koromfekete haju, sötét ábrázatu cigány volt. Olyan tiszta hindu-cigánytipus, mintha tegnap érkezett volna Indiából. Megállott a gép mellett, ott, a hol a tiszta buzát öntötte, állát hosszu botjára támasztotta és szó nélkül bámulta a munkát. Mintha gyönyörüsége telt volna abban, hogy ez a mélyhangu, nagy, bolond masina milyen okosan és engedelmesen végezi el a munka nehezét az emberek helyett.

Bizalmatlan figyelemmel kisértem a cigány minden mozdulatát. A munkások egy-egy csufondáros szót kiáltottak feléje, de különben nem sokat törődtek vele, ugy látszik, valamennyien ismerték.

– Ki ez a cigány? – kérdeztem egy öreg cselédünktől.

– Nem ismeri az urfi? Ez Pityke, a nádi cigányok vajdája. Olyan ez a cigányok közt, mint a magyarok közt a király. Vagy legalább is, mint a főszolgabiró. (Egy kis különbség! – gondolám nevetve.)

E pillanatban már azzal is tisztában voltam, hogy miért hivhatták Pitykének? Gunyán még annyi ezüstpitykét nem láttam, mint ezen a cigányén. Nemcsak a lajbija volt tele, hanem a nadrágján is hatalmas pitykesor huzódott végig, sőt a füle cimpájában is két aranynak látszó pitykegomb lógott.

– Ide való?

– Itt lakik, nem a faluban, hanem a berekben az egész sátoraljával. Nincs mindig itt, el-elkóborol, mert a cigány a nélkül nem élhet meg, de megint csak visszajön és Buzsákot vallja hazájának.

A cigány pipát vett elő és tömni kezdte.

– Hé, atyafi, – szóltam hozzá, – tudhatja kend, hogy a cséplőgép körül nem szabad pipázni.

A cigány megvetően nézett végig, nyugodtan tömte tovább a pipáját és meglehetősen impertinens hangon igy felelt:

– Az urfit pedig nem ismerem.

Ez a szemtelenség fölforralta véremet. Odaléptem hozzá, sunyi szemei közé néztem és igy feleltem:

– Hát majd megismer kend, csak próbáljon rágyujtani.

A cigány habozni látszott, hogy tovább gorombáskodjék-e velem, vagy pedig szót fogadjon? Én el voltam tökélve, hogy a pipát kiütöm a szájából s a more, ugy látszik, jó pszikológus volt, észrevette rajtam a határozottságot, mert csavarintott egyet a tónuson s valamivel alázatosabban igy szólt:

– De az urfi sem ismer ám engem. Pedig én az uradalomhoz tartozom. Én vagyok a Pityke vajda. Itt lakom a népemmel a berekben. Ne tessék azt hinni, hogy mi lopjuk a napot. Kovács- meg lakatosmunkát végzünk, teknőt eszkábálunk. Ha hinak, muzsikálunk, ha muszáj, vályogot vetünk. Az urfi nem lehet itt régen, hogy engemet nem ismer…

Itt rátért a tárgyra:

– Tudom én, mi a regula, instálom. Hogy hát ne gyujtsak rá itt a kazal mellett? Be van az biztositva, urfi, még ha baj történik is, nem lesz belőle kára senkinek. Aztán tudok én vigyázni. De azért mégis igaza van az urfinak, mert ha engem itt pipázni látnak, akkor ez a sok paraszt mind rá akar gyujtani. A’ pedig már baj lenne.

Mindezek után a vajda a pipáját lajbijának belső zsebébe sülyesztette. Két fekete szemét kérdőleg függesztette rám, mintha azt akarná mondani, hogy most már uraságod is legyen szives az életrajzát elmondani. De én nem értettem meg, hátat forditottam neki s az egyik kazalhoz ballagtam. Ő aztán megelégedett azzal, hogy egyik cselédünktől kérdezte meg kilétemet, azután elhuzódott egy távoli árokszélre és ott pipára gyujtott.

Mikor estefelé a nagybátyám megjelent, kötelességszerüen jelentést tettem neki a nap eseményeiről, nem feledkezvén el Pityke vajdának gyanus ólálkodásáról sem.

– Ebben nincs igazad, – felelt a bácsi. – Pityke nekünk nem ellenségünk, hanem szövetségesünk. Bárhol másutt rosszat jelenthet az ő kémlelődése, csak nálunk nem. Itt kommenciót kap s ennek fejében mi mindenféle cigánycsapástól meg vagyunk óva. Most is bizonyosan a zsák buzájáért jött.

A bácsi beszéde nyomán eszembe jutott, a mit apámtól oly sokszor hallottam, hogy a régebbi időkben a gazdaemberek a betyároknak szoktak kommenciót adni. Se a zsandár-, se a pandurvilágban birtokosember érdekei nem voltak kellőképpen megóva a betyárok ellenében. S igy a gazda ugy védekezett, a hogy lehetett: a biztosságát kiárendálta a zsiványoktól. A mit ezért fizetett, azt hivták kommenciónak. Ez leginkább természetbeli adományokból, élelmiszerekből állott. Szalonna, kenyér, liszt, só, zsir, paprika, egy-egy bárány vagy disznó, a legritkábban készpénz. Néha az erdőről, a hol makkoltatott, bejött egy kanász a faluba üzenettel, hogy a tekintetes ur hat személyre szóló báránypaprikást küldjön ki erre meg erre a pusztára. Ennek meg kellett lenni. Megjegyzem, hogy a zsiványok rendkivül becsületesen megtartották a szerződést és sohase zsarolták az uraságokat. Ha az államok ilyen tisztességesen megtartanák az egymással kötött szerződéseket, kevesebb baj volna a világon. Apám-anyám egy éjjel valami sümegi mulatság után kocsikáztak haza a szomszéd faluba. Utközben a betyárok megállitották őket s a zsivány éppen pénz erányában akart tudakozódni, mikor a hold hirtelen kibukkant és bevilágitotta a jelenetet. Ekkor egy hang az utszéli fák alól kiszólt: Te bolond, nem ismered a Hókát? Apámnak ugyanis volt egy, az egész vidéken ismert hóka lova, vagyis egy olyan paripája, melynek a homlokán fehér csillag volt. A hókáról ismerték meg, hogy a kocsiban apám ül, nyugodalmas jóéjszakát kivántak és mint becsületes futóbetyárok, tovább állottak.

Ezek a bandák nem gyilkoltak, nem gyujtogattak; azt lehet mondani, nem is raboltak többet, mint a mennyi a maguk életének a föntartására szükséges volt. Akárhány rabláskor megtörtént, hogy a banda minden tagjának a markába olvastak harminc-harminc pengőt, a többit visszaadták az utasnak és tovább eresztették.

Ha jól emlékszem, az utolsó betyár, a kit a mi vidékünkön agyonlőttek, Mező Jóska volt. De már arra nem emlékszem, hogy még a pandurok bántak-e el vele, vagy már a csendőrök. A magyar csendőrség fölállitása hamar véget vetett a betyárvilágnak. A betyárok örökségébe a kóborcigányok léptek s a régi kommenciót mi most a cigányoknak fizettük. A mit bölcsen cselekvénk, mert a cigányokkal szemben teljesen tehetetlenek voltunk.

A mi buzsáki cigányaink két részre oszlottak. Azt lehet mondani, két törzsre. A kik már közeledtek a civilizáció felé, azok a falu végén huzták meg magukat, a vadabbak a berekben laktak. Itt tanyázott Pityke is, a ki azonban a falubelieket is uralma alatt tartotta.

Mikor Pepi bácsi megérkezett, elősomfordált Pityke is, de már ekkor egy üres zsák volt a vállán. Pityke mögött föltünt egy kordély, a melybe egy irtóztató sovány ló volt fogva. A lovat egy purdé hajtotta, a kinek összes ruházata a nyakára kötött vörös zsinórból állott.

– Gazdag ember lehetsz, Pityke, – szólt a bácsi, – hogy olyan későn jelentkezel a salláriumért.

A cigány vállat vont.

– Gazdag ember az, instálom, a ki megelégszik azzal, a mije van.

– Hát te meg vagy elégedve, Pityke? Na, ilyen embert is keveset láttam életemben. Pénzért mutogathatnád magadat. De azért fogadni mernék, hogy van oka a késedelmednek.

A cigány furfangosan nevetett.

– Van bizony, instálom, hiába csak nem tesz az ember semmit. Régen tudom én azt, kenyergem, hogy a kartali majorban termett a legszebb buza. Szómára is sok, meg szemre is sok. Azért kérem ki abból a részemet.

A cigány odaállott a cséplőgép végibe s mikor az egyik zsák megtelt és levették, a maga zsákját akasztotta a helyibe. Az emberek türték, tudták, hogy ez dukál Pitykének. Én pedig közben igy szóltam a bácsihoz:

– Kedves bátyám, ha maga fölfedezett egy elégedett embert, jelentem, hogy én meg fölfedeztem egy elégedetlen embert.

– És ugyan kit?

Rámutattam a meztelen purdéra.

– Ennek a gyereknek a szabóját.

– No már, annak a szabónak a bőrében magam sem szeretnék lenni.

A munkások évődtek egy kicsit Pitykével. Az egyik etető lekiáltott hozzá a gép tetejéről:

– Hej, Pityke, megrándult a karom, gyere föl dolgozni helyettem.

– Nem nekem való munka a cséplés. Kehegek a porától. Azután meg sajnálom a gunyámat.

– Hát cserélj gunyát a rajkóddal!

Nagy kacagás felelt erre a tréfára. Pityke megvetőleg legyintett a kezével, bekötözte a zsákja száját, föltette a kordélyra és elbaktatott girhes lovával. Nehezen ment egy kicsit a dolog, mert a derék ló mindenre be volt rendezve, csak huzásra nem, de valahogy csak ment. És Pityke már régen eltünt szemünk elől, még mindig hallottuk a nagy csihi-puhit, a mint a lovát ütötte. Kérdőleg tekintettem a bácsira, hogy nem avatkozunk-e bele? A bácsi elértette és igy felelt:

– Nem, fiam. A cigány lova épp olyan különleges teremtése az Istennek, mint a cigány maga. Erre a mi törvényeink nem érvényesek.

És mégis… és mégis… bár Pityke királynak rendes adófizető alattvalói voltunk, megtörtént rajtunk, hogy a cigányok megraboltak.

A gazemberek a legszebb prédára vetették rá magukat. Pepi bácsinak volt egy pár ritka fajtáju amerikai disznója. Főképp abban különböztek a közönséges disznótól, hogy nem volt sertéjük. Csodálatos sima bőrük rózsaszin pirban derengett. Malackorban ugy festettek, mintha sülve szaladgálnának föl-alá, olyan ropogós piros volt a bőrük; felnőtt korukban olyanok voltak, mintha a sörtéjüket leborotválták volna. A bácsi ezeket külön hizlalta a grófnak s télen át mi láttuk el a grófi családot sertéshusszükséglettel és ujévi malaccal. Ezek az amerikai állatok itt pompásan tenyésztek. A mocsárvidék olyan volt nekik, mint valami klimatikus fürdő. A zsombékok között kedvükre turkáltak, rágicsáltak, hemperegtek s valami vizitormát ettek, melytől szemlátomást hiztak. Természetesen, a sertésszállások jó messzire voltak a háztól, külön e célra kiszakitott területen, mert a sertés csak halva kellemes társaság, élve jobb kerülni.

Ezeket a mi disznainkat lopták el egy őszi éjszakán. Kora hajnalban irtóztató dörömbölésre ébredtem. Üldözött ember nem zörgethetett volna keményebben az ajtónkon. Egy szempillantás alatt mindnyájan kint voltunk az ágyból. Én voltam az első az ajtónál és kikiáltottam, hogy ki az? Egy hang visszafelelt:

– Sulyok Mihály van itt. A tekintetes kasznár urral akarok beszélni.

Sulyok Mihály kondás volt, még pedig az uradalmi csürhe amerikai alosztályának vezérigazgatója. (Ezt ma, a kondások szakszervezetében bizonyosan igy neveznék.) Arcán izgatottság és nagy zavarodottság látszott. Mikor kinyitottam az ajtót, szinte beesett rajta. Lihegéséből is kitünt, hogy nagy sebbel-lobbal jött. Szinte megijedtem tőle. Nagy dolog lehet az, a mi ilyen megfontolt, komoly és nyugodt férfiut kihoz a sodrából.

– Csak nincs tüz valahol? – kérdém.

Sulyok olyan mozdulatot tett, mintha azt mondaná, bár tüz volna. Ebben a minutumban lépett be nagybátyám.

– No, Sulyok, kiszakadt a világ feneke? – Ez volt az első szava, látván Sulyok magánkivüli állapotát.

– Ki, tekintetes ur! – felelt a vén kondás olyan meggyőződéssel, hogy szinte megdöbbentünk.

– Beszéljen!

– Igy kellett ennek történnie. Utoljára egy esztendővel ezelőtt mondtam a komámnak, azt is meg tudnám mondani, hogy hol mondtam a komámnak…

Itt Sulyok elhallgatott és ugy tett, mintha törné a fejét. De a bácsi zavarta tovább.

– Hagyja kend a komáját. Mi történt?

De Sulyok nem engedte magát megzavarni és ott vette föl a fonalat, a hol elejtette.

– A szőllősgyöröki bucsun mondtam a komámnak, hogy sok ember szeretné vásitani a fogát az amerikai disznópecsenyében.

– Jól van, Sulyok, – szólalt meg hirtelen a bácsi – hát ellopták az amerikai disznainkat, ugy-e?

Sulyok elbámulva nézett az öreg urra. Micsoda próbált eszü ember ez, hogy mindent kitalál, mikor ő még egy szót se szólt róla! Szégyenkezve lehajtotta a fejét, egészen összetörtnek látszott s elfuladt, bánatos hangon suttogta:

– Ellopták, tekintetes ur.

– Mikor történt?

– Az éjjel.

– Hány óra tájban?

– A ménkü tudja.

– Menjen kend vissza az ólakhoz, mindjárt ott leszek.

Öt perc alatt felöltözködtünk s kimentünk a sertés-szálláshoz, hol a magunk, meg a cselédek disznai és az uraság amerikai kocái hiztak. A kanásznép közt nagy ijedelem uralkodott, mert tudták, hogy az uraság nagyon kényes a tengerentuli mankusokra. A cselédség csoportokba verődve tárgyalta az esetet s mindenki levette a kalapját, mikor a bácsi megjelent.

A helyszini szemle eredménye az volt, hogy egy olyan nagy pitykegombot találtunk, mint a milyen a Pityke vajda gunyáját ékesitette. A bácsi fölmutatta a gombot s igy szólt az egybegyültekhez:

– Mikor láttatok erre járni cigányt?

Az emberek gondolkoztak. Hosszu szünet után a legöregebb megszólalt:

– Ezen a részen nem igen szoktak megfordulni. Én magam nem is emlékszem, hogy erre jártak volna. Az idén éppen nagyon ritkán mutatkoztak.

– Furcsa dolog, – szólt a bácsi – pedig ezt a rablást cigányok követték el.

Általános hüledezés felelt erre a kijelentésre. A bácsi első intézkedése az volt, hogy engem lóra ültetett és elküldött, hogy Pitykét és a törzs előkelőbb tagjait citáljam be a kastélyba.

PITYKE VAJDA MINT NYOMOZÓ.

Az én rendes hátaslovamat, melyet most is fölnyergeltem, hogy Pitykéért lovagoljak, Almanzornak hivták.

Komoly és megbizható állat volt. Soha nem ijedt meg semmitől, nem szeszélyeskedett, egyforma sebességgel poroszkált mindig. Apró, karakterbeli hibái azonban valának. Igy például, ha leszálltam róla, rendesen hátranézett és az orrával oldalba döfött. Figyelmeztettek rá, hogy ilyenkor meg kell veregetni a nyakát, mert a végzett munka után rendesen dicséretet vár. Ez annyit jelentett, hogy hiuság lakik benne. Ha elmulasztottam megdicsérni, akkor egy nagy nyeritéssel rám mordult s ha ezt sem értettem meg, türelmetlenül kapált. Megtettem vele azt a tréfát, hogy ugy tettem, mintha teljesen megfeledkeztem volna a simogatásról s mikor türelmetlensége már a legmagasabb fokra hágott, hirtelen odaálltam eléje s egy darab cukrot adtam neki. Hallottátok volna csak, hogy Almanzor milyen boldogan vihogott erre a meglepetésre. A két fülét lesunyitotta s valóságos nevetésre formálódott a pofája. Ilyenkor ráadásul még a homlokát is megvakartam, a mi Almanzort oly boldoggá tette, hogy mint egy bolondos kutya, ugrált és szaladgált körülöttem.

Almanzor azelőtt Udvarnokié volt, a feketeképü és feketelelkü irnoké, de nem fértek össze. Mikor Udvarnoki észrevette, hogy a nyakveregetés a lónak jól esik: csak azért sem tette meg. S ha a ló oldalba döfte, ráütött a lovaglóostorral. A bácsi hamar észrevette, hogy ily bánásmód mellett a ló is gonoszlelküvé vált volna s azért Almanzort nekem adta. Udvarnoki kapott egy csontos, vén paripát, mely érzéketlen volt ugy a dicséretek, mint az ostorcsapások iránt. Ezzel tehetett, a mit akart, nem változtatott rajta semmit.

Egy órai lovaglás után megérkeztem Pityke vajda rezidenciájába. Ez mélyen bent feküdt a berekben, egy szigeten. Öt vagy hat házból állott, azonkivül volt ott nyitott kocsiszin, istálló, kovács- és teknővájómühely, disznóól. Gyerek és asszony hemzsegett ott rengeteg csomó, de férfi kevés. Nyáron át a cigányok szabadban sátrak alatt laktak, csak télen át foglalták el rongyos vityillóikat. Csibét és tyukot láttam szerteszét, két tehén is legelészett a tanyáktól nem messze egy pár ló társaságában. Szóval cigány létükre határozottan jó módnak örvendettek.

Megjelenésem meglehetős föltünést keltett. Nagy csapat meztelen purdé visitva gyülekezett körém s kéretlenül hányta a cigánykereket és járta a rókatáncot. Pityke a tüz mellett heverészett, melynél egy cigányasszony szalonnát piritott. Mikor a vajda meglátott, lekapta fülirehuzott süvegét s bizonyos méltósággal üdvözölt.

– Érted jöttem, Pityke, a kasznár ur hivat, rögtön jössz velem.

– Munkát vár tőlem a tekintetes ur?

– Nem.

– Akkor valami baj van.

– Bizony baj van, vajda, még pedig nagy baj. Ellopták az uradalom amerikai disznait.

A cigány meghökkenve nézett rám.

– Ez bizony nagy baj, kenyergem, de mi kezem hozzá? Csak nem tetszik gondolni, hogy innen került ki a tolvaj?

– Mi nem gondolunk semmit, Pityke, de az bizonyos, hogy cigányok lopták el.

Pityke indignálódva rángatta a vállát.

– Cigányok, mindig csak cigányok. Mintha más nem is lopna a világon. Persze, a cigány legszegényebb teremtése az Istennek, legjobban rá van szorulva arra, hogy lopjon, azért legelőször is őket rántják elő. Tolvaj cigány, zsivány cigány, ezt hallom jobbról is, ezt hallom balról is, még ha olyan ártatlan vagyok is, mint a ma született szopósbárány. Az ember végtére is rászánja magát arra, hogy lopjon, ha már ugy is tolvajnak tartja a világ.

– Férfiakat is hozz magaddal, Pityke, üljetek rögtön kocsira és jőjjetek a kastélyba.

Pityke folytonos dohogás közt fölvette a pitykés vajdaruháját. Ezalatt összeszaladt az egész csürhe s heves taglejtések közt cigánynyelven megindult a tárgyalás. Egypár asszony sirni és átkozódni kezdett, a mit látván a purdék, szintén rágyujtottak a bömbölésre. Egyszerre csak Pityke odafordult hozzám és igy szólt:

– Honnan gondolják, hogy cigányok voltak a zsiványok?

– Mert egy ilyen pitykét találtunk az ólak közt, mint a milyet te is viselsz.

Pityke éktelen haragra lobbant s rikácsolva kiáltott föl:

– Hát csak egy tarka kutya van a világon? Hiszen minden jóravaló cigánynak van pitykésdolmánya, nemcsak nekem. Miért böknek éppen rám?

– Ne ordits, bolond! Senki se mondta, hogy te loptad el a disznókat, de mivel cigányok vitték el, hát először is a cigányainkat hallgatjuk ki.

Szó, a mi szó, nagy ijedtség volt a cigánytáborban. Minden ravaszságuk mellett elárulták, hogy rossz a lelkiismeretük és sok lehet a rovásukon. Ha nem is ebben a dologban, de egyébben. Élénk fantáziájukban sötét szinekkel festették ki a közeledő jövőt. Fölmerült előttük a csendőr, a törvényszék, a börtön s egyéb a becsületes cigányra nézve is ijesztő dolog. Az asszonyok ugy jajgattak, mintha a férfiakat már akasztani vinnék. Persze fölkerekedett az egész sátoralja asszonyostól, gyerekestől, kutyástól és senki sem akart otthon maradni. Mondtam Pitykének, hogy csináljon rendet, mert ilyen karavánnal nem vonulhatok be a kastélyba. Pityke a fölszólitásnak alaposan eleget tett: egy vastag kötelet ragadott, rárohant az asszonyhadra s irtóztatón püfölni kezdte őket. Az asszonyok a rajkókkal együtt sikoltozva menekültek a nádasba. A férfiak öten felültek egy szekérre s elrobogtak, én pedig utánuk ügettem.

A bácsi sejtette az inváziót, mert a rend föntartására egypár markos hajdut állitott a kastély tornácára. Hajduknak nevezték minálunk a felügyelő munkásokat, munkavezetőket. Értelmes, ügyes, becsületes és megbizható cselédemberek voltak ezek, a kik a gazdálkodás minden csinját-binját ismerték. Minden este rapportra jöttek a bácsihoz, a ki a másnapi teendőket megbeszélte velük, kiosztotta mindegyiknek a dolgát, s másnap mindegyik hajdu a maga munkásaival kivonult és elvégezte a rászabott föladatot. Nem történt itt soha semmiféle hiba. Manapság egy ekkora uradalmat egész irodák igazgatnak.

Az első szobába a tekintetes királyi törvényszék ült össze, mely állott a nagybátyámból és belőlem, a ki a jegyzőkönyv vezetésével voltam megbizva.

A cigányok nagy zajjal vonultak be az udvarra. Hangosan fölháborodtak a lopáson és tiltakoztak a vádnak még csak árnyéka ellen is. A bácsi csöndre intette őket és kijelentette, hogy egyelőre szó sincs ellenük irányuló vádról. Azzal behivta Pitykét, hogy elsősorban kihallgassa.

– Tekintetes ur, tett már jelentést valahol? – ez volt Pityke első kérdése.

– Nem.

– Akkor még nincs semmi baj. Tessék nekem azt az ott talált pitykét megmutatni.

A bácsi odatartotta az orra elé a gombot.

– Épp olyan mint a tied, Pityke.

A vajda figyelmesen vizsgálta a gombot. Szinte a két tenyerébe tette a szemét, annyira erőlködött, hogy minél jobban lásson. Arca, mely eddig élénk nyugtalanságot fejezett ki, egyszerre csupa mosolygássá vált.

– Hogy mondta a tekintetes ur? Hogy olyan, mint az én ezüstöm? Tessék csak igy egymás mellett megnézni. Akkora különbség van közte, mint egy kutya meg egy borju között. Ha Somogy vármegyében csak egy cigány akad, a kinek a dolmányáról ilyen pityke fityeg, hát akkor én tiz esztendeig ingyen robotot végezek az uradalomnak az egész familiámmal együtt. Csak tessék megnézni, tekintetes ur. Még azzal az üveggel is megnézheti, a ki triplát mutat. Ez az idegen pityke oroszlánfej, az én pitykém pedig kigyófej. Erről tudom, hogy miféle cigány vesztette el. Oláhcigány az istenadta.

– Bravó, Pityke, – szólt a bácsi – akkor minden rendben van.

A vajda arca ujra nyugtalan lett.

– Hogy tetszik ezt gondolni?

– Ugy barátom, hogy dróton táviratozok mindenfelé a csendőrségnek, megjelentem az esetet s hozzáteszem, hogy oláhcigányok követték el. Ha csak a föld alá nem bujnak, még ma elcsipik őket, mert hiszen még el sem hagyhatták a megye határát.

A vajda arca elborult.

– Igy azonban a disznait nem kapja vissza a tekintetes ur.

– Miért?

– Mert a mint a cigány észreveszi, hogy üldözik, először is eltünteti a disznókat. Ha aztán meg is csipik, könnyü lesz mindent eltagadni. Igy csak én kerülök bajba.

– Te?

– Én hát, mert tudni fogják, hogy én árultam el őket, vagy legalább én segitettem a nyomukra vezetni.

– Hát ösmernek téged?

– Ismerni nem ismernek, de tudják, hogy a világon vagyok, tudják, hogy ki vagyok, mi vagyok, hogy élek, mit csinálok? Nagyon könnyen boszut állhatnak rajtam, ha ellenük cselekszem valamit.

Azt hittem, hogy a bácsi kineveti Pitykét ezért az aggodalmaskodásért. De bizony az öreg nagyon komolyan vette a dolgot. Ugy látszik, az ugynevezett cigánymaffia nem mesebeszéd s az egész világra kiterjed. Nagybátyám egy darabig hallgatott s aztán igy szólt:

– Hát tudsz valami más módot?

A cigány habozva nézett Pepi bácsira.

– Ha a tekintetes ur megbizik bennem, tudok.

– Mi az?

– Nem mondhatom meg, a mig a helyet nem láttam.

– Hát gyerünk az ólakhoz.

Kimentünk a helyszinére, a hol Pityke mindent oly alapossággal megvizsgált, hogy egy angol detektivnek becsületére vált volna. Az ólak mögött füzfára kötve egy vörös rongyot talált. Megmutatta a bácsinak s azt mondta, hogy ezt a cigányok hagyták itt, jeladásul más cigányoknak és ez is annyit jelent, hogy oláhcigányok követték el. A vörös rongyba öt szál fehér cérna volt behuzva, ez Pityke szerint azt jelentette, hogy öten voltak a tettesek. A vajda az ólaktól elvezető utakat kezdte vizsgálni s az egyiken egészen az árok mellé szurva egy száraz ágat talált. Diadallal mutatta: ezen az uton menekültek a zsiványok.

– Most tessék urfi ezen az uton haladva ötven lépést számlálni, ott talál még egy ilyen ágat.

A kijelölt uton mentünk s ott csakugyan megtaláltuk azt, a mit Pityke mondott. Cigányon kivül ezt senki emberfia észre nem vette volna.

– Ezen a nyomon haladva, – szólt Pityke – a világ végéig el tudnék menni utánuk.

– De hátha keresztut jön közbe?

– A keresztuton két vagy három ágat szurnak egymás mellé. Mindegyik egy utat jelez. És mindig azon az uton mennek, a melyet a faragott ág jelez.

Bizonyos, hogy Pityke nem tapogatódzott a sötétben. Tisztában voltunk azzal is, hogy csendőrsegitséggel megkaphatjuk a cigányokat, de a disznókat soha. Mert Pitykének igaza volt: a mint a cigány a hatóság megmozdulását látja, a lopott jószágot megsemmisiti, a banda pedig egy szempillantás alatt szétfoszlik, elpárolog, mint a reggeli köd. Ez a cigánynak ezer esztendős küzdelme a létért s éppen azért legyőzhetetlen ebben, mert olyan természeti ösztön dolgozik benne, mikor ezt cselekszi, mint a vadállatban.

A vajda észrevette, hogy imponált nekünk s tettetett szerénységgel, mely alól azonban nagyon is kiritt a gőg, igy szólt:

– Ez a roma-irás, kenyergem, melyet minden cigány megért a világon, akármilyen nyelven beszéljen is. Mi ezen telegrófolunk egymásnak.

– Nagy akasztófára valók vagytok, – mondá nagybátyám fejcsóválva – hanem azért én rád bizom a dolgot, Pityke s nem teszek jelentést a csendőrségnél. De ha megkerited a disznaimat, kapsz tiz pengőt.

– Nem azért teszem, – felelt büszkén a vajda – hanem becsületből. A mig mi kontrektusba vagyunk, itt cigánynak lopni nem szabad.

Aztán halkan folytatta:

– A tiz pengőt csak kelcsenbe fogadom el.

(Bizonyosra vettem, hogy hazai szokás szerint ő sem szokta a kölcsönkért pénzt megfizetni.)

Kiséretéből magához vett egy vén dádét, ketten felültek a kocsijukra s eltrappoltak abba az irányba, melyet a zsiványok maguk jeleztek.

Két nap mulva éppen ebédnél ültünk, mikor Pityke a dádéval és még két füstös legénnyel szépen betereli az előkelő sertéseket az udvarunkba.

Persze volt öröm, vállveregetés, áldomás, bagó, szivarvég, dohány quantum satis. Pityke egy pipát, két rossz pokrócot, egy rozsdás pisztolyt, egy ösztövér disznót, egy törött penecilust s egy pár husz esztendős bőrkamáslit kapott ajándékba. Nem is láttam őt soha olyan büszkének és – részegnek, mint aznap.

A zsiványokról azonban nem szolgált közelebbi értesitésekkel. Arról se fecsegett: hogyan adták vissza neki a zsákmányt? Szép szóval-e vagy erőszakkal, igéretekkel-e vagy fenyegetéssel? Bizonyos, hogy a cigánymaffia bevált s az oláh romák, mikor látták, hogy a lopással Pityke érdekeinek ártanak, lemondtak a rablott holmiról, a mi cigánynál hallatlan eset.

Két hét mulva bejött Pityke s jelentette, hogy a berek táskai részében, az ugynevezett fekete vizen vidrát látott s ha kimennék hajnali lesre, lőhetnék ebből a ritka állatból.

Ki is mentem. Egy fából kivájt csónakban töltöttem az éjszakát s ekkor hallottam Pitykétől némi kevés részletet a sertésügyről.

A nagybátyám ugyanis kiüzent a cigányoknak, hogy a nagyobb purdékat küldjék a falusi iskolába, a hol irni-olvasni megtanitják őket. Pityke ezt ott a csónakban szóba hozta, indignálódott rajta, mert a buzsáki cigányok jól viselik magukat s nem szolgáltak rá az üldözésre, s kijelentette, hogy abból csak rossz származhatik, ha a cigányt olyan mesterségbe avatják, a mi nem neki való.

– Ugyan Pityke, hát mi rossz származhatik az irás, olvasásból?

– Ez a disznólopás is abból származott.

– Hogyan? – kérdeztem bámulva.

– Hát csak ugy, kérem alássan, hogy abból a bandából, a ki itt járt, ketten a veszprémi tömlöcben fujták a vasat. Több hónapig ültek s ez alatt bejárt egy pap, a ki a rabokat irni, olvasni tanitotta. Mikor megtanultak, még könyvet is hozott nekik. Én nem tom, hogy pap létére micsoda rossz könyvei lehettek, de az egyikből megtanulták, hogy disznót ugy lehet lopni, hogy pálinkát öntenek a vályujába, az állat megissza, részeg lesz és elalszik. Hát ők is igy csinálták itt és bevált.

– Miféle könyv lehetett az, Pityke?

Pityke sokáig gondolkozott, végre nagy örömmel kibökte:

– A Jókai nagyságos ur könyve.

Majd kifordultam a csónakból, mikor ezt hallottam. De aztán rájöttem, hogy van valami igaz a dologban. Jókai Uj földesurában a betyárok ilyen módon lopják el Ankerschmidt yorkshirei disznait.

Ime, ilyen tanulékony a kóbor cigány! Kár, hogy csupán a rosszat tanulja meg a könyvből. Vajjon ez is ösztön nála? Ez esetben a cigányság egy nagy tévedése a teremtésnek.

KENYÉR BÁCSI.

Szeptemberben kezdtem megérteni, hogy a mocsárvidék miért kellemetlenebb a száraz helyeknél? Csak egyórás zápor kellett hozzá, hogy a vidék teljesen magára öltse vizi jellegét. A legszárazabb árkok is megteltek vizzel. A rét egyszerre zsombékos lett s reggelenkint hatalmas köd vett körül bennünket, mely csak tiz óra tájban kezdett oszladozni.

– Ne félj, – vigasztalt a bácsi – nem olyan veszedelmes ez, mint a milyennek mutatkozik. Nincs itt a mocsárláznak nyoma sem. Nézz körül, sápadtabbak-e itt az emberek, mint másutt? Egy csöppet sem. Majd megszokod te is s minden krizis nélkül beleszokol az uj állapotba.

Mondhatom azonban, hogy minden biztatás ellenére elég rosszul éreztem magam. Egész lelkierőmre szükségem volt, hogy buskomorságba ne essek. Dolgom nem sok volt, társaságom meg éppen semmi. A bácsit nagyon szerettem, de egy kicsit öreg és tulságosan okos ember volt hozzám és néha vágyakoztam valami hasonló koru fiatalember után, a kivel a magunk ostobaságairól egy kicsit elbeszélgethessek. A bácsinak áldott jó szive volt, kitalálta a bajomat és mindenféleképpen segiteni igyekezett rajtam. Hátaslovat adott alám, legjobb puskáját nekem ajándékozta s egész passzióval vezetett bele a vadászkodásba, hogy ezzel is szórakoztasson. Vasárnap délután néha a faluba is benéztem, a jegyzővel, tanitókkal, káplánnal kuglizgatni és borozgatni. Hát bizony ennél még a kőszegi diákélet is mulatságosabb volt s nem egyszer visszasóhajtoztam utána. No, de már ezen segiteni nem lehetett s mikor éreztem, hogy a Pepi bácsi szeme fürkészőleg nyugszik rajtam, mindig megnyugtattam, hogy már kezdem magamat beletalálni uj hivatalomba.

Hiszem is, hogy egy olyan ember, a kit az élet egy kissé megtépázott s nyugalomra vágyik, erre a regényes helyre visszavonulva, igen jól érezte volna magát. Én azonban még nem igen vágytam az élet küzdelmei elől félreállani s jobban szerettem volna a kőszegi mészároslegényekkel verekedni, mint hajnali négy órakor fölkelni, hogy az uradalom szarvasmarháinak sót adassak.

A buzsáki nép Somogy vármegyének egyik, a többitől meglehetősen elütő specialitása. Történeti tény, hogy a Balaton partját már a vezérek korában benépesitették a magyarok. Földvár máig is őrzi a sánccal elkeritett tábor emlékét. Ez a balatonvidéki ősmagyar lakosság már ezer évvel ezelőtt a függetlenségi negyvennyolcas párthoz tartozott, mint most is. Meg is vivta szabadságharcát Kupa vagy Koppány vezetése alatt, mely nem annyira a kereszténység, mint inkább a német invázió ellen irányult. A téritő papok között bizonyára voltak, a kik hevesen jártak el, összerombolván a pogány oltárokat s a kik huszonnégy óra alatt keresztényt akartak faragni kemény nyaku őseinkből. E pogány magyarok ivadékai a Balaton vidék egyes helyeinek tisztán föntartották magukat. Mert a mocsaras vidék elszigetelte őket a külső világtól és nem keveredtek össze másokkal.

Ez a Buzsák hajdanában olyan menedékhelyféle volt, a hova a védtelen falvak lakói akkor huzódtak meg, mikor a török vagy a tatár verte föl a környéket. Ilyenkor bevonultak egy időre a hozzáférhetetlen berkek közé s ott várták meg, hogy a veszedelem elvonuljon. Máskor az asszonyokat és a gyerekeket küldték a nádasba s a férfiak kirándulást rendeztek valami török-telep megrohanása és kirablása céljából. Sokszor megpróbálhatta az ellenség kifüstölni a veszedelmes nádi embereket, de csekély sikerrel. Tatártemető, törökvész, basahalál s más efféle elnevezések jelölték a zsombékos vidék ama helyeit, a hol ellenséget koncoltak föl. Mikor aztán a lakosság elszaporodott, egyrészük végleges tanyát ütött a mocsarak közt. Igy keletkezett Buzsák, Táska rendezett község s ezek a maguk részéről ujabb tanyákat alapitottak a nádban s igy keletkezett a Tüskésék zuga, még egy egész csomó társával.

Alacsony, zömök emberek laktak itt, fekete hajjal, sötét mandulavágásu szemmel. Kapuikon, keritéseiken, házaikon, de még a temetői fejfáikon is voltak olyan különös motivumok, melyeket sehol másutt nem láttam. Az öreg emberek befonták a hajukat. Némelyek még fésüvel is megtüzték. A ki irást nem tudott, hosszu botra rótta gazdasága számadásait.

Századok óta ugy élt itt a nép, hogy az uraság nyomasztó igáját nem érezte. A buvóhelyekkel, rejtett szigetekkel tele vidék megvédelmezte őket az apró zsarnokok ellen is. A paraszt egyet lépett és ezzel tul volt szolgaságának határain. Látszott is e népen, hogy a szabadság neveli a karaktereket. Nem volt modorában semmi megalázkodás, de azért tudott szót fogadni. A jó szót és a jó bánásmódot többre becsülte mindennél. Jó munkás volt, de rossz adófizető. Az urféle iránt bizalmatlansággal viseltetett, de a kit közülök megszeretett, azért tüzbe tudott menni. A nótát, a táncot rendkivül kedvelte. Jelszava volt: harcmoraj kell a magyarnak. És mivel másutt nem nyilt alkalom, bucsukon és vásárokon verekedte ki magát. Ma már persze minden másként van. A mocsarakkal kiszáradtak a régi erkölcsök is. A vasutak befurakodtak mindenhová. A veszprémi cifra szürt is Brünnben csinálják már, a kulacsot pedig Bécsben faragják.

A Pepi bácsi háza, mint egy királyi rezidencia, állott e különös vidék közepén. Minden ember, a ki bajban volt, csak odafordult, ott biztosan segitséget talált.

Igy került Kenyér Péter pógár (Somogyban a parasztembert polgárnak hivják), a mi szinünk elé. Ez a történet azért is érdekes, mert kezdetét jelenti a civilizáció betörésének, a pestiek inváziójának a Balaton vidékére. És igy, mint Vajda Gyula, kedves tanárom szokta mondani, nem tagadhatjuk kulturhistóriai horderejét.

Az első pont, hol a fehér arcu hóditók, mint a spanyolok Amerika földjén, kikötöttek, Boglár vala. Balatonfüred már a tizenkilencedik század elején hires fürdője volt a Dunántulnak, de az ország fővárosa, melyből most az egész tóvidék él, csak az én gyerekkoromban födözte föl a Balatont. És mint mondám, először is Boglárt. Egy pesti egyetemi tanárnak eszébe jutott villát épiteni, ezt a villát meglakta két hónapig, aztán visszatért Budapestre s üresen maradt boglári villájába beültette Kenyér bácsit inspektornak.

Meleg szeptemberi délután a verandán üldögéltünk a bácsival, mikor egy öreg parasztember alakja merült föl előttünk s illedelmesen ránk köszönti a jónapot. Gondosan meg volt borotválva, kacskaringós bajuszt viselt s füle mellett, halántékánál elől leeresztett haja mind a két oldalt csimbókra volt kötve. Bot helyett nehéz, cifra nyelü csákányt tartott a kezében s nyakában rövidnyelü kanászostor volt akasztva. Nem tudtam eltalálni, hogy miféle szerzet lehet, bár ugy láttam, hogy legközelebb áll a kondáshoz. Később kiderült, hogy csakugyan kondásfamiliából való, de ő maga már nem praktizált. Kutyáink nagyon jól fogadták az idegent, tudniillik levegőbe tartották az orrukat és szimatoltak. De meg se mozdultak s még csak nem is vakkantottak. Ez a legnagyobb bizalom jele, mely rendesen nekünk is utmutatásul szolgált. Kutyáink föltétlen biztossággal megérezték, hogy a jövevény tisztességes ember-e és hogy becsületes járatban van-e?

Miután az idegent nem szólitotta meg senki, jónak látta ő maga elkezdeni a diskurzust.

– A nevem, könyörgöm, Kenyér Péter. Én vagyok a boglári inspektor és a tekintetes kasznár urhoz jöttem.

– Keressen kend egy széket és üljön le, – felelt Pepi bácsi a bemutatkozásra.

– Ez még nem soros, – szólt Kenyér – majd ha a fáradtság kivánja, megcselekszem. Különben is első az eset.

– Hát halljuk az esetet.

Kenyér Péter csak ugy állva nyugalomba helyezkedett s meglehetős körülményesen elmesélte, miféle inspektori állást tölt be Bogláron. Azután áttért arra, hogy Budapestről milyen sokan jönnek nyáron Boglárra, a kik egyebet se tesznek, mint reggeltől estig fürödnek a Balatonban. Igen jó urak, mert sok pénzük van és mindent dupla áron megvesznek, mint a hogy eddig eladták. Soha olyan kelete a gyümölcsnek, csirkének, tojásnak, tejnek nem volt, mint most. Azelőtt a hienc tikászon kivül senki se kereste az ilyesmit. Szóval no, jó élete van Bogláron annak, a kinek van mit eladni. De az élet is egészen más lett ott most. A főszolgabiró ur kidoboltatta, hogy a csordát meg a csürhét nem szabad akárhol a Balatonra hajtani, mert hát tetszik tudni, az urak és a bivalyok nem fürödhetnek együtt. Aztán a község költségén söpörték az utcákat. No igaz, ez nem sokáig tartott, mert olyan por lett belőle, hogy csak ugy fulladoztak az urak. Sok mindenfélét kidobolhattak még, de én nem tartottam mindig oda a fülemet, igy estem aztán bajba.

Kenyér gazda itt egy kis pihenést tartott. Előkotort a szüre ujjából egy nagyterjedelmü kék kendőt s verejtékes homlokát törölgette vele. A bácsi ujra megbiztatta, hogy üljön már le, de Kenyér tagadólag intett.

– Tetszik tunnyi, mikor a gazdám szeptember elején hazamegy Pestre gyerekeivel, meg a feleségivel, azt mondja nekem: no Kenyér bácsi, inspektor ur, most maga az ur a háznál. A mint hogy ugy is van. Mert tehetem, a mit akarok és ebbe nekem nem parancsol senki. Hát kérem, a fürdőházak késő őszig künn állnak a Balatonban. Persze, ott is azt tehetem, a mit akarok. Tettem is. Ugy látszik, itt volt a hiba.

Kenyér bácsi fordulóponthoz ért, mert izgatottság látszott rajta és ujabb pihenőt tartott.

– Tisztesség nem esik szólván, tekintetes kasznár ur, ugy tessék venni, hogy megfürödtem.

Kenyér bácsi elszántan tekintett nagybátyám szeme közé, mintha e vallomásra a dühnek valamelyes kitörését várná tőle. Nagy bámulatára a bácsi meg se moccant, hanem nyugodtan igy szólt:

– Hát aztán?

Kenyér gazdát a flegmatikus kérdés meglepte. Csodálkozva pillantott a bácsira. A kasznár ur vagy nem értette meg őt, vagy nincs beavatva az uraknak minden dolgába, például abba, hogy mi az uri eljárás, mikor egy parasztember azt meri cselekedni, a mit ők, tudniillik megfürdik.

– Megfürödtem! – ismételte nyomatékkal.

A bácsi vállat vont.

– Ez az egész?

– Nem. A csöndér meglátott, följelentett és most kérem ássan tessék végignézni rajtam, ugy a hogy itt állok, én, Kenyér Péter, a ki sohasem loptam és nem raboltam életemben, el vagyok itélve három napra.

– Nem lehet, – mondotta a bácsi.

– Dehogy nem lehet, ha egyszer ugy van.

– Másért itélték el kendet.

– Az ég alatt, a föld hátán nincs más, a miért engem el lehessen itélni.

– Hogyan fürdött kend? – kérdezte hirtelen a bácsi.

– Csak ugy, a hogy szoktunk. Mi nem öltözködünk föl, mikor fürdünk, mint a pesti urak, meg dámák, mi levetkezünk.

– E szerint kend teljesen levetkezett?

– Le én. Csak éppen a pipámat nem vetettem le.

– Na lássa, Kenyér gazda, itt a hiba. Ha egyszer kidobolták, hogy meztelenül nem szabad fürödni.

Kenyér bácsi lassan leeresztette a fejét. Sokáig hallgatott, mi se beszéltünk. Végre igy szólt:

– Az asszony is mondta.

– Mit mondott az asszony?

– Azt, hogy ne fürödjem inkognitóba, mert pórul járok.

– Inkognitóba?

– Igenis, tetszik tudni, ezt az asszony az uraktól tanulta. A fene látott ilyent. A szegény ember egyszer fürdik egy esztendőben, akkor is becsukják érte. No, nem is lát engem többet a Balaton vize! Istennek ajánlom a tekintetes urat!

– Hová siet?

– Lengyeltótiba. Mit disputáljak az urakkal? Leülöm, a mit rám mértek.

Megigazitotta a szürét, megsuhogtatta a csákányát és eltávozott.

NYÁR VÉGÉN.

Sokszor elgondoltam magamban, hogy igazán boldog csak a falusi ember lehet.

Magam is falusi embernek születtem, aztán mégis városi ember lett belőlem. Lassankint annyira hozzászoktam a városi élet puhaságához, változatosságához, idegzaklató zajához, szellemi élvezeteihez, hogy végtére el sem tudtam lenni nélküle. Idegessé tett egy olyan ház, melybe a gáz nem volt bevezetve s egy olyan konyha, melyben nem csapról folyt a viz. Majd kibujtam a bőrömből bosszuságomban, mikor a reggelinél nem nyomták a friss lapot a kezembe és mikor a vacsora mellett nem olvashattam a még frissebb lapot. Élvezni tudtam a köves utcák dübörgő zaját, a hullámzó tömeg tarkaságát és távoli menydörgésként ható szakadatlan moraját, szóval a hatalmas bérpaloták tövében, köztereken, a kávéházakban nyüzsgő mindennapi életet. Jól esik egy-két hétre valami csöndes fürdőhelyen meghuzódni s az erdők suttogását hallgatni, de egy bizonyos idő mulva már alig várom, hogy ujra visszatérhessek a nagyváros lármájába, szinházaiba, társasági életébe, élvezeteibe és fáradalmaiba.

Ennyire korrumpálódtam!

Pedig itt, a nagy városban, boldogság nem igen terem. Itt a földet nehéz kövekkel fojtják le és sose halljuk anyai szivének dobogását. Itt nem látom soha a pacsirtát ég felé röpülni és hirdetni a földön csuszó embernek: Excelzior! Itt soha sem hallom az elrejtőzködött fülemile dalát, mely éjjelenkint büvös érzéssel tölti el lelkemet, gyönyörködtet és nem vár érte se tapsot, se gázsiemelést.

Ne irigykedjetek ránk falusi emberek, a miért mi az elektromtól sugárzó paloták fényében lakunk. Az én derék őseim nagyon bölcs emberek voltak, századokon keresztül nem jutott eszükbe városba költözködni. Pedig nem nagy kastélyokban, hanem szalmafödeles házakban töltötték sanyaru életüket s megadással hurcolták a parasztember nehéz igáját. És nem állok jót, hogy utódaink nem kerülnek-e megint vissza a szabad természet ölébe. Ime, a bátyámnak a fia már itt hagyta a zajos életet, kitört rajta az ősi foglalkozás és visszament szántóvető embernek.

… Mikor a csépléssel is készen voltunk, azt mondta a bácsi:

– No, fiu, holnap vasárnap lesz. Ünneplőt huzunk és elmegyünk a templomba, megköszönni az Istennek a jót, a mit adott és a rosszat, a mit elháritott rólunk.

Ez a hálaadó isteni tisztelet nem volt olyan egyszerü dolog, mint a hogy én elmondom. Először is nemcsak magunk mentünk, az uradalom uri személyzete, hanem az egész cselédség is velünk jött. Ezt a kivonulást nagy fürdés, mosdás, pucolódás előzte meg. Ragyogó tisztába öltözködött mindenki. A legények gyolcs ingbe, gatyába bujtak, asszonyok és leányok az összes szoknyáikat fölvették. A hajba füzött vagy szabadon eresztett pántlikák hosszusága több kilométerre rugott. Az összes igáslovakat befogták a hosszu szekerekbe s igy ment a cselédség misére. A kiknek ezeken nem jutott hely, azok ökrös szekéren mentek. Még pedig négy ökrösszekéren. A férfiak teljesen felöltözködtek, a fehérnép azonban a csizmát kezében vitte s csak a templom kapujában huzta föl. Csiborka tisztelendő ur, a buzsáki pap, ilyenkor mindig külön prédikációval rukkolt ki a mi számunkra. Gondja volt rá, hogy az uraságunkat agyba-főbe dicsérje, kijelentvén, hogy mindenki boldognak érezheti magát, a ki nála szolgál. Lehet, hogy Csiborka ennek az igazságáról meg is volt győződve, de ha nem, még akkor is szivesen ontotta a dicséretet, mert ő az uradalomnak a hivatalos papja is volt, a mi grófunk kegyurasága alatt. A mise után következett a világi mulatság. Az egyik major szérüjén, melynek földje sima volt, mint a pádimentom, tartották a táncmulatságot. Pityke bandája muzsikált. A szabad ég alatt nagy bográcsokban főzték a birkapörköltet, s csapraütöttek egypár hordó savanyu vinkót. Az összes költségeket természetesen az uradalom viselte. Egy időben a buzsáki parasztok is résztvettek a táncmulatságban, de ennek mindig verekedés lett a vége s mikor én odakerültem, akkor már a cselédek csak maguk közt mulattak.

Otthon megvacsoráltunk és aztán mi is kimentünk a táncmulatságra.

– Ne ugy vedd a dolgot, – magyarázta utközben a bácsi, – hogy mi most leereszkedünk a néphez. Egy nemzet különböző rétegei olyan viszonyban vannak egymással, mint a test egyes részei. Igaz, hogy a fejünkben van az agyvelő, mely a gondolkozásnak a székhelye, tehát a testnek a vezetője. De azért a fejnek nem juthat eszébe lenézni a két kezet vagy a két lábat vagy a gyomrot azon a cimen, hogy azok alárendeltebb munkát végeznek. Minden testrésznek tökéletes együttmüködése adja az egész testnek dicső, isteni harmóniáját. Mi most a munkatársaink közé megyünk, mert a kikkel nem derogál együtt dolgoznunk, azokkal nem derogálhat együtt mulatnunk se. Ha mi megbecsüljük őket, ők is megbecsülnek bennünket. A nagy momentumokban a nép dönt. Mikor aratni kell, vagy fegyvert fogni a haza védelmére, ő mozdit egyszerre egy millió kart s e dolog mellett minden szolgálat, a mit mi a köznek tehetünk eltörpül…

Jól a szivembe véstem ezt a beszédet és azóta sem felejtettem el. Nagybátyám ezt minden póz nélkül adta elő, nem népgyülési szónoklat volt ez, hanem életének hitágazata.

Mikor a bálba érkeztünk, javában folyt a jó mártogatós somogyi csárdás, de egyszerre abbahagyták, mikor minket megláttak. Mindegyikünknek egy csordultig telt poharat nyomtak a kezébe, előlépett az első hajdu, a vezető-gazda, szintén tele pohárral és igy szólt:

– Az Ur Isten jóvoltából megértük böcsületes munkánk végét, ugy illik, hogy ezt megköszönjük neki, a mit a templomban meg is tettünk. Most pedig sorát ejtjük annak, hogy a tekintetes ur hozzánk való jóságát is megköszönjük, mert hogy megjelent köztünk örömünket nézni és velünk megosztani. Adjon az Ur Isten mindnyájunknak sok örömet és kevés bánatot, egészséget a munkához és jókedvet a mulatsághoz.

Mindnyájan kezet fogtunk az öreggel s helyet foglaltunk az asztalnál, hol már gőzölgő báránypaprikás várt ránk, melyet a juhászgazda sajátkezüleg főzött. Mondhatom, hogy kitünő volt. Eszembe jutott, hogy egy tanárom szerint Priszkusz Rétor Attila udvaránál evett valami effélét s azt föl is jegyezte az utókor számára. Bizonyos, hogy ez a pörkölt ősrégi magyar étel s ez a mi berekbeli népünk talán még most is ugy főzi, mint a honfoglaló ősök vagy azoknak az ősei, az Európatipró hunok.

Az egész mulatságon csak egy botrány történt: a fekete Udvarnoki berugása. Ledobta magáról a kabátját s szilaj kurjongatások közt ugy táncolt, mintha megbolondult volna. A nép fiai illedelmesen viselték magukat, eszükbe se jutott azt tenni, a mit Udvarnoki megengedett magának, a ki sorba csipdeste a fehércselédeket. Az lett a vége, hogy az irnok ur rosszul lett s elfeküdt valami boglya tövében. Mikor másnap délben előkerült, bal arcán egy baracknagyságu daganat volt, valami mérges éjjeli hernyó megmászta. Persze káromkodott, mint a jégeső s egyre emlegette, hogy igy jár az ember, hogyha parasztokkal összeadja magát. Végre aztán a bácsi megmondta neki, hogy jó lesz hallgatni, mert csak egy ember viselte magát illetlenül és ez ő volt.

A buzsáki királyságnak egy különös szokása is volt: az állatokkal is éreztetni a nagy munka végét. Ez nagyon érdekes módon ment végbe. Az ökröket két napig nem fogták járomba, e helyett térdig belehajtották a vizbe, aztán ott lemosták, jól megvakarták és lecsutakolták, aztán elhajtották a legelőre, a hol negyvennyolc órás szabadságukat töltötték.

Nem szoktuk nyuzni a barmainkat, de tény, hogy a cséplés után bizonyos fáradtság látszott rajtuk. Az elernyedtség benyomását tették rám, mikor a fürdőbe hajtottuk őket és szemmel láthatólag frissültek föl kis vakációjuk alatt. Mikor megszáradtak, szőrük csak ugy ragyogott. A szavuk is mintha egyszerre csak megjött volna. A munkában az ökör ritkán szólal meg. A kérődzés nyilván jobban esik neki, mint a beszélgetés s ha egyszer kérődzni kezd, alig hallani a hangját. De mikor eltelik egy óra, két óra, három óra, fél nap és nem érzi nyakán az igát, nem látja maga mögött a szekeret s béresét a hosszu ostorral: ez szeget üt a fejébe s tárgyalni kezdi a dolgot.

Minden állatban van bizonyos foku intelligencia. Ha valaki érti a módját, minden állatot meg tud tanitani bámulatot gerjesztő ügyességekre. A bolhától kezdve föl az elefántig minden állat idomitható. Egy barom van, a mellyel lehetetlen boldogulni: az ökör. Az ökör élete rendkivül csekély körre terjed. Kritizálni és megkülönböztetni nem igen tud, fölismerni is nehezen. Ökörtársait nem ismeri, legföljebb azt az egyet, a melyik mellette huzza az igát. A négyökrös szekérben már nem terjed annyira az intelligenciája, hogy az előtte járókkal megismerkedjék. A nagyon intelligens ökör megismeri a vele egy szekeret huzó előljáró kollégáit, de csak hátulról. Szembe már nem. Két embert nagyon jól ismer, a béresét és az ostorosgyereket, a kinek karikás van a vállán. Ezektől fél. Szük határok közt mozgó kisded élete teljesen a béres és az ostorosgyerek körül folyik le. Ezeknek a szavára történik minden nevezetes dolog, kezdődik a munka, a pihenés s az evés. Mikor az ostor nagyot durran, az ökör reszkető alázattal huzza meg magát s fájdalmas tekintetet vet zsarnokára, mintha mondaná: ne bánts, hisz nem vétettem semmit. A farkasnak szebb életet adott az Isten! A farkaskölyöknek van családja, anyja, vannak gyermekkori emlékei, van nemzetsége, mellyel együtt csatangol erdőkben és kaffogva támad a tanyákra. Az ökörnek semmije sincs, se apja, se anyja, se törzse, csak egy másik buta, szomoru ökröt ismer, mely csöndesen ott ballag, kérődzik mellette, néha föltartja a levegőbe a fejét, hosszan elnyujtva azt mondja: mu, minek is jöttem a világra! Életének többi szereplője már nem hasonló hozzá, azok már emberek, az egyik nagyobb ember hosszunyelü ostorral, a másik kisebb ember rövidnyelü karikással. A szegény ökör boldog, ha e kettőnek teljes megelégedésére morzsolhatja le örömtelen napjait.

Persze a gulyában lévő szarvasmarhának egészen más az élete. A gulyába vert marha nem is olyan gyáva, mint az igavonó.

Sokan azt hiszik, hogy a bivaly épp olyan állat, mint az ökör s kettőjük közt csak az a különbség, hogy az egyik fekete.

Óriási tévedés.

Ki nézett már a szeme közé a bivalynak? Ki figyelte meg ezt a gyönyörű fekete szempárt, mely a legcsekélyebb indulatra lángba borul s oly irtóztató vad kifejezést ölt, hogy az embert hideg borzongás futja át.

A bivaly sokkal erősebb, mint az ökör és sokkal bátrabb. A bivaly karakter. Tessék csak megfigyelni: mikor a nehéz cséplőgépet egyik pusztáról a másikra szállitjuk, a rud mellé mindig két bivalyt fogunk, nem pedig ökröt. Mert ha például az ut dombnak megy s az ökör ezt megérzi, rögtön megijed, elveszti a lelkét s enged a gép huzásának. A gép tehát visszafelé fut, árokba szalad és el van veszve. Mit csinál ellenben a bivaly? Nekifekszik, s ha megszakad is, a gépet fölhuzza a dombra. Ha nem birja, letérdel a földre és megáll, de hogy a géptől visszafelé engedje magát rántani, arra nincs eset.

Épp azért mindig igy szállitottuk a gépeinket: a rud mellé két bivaly, eléje három pár ökör.

S még van egy nagy különbség: az ökör az ostor csattantásával is dirigálható, a bivaly még a vasvillával sem.

Ha a bivaly egyszer befeküdt a pocsolyába, a legerősebb béres is hiába veri vasvillával véresre, nem jön ki.

Az ökör az ökölnyi béresgyerek egy szavára, intésére szót fogad.

BIRKAORSZÁG.

Ennek a falusi regénynek a cime azért buzsáki királyság, mert itt ugy az emberek, mint az állatok külön törvények alatt éltek. Ezeket a törvényeket a királyság feje, a nagybátyám állapitotta meg s azokhoz kötelesek voltunk mindnyájan alkalmazkodni.

Itt tanultam meg, hogyan kell az emberekkel bánni és hogyan kell az állatokat megbecsülni. A mi kis királyságunkban teljes demokrácia uralkodott, a nélkül, hogy valaki szavalt volna róla. Azóta az élet megtanitott rá, hogy nálunk csak addig demokrata valaki, a mig föl nem kapaszkodik az uborkafára. És megtanultam, hogy a mi szép hazánkban tulajdonképp mi a különbség az arisztokrata és a demokrata között? Arisztokrata az, a ki mindenkit lenéz, a ki alatta áll. Demokrata pedig az, a ki mindenkit lenéz, a ki fölötte áll.

Természetes, hogy mind a két álláspont hazug és a jogosultság legkisebb látszatával sem bir. Sem a rang, sem a vagyon, de még a tehetség sem jogcim arra, hogy másokat lenézzünk. Jól elmémbe véstem a buzsáki öreg filozófnak, nagybátyámnak ezt a tanitását, melyet bizony az emberiség nem igen tesz magáévá. Se nálunk, se másutt.

A mi kis birodalmunknak volt egy külön szervezetben élő autonóm testülete, mely külön fejedelemnek hódolt s melyről eddig alig esett szó: a birkanyáj.

Sokszor gondolkoztam azon, hogy miért teremtette Isten a krokodilust? Mi a célja a világon ennek az undok szörnyetegnek? Miért nem lehelte a teremtő azt az életet, mely a krokodilust mozgatja, szintén a birkába, mely minden porcikájával ez emberiséget szolgálja? A mig él, szolgál bennünket a tejével és a gyapjujával. Halála után odaadja a bőrét és a husát. S a krokodilus nemcsak haszon nélkül való állat, hanem direkt kártékony is, mig a birka soha senkiben kárt nem tesz. Alázatosan fejet hajt a felsőbbség előtt, szó nélkül türi, mikor lekapják a tiz körméről s pompás, meleg gyapjuját lenyirják, vagy tejét kifejik, s szelid bégetéssel követi a bakót, mikor üt a báránypaprikás rettenetes órája. A birkatemperamentum nagy ritkán nyilatkozik meg abban, hogy valamelyik kosnak néha eszébe jut egy kis gyereket felöklelni. Ezek a kosok a birka-történelemben talán hősök gyanánt szerepelnek. Nem tudom. De annyit tudok, hogy a birka a gyáva, a rabszolgának született állatok közé tartozik.

Azt azonban elismerem, hogy a birkaország szervezettebb, mint például az ökör-társadalom. A társulási ösztön jobban megvan bennük, mint a szarvasmarhákban. A gulya is hallgat a kolomp szavára, s eljár utána, de tagjai szorosabb kapcsolatban és ismeretségben nincsenek egymással.

A birkatestület jámborságát mutatja az a körülmény is, hogy még hajtani se kell: a juhász egyszerüen az élére áll s a birka engedelmesen tolong utána, minden ostor, bot és kutyasegitség nélkül.

Ezt már például a csürhe nem teszi meg. A csürhének ugyancsak oda kell cserditeni a karikással, hogy szót fogadjon. A birkának soha. A verekedő kosokat a legkisebb bojtárgyerek is szét tudja választani, mert nincs bennük igazi szenvedély.

Téved azonban, a ki azt hiszi, hogy birkaországban a juhász a legfőbb személy. Majd megmagyarázom én mindjárt a birkaalkotmányt, szokásokat és erkölcsöket. De mielőtt erre áttérnénk, előre kell bocsátanom, hogy nekünk a buzsáki uradalomban nem sok birkánk volt. Ez az állat ugyanis a buja, nedves legelőt nem szereti. Nemcsak nem szereti, de könnyen megbetegszik tőle. A száraz fü való neki s ha ez tavasszal egy íznyi, már ki lehet rá hajtani. (Ember is sokszor van igy, hogy a kövér, zsiros pecsenye megárt neki.) Ilyen birkának való sovány legelőnk kevés volt az uradalomban s azért birkát se sokat tartottunk. Össze-vissza lehetett vagy ötszáz főből álló nyáj. Pedig az én fiatalkoromban a birkatartás sokkal jobb üzlete volt a gazdának, mint manapság. Olyan ára volt a gyapjunak, hogy a gazda szinte ölben hordta ki a birkáját a legelőre, annyira kényeztette. A mi grófunknak is rengeteg nyájai voltak, de egyéb uradalmaiban, nálunk nem.

De a mi kevés juhunk volt, azon én alaposan kitanulmányozhattam e becsületes, jólelkü állat természetét.

A gazdaságnak az a része, a hol a juhokat tartottuk, meglehetősen messze feküdt a kastélytól, egy magasabb, dombosabb, szikkadtabb helyen, mely a juhtenyésztésre alkalmasabb volt, mint a laposabb mocsári rész. És már huzamosabb időt töltöttem Buzsákon, eleven birka még csak a szemem elé se került. A birkausztatást és nyirást Udvarnoki végezte s én jó sokáig birkaországból csak Szücs Miska bojtárgyereket ismertem, a ki minden harmadik szombaton birkasóért jött be a kastélyba.

Egyik szombaton este aztán megismerkedtem Szücs Miska főnökével, a vén számadó juhásszal. Lóról való lebukfencezés következtében otthon kushadtam és kimarjult lábamat borogattam jéggel. Az őszi napfény beteges sárga fénybe boritotta odakint a világot, a levegőben ökörnyál uszkált s a falevelek zörögve hulldogáltak. A verandán heverésztem s egy Dickens-féle regénnyel birkóztam – németül. Akkor még ettől az irótól magyarra alig volt valami leforditva s ugy kezdtem rákapni a német nyelvre, hogy a nagybátyám könyvtárában Dickens csak ezen a nyelven volt kapható.

Az összes kutyák körülöttem heverésztek. Az okos állatok tudták, hogy beteg vagyok s ugy feküdtek egy karéjban, mintha engem, tehetetlen embert, védelmezni akarnának. Annyira éber volt a figyelmük, hogy ha valaki a külső kapu előtt elhaladt, egyikük-másikuk már fölemelte a fejét és figyelmeztetőleg morgott, a morgás után pedig rendesen rám nézett, mintha azt mondaná: Ne félj, kis gazdám, vigyázunk ám rád!

Egyszerre csak két kutya nagy ugatással az udvarba rohant. Valaki közeledett. A mint megpillantottam, tisztában voltam vele, hogy nem lehet más, mint juhász, még pedig számadó gazda. Föltünően rövid, ezer ráncu gatyát viselt, ujjatlan lajbit és feketével kivarrott szürt. Szutykos kalapja mellé tüzve, rövidszáru makrapipa ékeskedett. Kezében embermagasságu, nagykampóju, szépen faragott pásztorbotot tartott… Hosszu haja elől kétfelé volt választva és hátul csimbókba fonva. Utána illő távolságban, mint egy testőr, Szücs Miska, a bojtár lépkedett. A gazda hosszuszáru csizmát viselt, a bojtár bocskort. Bot helyett az utóbbi karikásostort fogott a kezében.

A kutyákat nem kellett lecsillapitani, megérezték, hogy az ujonnan jött az uradalomhoz tartozik s maguktól visszafeküdtek őrhelyükre. Csak Vidok, az én zalai kis kutyám nem bizott teljesen, mert hát nem volt még annyira benfentes Buzsákon, azért fölugrott, a diványra, a fájós lábam mellé ült s élénk figyelemmel kisérte a jövevények minden mozdulatát.

A vén juhász megállt, ugyanezt cselekedte mögötte (mindig megtartva a kellő distanciát) a bojtár. Azután bemutatta magát, megmondta, hogy a neve Csuzy János és foglalkozására nézve az uradalmi birkaügyek legfőbb intézője. Azután amaz óhajának adott kifejezést, vajha a jó Isten még számos boldog napokat virrasztana ránk, majd aziránt érdeklődött, hogy miféle nyavalya szegez engem fekvőhelyemhez? Ezzel levette kalapját, botjára akasztotta, ráhelyezte az állát s igy megtámaszkodva várta a feleletemet.

A boldog napokat magam is visszakivántam neki, egyuttal elmondtam a lóról való lebukásomat s végül megkérdeztem, hogy talán valami baj van birkaországban, hogy Csuzy uram megjelenése a kastélyban elodázhatatlanná vált?

Most ujra Csuzy vette át a szót. Sorrendben felelt. Sajnálkozott balesetemen. Egyuttal azt a tanácsot adta, hogy hivassam el a faluból a vén Sziporkánét, a ki ugy kikeni a lábamból a hibbanást, hogy holnap estére már táncolhatok vele. Majd áttért arra, hogy az akol vidékén nincs semmi baj, csak a rend miatt kell nékie a tekintetes kasznár urral szót váltania.

Mondtam neki, hogy nagybátyám nincs idehaza, üljön tehát le a padra és várja meg. Egyuttal bekiáltottam a konyhába Bábinak, hogy egy pohár borral ne sajnálja Csuzy uramat megtraktálni. A kamarában ugyanis állandóan csapra volt ütve egy hordó vinkó, melyből a tekintélyesebb cselédembereinket szoktuk ilyen alkalmakkor megkinálni. A dukancia egy kis cserépkorsóval járt ki. Csuzy uram kétfelé törölte kosszarv módjára kacskaringós bajuszát s nem mulasztván el (csak egy mozdulattal, szó nélkül) rám köszönteni az italt, egy hajtásra leeresztette torkán az adományt. Utána megint a bajusznak kétfelé törölése következett és a következő kijelentés:

– Megköszönöm az ifiurnak hozzámvaló szivességét.

Leült a padra és hallgatott. Az én oldalamat azonban erősen furdalta, hogy miféle rendre van szükség birkaországban és nem haboztam ez iránt néhány kérdést intézni Csuzy polgártársamhoz.

– Az ifiur nem járt még mifelénk az akolnál, ugy-e? – kérdé.

– Nem.

– Hát ugy a birka természetét ösmeri-e az urfi?

– Azt sem. Tudja, Csuzy bácsi, én eddig leginkább városban nevelkedtem, csak nemrég vagyok itt falun és tanulom a gazdaságot.

– A birkák erányában mindig szivesen nyilatkozom, ha az urfi tapasztalni óhajt, – felelt Csuzy ünnepélyesen és kacskaringósan, akár csak a kosszarv, – a birka kényes jószág, sok fortélya van a mesterségének, a mit érteni kell, mert különben megette a fene az egész piszmogást…

Csuzy bácsi lassankint beleringatta magát az előadásba s csudálatos dolgokról rántotta le a leplet, a melyekről nekem halavány sejtelmem sem volt. Ti azt hiszitek, ugy-e, nyájatlan olvasók, hogy az akolban és a nyájban a juhász a legnagyobb ur? Nagy csalódásban vagytok, szeretett atyámfiai. Urnak elég nagy ur, de nem a legnagyobb. A tekintély glóriája nem az ő feje körül ragyog. A birkaország királya, ki hinné el, de ugy van, nem a juhász, nem is a kos, hanem a szamár. A birkának a maga vére nem imponál, de idegen dinasztia előtt meghajol. S ez az, a mi miatt Csuzy János nálunk járt. Szamarat kér az uradalomtól a birkái számára. Elkormányozhatók ugyan a csacsi nélkül is, de rosszkedvüek, kevesebbet esznek, könnyebben megbetegszenek, elbódorognak, megkergülnek s a nyavalyát lassabban heverik ki. A jövő héten lesz Szőllősgyörökön a vásár, ő ott vesz egy szamarat, nyakába akasztja az uradalmi kolompot és lesz a nyájnak királya!

– Aznap jőjjön ki az urfi az akolba, majd meglátja, hogy milyen boldogság lesz ott. Csak tessék megmondani a tekintetes kasznár urnak, mert már látom, hogy tovább nem várhatok, a sóval pedig haza kell érnünk még ma este, hogy nem lustaságból teszem, mert nyargalni akarnék, hanem a rend okáért.

Várt még egy darabig, de erősen sötétedett, az öreg hát átvette a sóporciót, a bojtár vállára helyezte s eltávozott. Még egy kis hamuzsirt is kapott, meg aztán összeszedte a háznál található bagót, a mi azonban nem magánhasználatra szolgál, hanem a birkasebeket gyógyitja vele. A hamuzsirral meg, ha jól tudom, a sót szokták keverni.

Mikor a bácsinak, a ki késő este tért csak haza, elmondtam Csuzy János látogatását, nem mosolygott, sőt nagyon komolyan bólintott s egy hajdut megbízott azzal, hogy a szamármegvételre vonatkozó engedelmet a juhászgazdának elvigye.

– Ugy van az, fiam, – szólt a bácsi, – csak a birkák tudják igazán méltányolni a szamarat. Mi is tudjuk, hogy türelmes, erős, jó munkás állat, a lónál sokkal ravaszabb s állatvilágunkban még sincs semmi pozíciója. A gyerekek csufolódva szaladnak utána, ha csak lehet ütik, verik, meghuzzák a fülét, farkát. Az emberek gusztusa annyira elment tőle, hogy például egész Buzsákon csak egy embernek van szamara, a falu koldusának. S a birkák közt olyan tekintélyt tud tartani, hogy megteszik királynak és vakon mennek utána. A hivatalok körülbelül igy vannak kiosztva: A juhász a miniszterelnök, a bojtár az államtitkárja, a kutya a rendőrfőnök, a kosokból áll az ellenzék s a nyáj közepén áll és uralkodik a szamár kiemelkedő alakja. Ha ezek az összes állások be vannak töltve, a birka boldog, hizik, szaporodik s nincs vele semmi baj. Ha különben érdekel, jövő héten menj ki az aklokhoz és nézd meg.

HOGY VETT CSUZY SZAMARAT.

Pár nap mulva a bácsival a szőllősgyöröki vásárra mentünk. A gazdaember még akkor is szükségesnek tartja a vásáron megjelenni, ha nem akar is venni semmit. A vásár arra is való, hogy azon mindenféle megyebeli ujdonságot megtudjon az ember s tájékozódjék mindenféle portékának az áráról. Különösen cséplés után, mikor az év legnagyobb munkája véget ért, fontos az ilyen összejövetel és a dolgoknak beható megbeszélése.

Már közel jártunk Szőllősgyörökhöz, mikor utolértük Csuzy János juhászgazdát, a ki tudvalevőleg szamarat ment venni a buzsáki nyáj számára. A bácsi, szokásához hiven, rögtön fölszólitotta Csuzyt, hogy másszék föl a bakra. A mit Csuzy menten meg is tett, utasitván előbb a bojtárgyereket, hogy Györök melyik részében akadjon rája.

Csuzy uramon első pillanatra látszott, hogy hivatalos küldetésben jár. Komoly és ünnepélyes volt, mintha azzal lett volna megbizva, hogy a Festetich-uradalmat megvegye. Tizenöt forintnyi uradalmi vagyon tartózkodott Csuzy uram szüreujjában és bizonyos volt, hogy ezért a pénzért a legelső és legjobb minőségü szamár fog a gróf birtokába átvándorolni. A falu végén elváltunk. A bácsi a plébánoshoz sietett, én meg Csuzyval a vásárra mentem.

A sokadalom egyik félreeső helyén huzódott meg a szamár-vásár. Nem volt ez itt önálló állat-üzlet, csak mint a birkászatnak kiegészitő része szerepelt. Nem is foglalkozott vele más, csak juhász. Eladó, vevő egyaránt ebből a mesterségből került ki. A hosszufülü állatból is csak nagyon kevés példány volt látható. A szamárnak tulajdonképpen nincs rendes vásári értéke, hogy ugy mondjuk, nem jegyzik a tőzsdén, mert használata nem igen elterjedt… Semmiféle olyan munka nincs, a mit csak a szamarak tudnának elvégezni. Ezért minden szezonban olcsón kapható.

A buzsáki gróf juhászának megjelenése a szamárszögletben meglehetős figyelmet keltett, noha Csuzy uram oly közömbös pofával állitott be, mintha csak véletlenül toppant volna a vásárnak ebbe a zugába. Háttal a szamarak felé megállt s elnézegetett a vásáron, mintha minden érdekelné, csak a szamár nem. Én ott állottam mellette s nem avatkoztam a taktikájába. Egy nagybotu juhász azért mégis lassankint odasomfordált melléje s ráköszöntötte a jó napot Csuzy gazdára. De beszélgetést nem kezdtek, pedig az Öreglakról való kolléga épp azért szólitotta meg Csuzyt, hogy két eladó szamarára terelje a figyelmet. Hanem azért a világért nem szólt volna. Ezt már igazán illetlen tolakodásnak minősithették volna.

Csuzy uram a köszönésre megfordult s arcán valami olyan kifejezés villant át: nini, hát itt szamarakat árulnak. Egy darabig még csönd volt, azután méltóztatott előböködni a szájapadlásán bőségesen meggyülemlett szavakat.

– No, komám, mi ujság itt az öreglaki részen? Hogy szuperált az usztatás?

– Gyöngén. Napjára hüvös időt kaptunk s vagy harminc birkánkat megvette a hideg.

– Hát a nyirás?

– Sokat megvagdaltak. A Bora Nacát haza is kergettem kendtekhez. Ugy megvágta egy birkánkat, hogy szinte félfont kulimász köllött rá.

A jég meg volt törve, többen pipálva hallgatták a két juhász beszélgetését s ezalatt Csuzy egyre közelebb jött a szamarakhoz. Szakértő szemmel mustrálta őket, azután elkezdte az állát vakargatni, mintha valamin erősen gondolkodnék. A juhászok feszült figyelemmel nézték, mert valamennyi sejtette, hogy az öreg nem hiába fáradt ide. Végre megszólalt az öreg:

– Ha tudtam volna, hogy lesz egy kis válogatás, biz Isten szóltam volna a tekintetes kasznár urunknak…

A juhászok, kivéve, a kik éppen vevővel voltak elfoglalva, előre nyujtott fejjel füleltek.

– Mert hát, a mint kendtek is tudják, kolomposra volna szükségünk.

– Tudjuk, bölcsen tudjuk, – ismételték többen.

– Régen mondogatja már a kasznár ur: Hej, Csuzy, kend okos ember lehet, hogy szamár nélkül is eligazitja a birkáit.

(Csöndes derültség.)

– Ha már igy gondolja a kasznár ur, mondok, akkor ne is vegyünk szamarat, feleltem rá. Ebbe is maradtunk. Aztán meg az is igaz, hogy jóravaló szamarat csak a veszprémi vásáron lehet kapni. Hát, gondoltam, várjuk meg a veszprémi vásárt, ha már egyszer rászánjuk magunkat arra, hogy kolompost vegyünk.

Megvető mosoly játszadozott az érdekelt felek arculatján. Veszprémi vásár! Bolond beszéd. Sose látott még a veszprémi vásár muraközi szamarat, pedig azok a legjobbak az egész Tuladunán. Azért Somogyban a legrongyosabb vásár is fölér szamár tekintetében a veszprémivel.

Igy mormogott a juhászok közvéleménye. Csuzy ugy gondolta, hogy a juhász-had immáron meg van győzve teljesen arról, hogy neki eszeágában sincs szamarat venni. Tehát nem tarthatják magasabbra az árát azon a cimen, hogy nene, ez az ember rá van szorulva, muszáj neki venni. Azért most már jónak látta világosabban közeledni célja felé. Igy folytatta tehát a diskurzust:

– Ugy történhetett a dolog, hogy a grófunk megtudta, hogy a mi nyájunk kolompos nélkül éldegél és elröstelte a dolgot. Alighanem megmondta a kasznár urnak, hogy kasznár ur, aszongya, röstelném, ha megtudnák a mi hibánkat, mert tán ugy vélekednének, hogy sajnáljuk megadni a módját. A kasznár ur azután csakugyan a lelkemre kötötte, hogy most már ne feledkezzem meg a veszprémi vásárról. De azt nem mondta, hogy muszáj addig várni. Azt se mondta, hogy agyonüt, ha másutt vásárolok szamarat. Ha pedig igy van a dolog, akkor én veszem ott, a hol találom. Még pedig a hol olcsón találom.

A gyülekezet nagy komolyan végighallgatta Csuzy uram előadását s a végén helyeslő mormogással kisérte. Csuzy legalább tiz szamarat alaposan végigvizsgált. Azóta sok mindenféle kereskedőt láttam életemben. A messze keleten alkalmam nyilt a legnagyobb talentumu kereskedőnépeket, zsidót, örményt, görögöt összehasonlitólag tanulmányozni, de mondhatom, hogy Csuzy uram módszere nem vált szégyenére a magyar faj kereskedő-zsenijének. Az öreg kitünő kupecnek bizonyult. Mindegyik állatnak megnézte a fogát, szemét, lábát, patáját, azután fölült rá és nyargalt egyet rajta. Valamennyit lebecsmérelte a sárga földig s végre az egyik szamarat, melyről körülbelül azt mondta, hogy valóságos szégyenfoltja a szamárfajnak, megvette tizenkét forintért. Érdekes, hogy mikor valamelyik csacsinak a gazdájával tárgyalt, a többi juhász rögtön a háttérbe huzódott, nem akarván a kolléga üzletét rontani. Ekközben odaérkezett Szücs bojtárgyerek, a ki átvette a szamarat, s hazakocogott, mi pedig betértünk a lacikonyhába áldomást inni.

A szamarat különben Csicsónak hivták. A györöki vásár után vagy két hétig nem hallottam róla semmit. Egy vasárnap délután azonban, mikor Boglárra lovagoltam, hogy egy bucsu-fürdést megpróbáljak a Balatonban, igen különös körülmények között találkoztam vele ujra. Egy leszedett oldalu szekér fenekére széna volt téve s ezen feküdt a csacsi, két igásló pedig huzta Boglár felé.

– No, mi baj, Csuzy uram? Tán kisült, hogy beteg állat a Csicsó? – kérdeztem a kocsis mellett ülő juhászt.

– A doktorhoz viszem, kérem ássan, mert nem vagyok tisztában vele, hogy mi baja lehet. Pedig ösmerek vagy harmincféle szamárnyavalyát, – felelt vissza Csuzy.

Odafartattam a szekér mellé és beszédbe ereszkedtem Csuzy bácsival.

– Miben nyilvánul a betegség?

– Először is nagyon fázékony. Este addig nyöszörög és jajgat, mint egy kutya, a mig a subámat a nyaka közé nem keritem. Szabadban nem hálna a szentnek se. Napnyugtakor már kéri a takarót, mikor pedig a szürkület sötétségre válik, nem hagy nyugton, mig az akolba nem viszem. Reggelenkint keservesen szokott köhögni, sokáig elfekszik s megint csak nyög és sóhajtozik, mint a kárvallott cigány. Hát majd a doktor ur kitapogatja és ád neki valami medicinát.

A boglári sörházban találkoztam az állatorvossal s megkérdeztem, volt-e nála a juhászunk a szamarával?

– Volt. Nagyon érdekes eset. Képzeld, az a szamár szimuláns. A mint a juhásztól megtudtam, hogy csak mostanában vettétek, rögtön gyanakodni kezdtem. A furfangos állat ugyanis ilyen helyváltozás alkalmával mindig attól fél, hogy munkába fogják. Azért aztán betegséget, gyöngeséget szimulál, hogy ezt kikerülje. Ha tudná, hogy egyéb dolga nincs, mint kolomposnak lennie a nyájban: rögtön egészséges lenne, mint a makk. De még nem bizonyos benne, hát játszik.

Csuzy nagy dühbe jött, mikor megtudta, hogy Csicsó tuljárt az eszén. Ha megtudja a világ, hogyan szekereztette be a szamarát a boglári doktorhoz, nevetség tárgya lesz az egész vármegyében. Hazafelé menet Csicsó már sejthette, hogy rájöttek a turpisságra. A visszaszekerezés már nem történt olyan grófi állapotban. Csuzy a szekér után kötötte a csacsit, maga pedig egy szőlőkaróval fölfegyverkezve, mögötte ballagott. Akár tetszett a csacsinak, akár nem, muszáj volt neki az igáslovak tempójában baktatni, ha pedig huzni engedte magát, rögtön lecsapott rá a juhász. Ez volt a büntetése a szamárnak. Este akárhogy sóhajtozott is, nem kapott subát, be se eresztették az akolba, odakint élvezte a szép, harmatos éjszakát.

Másnap reggel is megpróbálta nyögni, szemefehérét forgatni, kinyujtott nyelvvel heverni, de mikor Csuzy bottal jól eltángálta, hamar fölugrott és vezette a birkákat kifelé.

Két nap alatt Csicsó teljesen meggyógyult. Ilyen kétszinü állat a szamár. A ló becsületes, hiszékeny, korrekt, csak kivételesen vannak gonosz természetü lovak. A ló hü, ragaszkodó, egy párbajképes gentleman. A szamár ravasz, több esze van, mint a lónak, dolgozni nem szeret, még a gazdájához se ragaszkodik, haragos és bosszuálló természetü.

MÁLCSI NÉNI REGÉNYE.

Mikor az őszi hidegek beköszöntöttek s a napok feltünően rövidülni kezdettek, a mi szükkörü falusi életünk még szükebbre szorult.

A mint a bőséges őszi esőzések után a mezei munkával elkészültünk, odakint már nem lévén dolgunk, több időt töltöttünk otthon, a házban és ház körül és nagyobb figyelmet szenteltünk egymás személyének. Tulajdonképpen csak ekkor kezdtem behatóbban foglalkozni Málcsi nénivel. Reggeli után, ebéd után, mikor a többiek fölkeltek, én ott maradtam s beszélgettem vele. Egyszer nagy fejszaggatása volt és egész nap ágyban maradt, én pedig valami bekötött német Gartenlaubé-ből fölolvastam neki, a miért ő nagyon hálás volt. Asszisztáltam neki, mikor a kamarában a befőttjeit rendezte. Megvallom, nem egészen önzetlenül, mert sok jó falatot kaptam. Abban a korban voltam, a melyben egész nap tud az ember enni. Ha a világ összes szakácsai összedugták volna fejüket, nem hiszem, hogy ki tudtak volna találni olyan eledelt, mely az én gyomromat elrontsa. Sokszor bámulva hallgattam Udvarnoki éles kritikáját, melyet a koszt fölött gyakorolt. Neki minden étel zsiros volt. A miben egy csöpp paprikát talált, azt méregnek nyilvánitotta. A hus neki kőkemény volt, a gyurt tészta nyulós. E mellett mindenből ugy bepakkolt, mint egy tót napszámos. A bácsi nem egyszer megmondta, hogy olyan gyomra van, mint egy struccmadárnak. Málcsi néni szemében én már csak azért is rokonszenves alak lehettem, mert ha kinyitottam a számat az evés és nem kritika céljából történt, s megettem a bocskortalpat is, föltéve, hogy baracklekvárral adták föl.

Egyszer aztán Udvarnoki is elhallgatott a birálattal. Egy darabig még dünnyögött a rágott, sárgás bajusza mögött, azután ezzel is fölhagyott. Egyszer nagy csuda történt: Udvarnoki megdicsérte a töltött káposztát. Történt még nagyobb csuda is: egyszer ebéd után Udvarnoki kezet csókolt Málcsi néninek. Ez a jelenet annyira meglepő volt, hogy én hátulról majdnem ráugrottam Udvarnokira: azt hittem, hogy meg akarja csipni, vagy harapni a nénit. Másnap igy szólt hozzám Málcsi néni:

– Te, Viktor, mikor mégy Boglárra?

– Ha a néni parancsolja, akár rögtön is. Ráérek.

– Nem olyan sürgős. Csak gondoltam, hogy ha éppen bemész, én is rád biznék valamit.

– Mit?

A néni habozva tekintett rám, tekintete mintha azt mondta volna: ugyan bizhatom-e ebben a fiuban?

A mint figyelmesen néztem a nénire, nagy bámulattal vettem észre, hogy nincs már oly simára fésülve, mint ezelőtt. Rövidebb hajszálait előhuzigálta kontyából és apró kunkorodásokba csavarta, melyek homlokára tódultak. Azt is elámulva tapasztaltam, hogy a nyakába fehér csipkét varrt, valamint a ruha ujjába is. Eddig mindig egyszinbe, vagy tiszta fehérbe, vagy tiszta feketébe volt öltözködve, soha tarkaság az ő ruháján észrevehető nem volt. Mi üthetett beléje, hogy most egyszerre igy változtatott az izlésén? Észrevette, hogy szokatlan gonddal végigmérem és elvörösödött.

– Hát csak azt akartam mondani, hogy ne felejts el szólni, ha Boglárra mégy, mert egy kis komissióm lesz számodra.

Ezzel sarkon fordult és otthagyott. Másnap valami juhmétely ügyében baromorvosért kellett mennem s mikor jó kis Almanzor lovamat megnyergelve elővezették, jelentkeztem a néninél. A néni óvatosan körülnézett, megfogta a kezemet és bevezetett a szobájába, melynek ablaka a kertre nyillott. A szoba meglehetősen rideg berendezésü volt, néhány családi arckép és egy kis tükör diszitette. Valami stelázsi-félén harminc-negyven könyv állott, leginkább német regények. A néni ugyanis a pozsonyi zárdában nevelkedett és meglehetősen jól tudott németül. A szekrény tetején kanári csicsergett. A néni kihuzta kis varróasztalának fiókját és egy nagyobb bankót adott át nekem.

– Kérlek, fiam, ne szólj senkinek. Bogláron elmégy a patikusnéhoz és megkéred, hogy prenumeráljon arra a német divatlapra, a mely neki is jár. Azután a patikában veszel egy üveg kölni vizet és egy kis üveg viola-parfümöt. Azután Szander-féle bőrkenőcsöt…

Átvettem a pénzt és megigértem, hogy diszkrét leszek. Mondhatom azonban, hogy a megrendelés nagy szeget ütött a fejembe. Hogy a néni divatlapra előfizessen és piperecikkeket vegyen: ez nem fért a fejembe. Eddig soha nem adott semmit a piperére, soha egy csöpp hiuság nem nyilatkozott meg benne és most egyszerre mintha megváltozott volna. Most, mikor már meglehetősen tul volt ötvenedik esztendején! Valami fordulat történhetett a vén kisasszony életében s elhatároztam, hogy igyekezni fogok kideriteni a titkot.

Mikor hazatértem, még nagyobb meglepetés várt rám: a néni a zongoránál ült és egy Chopin-ábrándot játszott. Az ócska zongora ugy hangzott, mint egy cimbalom. Valami fájdalmas, beteges nyöszörgés gyanánt hatott rám ez a zongorázás, ugy, hogy szinte köny szökött a szemembe. Mintha egy öreg lélek régmult idők édes hangulatait igyekeznék visszaidézni emlékezetébe. Ugy egy órahosszat ábrándozott a néni a sötét szobában, a töredezett hangu zongora mellett. S mikor kijött az ebédlőbe lámpást gyujtani, láttam, hogy a szemei ki vannak sirva.

– Az Istenért, Málcsi néni, mi baja?

Az öreg kisasszony belemarkolt a hajamba, gyöngéden megcsókolt, megveregette az arcomat és felelt:

– Tudod, nagyon régen nem zongoráztam, pedig fiatalkoromban sokat gyakoroltam magamat és nagyon jól játszottam. Az embernek sok minden eszébe jut, mikor ujra megszólal a hangszer, mely visszaviszi fiatal korába. Ezt te, gyermekem, nem érted. Nem tudhatod, milyen keserves az, mikor valakinek már csak multja s emlékei vannak…

Valóban nem értettem meg a néni hangulatát s azokat az érzelmeket, a melyek keblét eltöltötték. De fájdalmát önkéntelenül is megéreztem s az én szivem is egy kicsit mintha összeszorult volna. Mikor nagybátyám este hazajött, bementem a szobájába és elmondtam neki, hogyan beszélgetett az öreg asszony az öreg hangszerrel. A bácsi arca meglepetést árult el s ki is jelentette, hogy ez igazán rendkivüli dolog, mert Málcsinak eddig eszébe sem jutott a portól lepett zongora nyugalmát megzavarni. Vacsora alatt aztán igy szólt a nénihez:

– Nem is tudtam, Málcsi, hogy te zongorázol?

A néni arcán gyermekesen zavart mosoly jelent meg. Olyan képet vágott, mintha valami csinyen kapták volna rajta. Halk hangon felelt:

– Hajdan nagyon szépen játszottam s magam sem tudom, hogy, hogy nem, ma megkapott a vágy, hogy ujra játszam. A zongora is berozsdásodik, ha nem nyul hozzá senki.

– Nos és jól ment?

– A magam mulatságára elég jól. Mások előtt meg ugy sem szándékozom produkálni magamat.

Egy este a hangulat komor volt. Ugy állt a dolog, hogy körülbelül a Pepi bácsi feleségének a halála óta nem szólalt meg a zongora a háznál. A mult idők emléke ráborult a bácsira is s bánatba vonta férfias arculatát. Mind korán aludni mentünk, legkorábban a néni és másnap rájöttem, hogy miért. Arcát és kezét ugyanis bekente azzal a kenőccsel, melyet én hoztam, hogy szeplőit eltüntesse. Reggelre a vánkosa tele volt zsirfoltokkal, a mit a Bábi szakácsné nekem rögtön elárult. A divatlap megérkezését a néni lázas türelmetlenséggel leste s mikor az első szám megjött egészen beletemetkezett, majd elővette gardrobját, s ócska ruháit igyekezett divatosra átalakitani. Nekem mindez feltünt, de a bácsi nem vett észre semmit, sokkal kevesebb figyelmet szentelt Málcsi néninek. Azért nagyot is nézett, mikor egyszer megkérdeztem tőle, hogy vajjon talán a Málcsi néni itt szándékozik hagyni bennünket?

– Miből következteted?

– Mert olyan előkészületeket tesz, mintha el akarna utazni.

És erre előadtam megfigyeléseimet, nem hallgatván el most már a divatlapot és a ruhavarrást se. A bácsi végighallgatott és csak annyit mondott rá:

– No, majd utána nézünk a dolognak.

Az utánanézésnek sajátságos eredménye lett. Nagy meglepetésünkre kiderült ugyanis, hogy Udvarnoki Miklós, a mi feketevérü gazdasági irnokunk titokban udvarol a néninek. A naiv öreg lélek, a ki se az életet, se az embereket nem ismerte, s a kinek sejtelme sem volt arról, hogy az Uristen szép kék ege alatt micsoda komisz fráterek éldegélnek, a ki jó volt, mint egy falat kenyér és gyönge, mint egy szál pipacs, természetesen komolyan vett mindent s Udvarnoki nyájas szavaira azonnal átalakult. Nem talált abban semmi rendkivülit, hogy Udvarnoki őt feleségül vegye. Elvégre Udvarnoki sem fiatal ember, sőt koránál sokkal öregebbnek is látszott és bizonyára nagyobb bolondság volna tőle egy ifju leányt elvenni, mint egy meglett dámát.

A bácsit rendkivül bántotta a dolog, melynek megtalálta nagyon természetes magyarázatát. Azt tudniillik, hogy Udvarnoki megtudta, hogy a néninek egy kaposvári takarékpénztárban ötezer forint vagyona van deponálva. Képesnek hitte arra, hogy ezért a pénzért nőül veszi és szerencsétlenné teszi a nálánál sokkal idősebb vénkisasszonyt.

A bácsi igazán nem tudta mit csináljon? Udvarnokinak szóljon, hogy hagyjon föl ezzel a perfid és erkölcstelen dologgal, vagy a néninek mondja meg, hogy ne tegye magát nevetségessé, hisz Udvarnoki a fia lehetne? Nehéz dilemma volt. A bácsi gyöngéd lelke nagyon is jól tudta, hogy minő változások történhettek és minő remények ébredhettek a vénleány szivében. Ebbe se akart durva kézzel belemarkolni. De szörnyen bántotta a dolog, s ahhoz lett volna legjobban kedve, hogy Udvarnokit rövid uton kidobja a házból.

Elhatározta, hogy egy darabig csak megfigyeli a dolgot, de nem avatkozik bele.

Soha életemben nem felejtem el azt a napot, mikor Málcsi néni a divatlapból kiböngészett és sajátkezüleg megvarrott legujabb divatu ruhájában megjelent. A ruha világoskék volt. Bő ujjakkal, fehér csipkével és meglehetősen rövid szoknyával. Hozzá a néni, szintén a divatlapból, valami kócos frizurát csinált, a mely ugy festett a fején, mint valami vihartól megtépett szénaboglya. Egy vasárnapi ebédre lépett ki először a néni ebben a kosztümben. Már mindnyájan az asztalnál ültünk s én nagyon éhes lévén, épp egy darab kenyeret kaptam be, mikor a néni belebegett. A falat a torkomon akadt s szinte meredten bámultam a szokatlan alakra. A néni kedves fejbiccentésekkel köszönt nekünk és hosszabb mosolygással füszerezett meghajlást irányzott Udvarnoki felé. Azután megragadta a nagy ezüstkanalat, hogy a levest kimerje. A bácsi csak ekkor vetette föl fejét az ujságból. Feszülten lestem az arcát. Mondhatom, hogy ezt a komoly, okos embert még igy elképedve nem láttam. Darab idő mulva olyan hangon, mely tréfás igyekezett lenni, de nagyon komoran recsegett, igy szólt:

– Te, Málcsi, valami maskarabálra készülsz?

A régi levesmerő kanál, mellyel családunknak ez az ága már a tizenhetedik században levest mert, irtóztató csörömpöléssel hullott vissza a levesestálba, s Málcsi vörös lett, mint a tört paprika. Lopva Udvarnokira vetett egy pillantást, mintha azt akarta volna mondani, hogy látod, mennyit szenvedek érted, aztán lassan összeszedte magát és igy felelt:

– A tréfás szavaidból csak azt látom, Pepi, hogy ideje volt a rongyaimat egy kicsit fölfrissiteni. Már nagyon hozzászoktatok a lomposságomhoz.

Ennek az ebédnek a további részleteire nem emlékszem, mert éhes voltam s a levesben csigatészta volt. A mi annyit jelent, hogy megfeledkeztem a körülöttem zajló életről s kizárólag önfentartási ösztönömnek csirkeaprólékkal és csigatésztával való kielégitésén fáradoztam.

ANDRÁS NAPJA.

November elején, ebéd táján, egy könnyü, sárga kocsi gördült be udvarunkra s egy testes, középkoru, meglehetősen elhanyagolt külsejü, a naptól feketére égett, a széltől cserepesre fujt arcu férfiu szállott le róla.

Hosszuszáru csizmát viselt, vállán dupla puska lógott, félrevágott cseperkeformáju kis vadászkalapját sastollak ékesitették. Bár meglehetős hüvös szél fujt, inge elől nyitva volt.

A vendég kocsisa utasitás nélkül is elindult az istállók felé: ugy látszik, ismerte a járást. Az ujonnan érkezett felém indult, ki az udvar egyik napsütötte sarkában a kutyákkal játszottam.

– Jó napot, kis öcsém, – szólt – ugy-e te a Bárándy-gyerek vagy Zalából?

– Az vagyok.

– Szervusz, én Piskolty András vagyok, Gamásról. Azt hiszem, hogy hallottad már a hiremet?

– Hallottam. A buzsáki plébános ur azt a tanácsot adta, hogy ne üljek le magával ferblizni. Ha pedig leülök, ne féljek, mert akkor ijeszt legjobban, mikor semmije sincs.

Piskolty jóizüt nevetett s kimutatta két sor egészséges, fehér fogát. Konstatáltam, hogy a mosolygás nem áll rosszul neki, sőt két szemét oly sugárzóvá teszi, hogy kellemesen hat az emberre. Azt következtettem ebből, hogy nem lehet rossz ember.

– Nem mondom, hogy a papnak nincs igaza. De ő belőle mégis csak a méreg beszél, mert szegény nekem keres: a fele stóláját én viszem el. Különben pedig ha vén szamár vagyok is, ne magázz engem és mondd meg, hogy idehaza van-e az öreg?

– Mindjárt itthon lesz, mert dél van.

Piskolty puskáját és tarisznyáját lerakta a folyosón és bekiáltott Málcsi nénihez, hogy itt marad ebédre. Az én időmben az volt a szokás a mi vidékünkön, hogy ha valakit utközben meglepett a dél, a legközelebbi uriházhoz bement ebédelni és mindenütt tárt karokra számithatott. Málcsi nénit se lepte meg a jelentkezés, főzni nem, csak teriteni kellett többre.

Pár perc mulva a bácsi is megjelent s ekkor megtudtam, hogy Piskolty András gamási kasznár látogatásának mi a célja? A tuladunai uri házak az én gyerekkoromban hatalmas névnapokat szoktak tartani. Mikor a gazdák már a szüretet is elvégezték, s minden áldás csűrökbe és pincékbe volt takaritva, megkezdődött a névnapozás. A mi környékünkön az első nagyobb-szabásu névünnep a gamási András-nap volt Piskolty agglegényházánál. Piskolty a fél októbert azzal töltötte, hogy személyesen járt házról-házra meghivni barátait. Ez az András-nap csak férfimulatság volt, annál nagyobb népszerűségnek örvendett a házas emberek közt.

Azóta, hogy elkerültem Tuladunáról, nem tagadom, hogy sokszor nagyokat mulattam hazám különböző virányain. Trojanicáztam a bácskaiakkal, pozabucskit jártam a sárosiakkal, csürdüngölőztem a székelyekkel, s bár bornemissza ember vagyok, végigjártam a lumpolás különböző állomásait, a nóbelspicctől a sárgaföldig. Hatalmas, nagy mulatságokban vettem részt, brudersaftot ittam a fél ország intelligenciájával s meglehetős népszerüségnek örvendettem mindenfelé, a merre a jó táncos, jó nótás, jókedvü, őszinte beszédü, nyilt, magyar természetü, könnyelmü, de jószivü fiukat szeretik. A somogyvármegyeiek hazánk dáridózó köreiben semmi speciális hirnévnek nem örvendettek soha, pedig mondhatom, hogy nem igen állanak hátrább a hires bácskaiaknál. Igaz, hogy nem vitték soha tulságba a dolgot s nem igen ismerek családot, a melynek anyagi romlása az ilyen nagyszabásu lumpolásokra volna visszavezethető. Mert aztán, mikor kialudták mámorukat, ujra munkához fogtak és tizszeresen kipótolták az elmulasztottakat. Azóta nagyot fordult a világ. Nem vagyok még annyira öreg ember, hogy jogom volna a régi jó időket emlegetni, de nekem ugy tetszik, hogy az én ifjuságomban mégis más élet volt Magyarországon. Hogy többet ne emlitsek: akkor még a filloxéra, a sertésvész és a hatforintos buza ismeretlen fogalom volt. Pedig ujabban ezek renditették meg az alapjait nemcsak az uriosztálynak, hanem a népnek is. Ezek adták meg sok ingadozónak a kegyelemdöfést, kergették nyomoruságos hivatalokba a dzsentrit s nyitották meg Amerika kapuit a nép százezrei előtt… De nem vezércikket akarok én irni s azért ott veszem föl a fonalat, hogy ebéd alatt Piskolty András ünnepélyesen meghitt bennünket a november tizediki gamási András-napra.

– Tudom, Pepi, – mondá – hogy te komoly ember vagy, s nem szereted az ilyen vad murikat. De azért tisztelj meg azzal, hogy eljösz. Látod, kora tavasz óta esőben, szélben, viharban, forróságban dolgoztunk keményen, hát most megérdemeljük, hogy egy kicsit kirugjunk a hámból. Én tudatlan fráter vagyok, még a keszthelyi gazdasági intézetet se tudtam becsületesen elvégezni, azért méltán lenézel engem te, a ki tudós ember hirében állasz. Nem tudom neked megmagyarázni, de érzem, hogy a testi és lelki egyensuly szempontjából szükségünk van rá, hogy kitomboljuk magunkat. Nem tudom magamat jól kifejezni, de az ilyen mulatság olyan nekem, mint a lónak, mikor kihajtják a mezőre és ott jól kiszaladgálja, kinyeriti és kihempergi magát.

A bácsi figyelmesen hallgatta Piskoltyt s aztán komolyan igy felelt:

– Értelek én, András, nagyon jól: a temperamentumod kivánja meg ezt a mulatságot. A gazdaság nem ád elég munkát nektek. Valamennyien többet birnátok el, mint a mennyi dolgotok van. A rendes foglalkozásotokra nem megy rá az összes energiátok, a fölöslegeset azután ilyen módon adjátok ki magatokból. Ne mentegetődzzél, mert nem a te hibád. Senkinek se hibája, de az ország – szerencsétlensége, mert elmaradott és nem független és kicsi és szegény… Majd ötven esztendő alatt másképp lesz.

Se Piskolty, se én nem igen értettük meg a bácsi beszédét, de sokat gondolkoztam rajt azóta is, s rájöttem, hogy azok mély megfigyelésen alapultak.

Ez a gamási mulatság volt az én első nyilvános szereplésem és föllépésem, mint önálló férfiunak. Eddig a középiskola és a szülei ház fegyelme alatt állottam, most mint önálló gazdasági gyakornok, a ki ezért fizetést is huz, jelentem meg. Valami harminc ember állitott be a gamási pusztára, többnyire a nagy mágnásuradalmak gazdatisztjei és kisebb részben önálló birtokosok, bérlők és papok. Jobbára harminc éven alól álló fiatalemberek voltak. A házasemberek is asszony nélkül jöttek, mert igy fesztelenebbül, vagyis nyakló nélkül lehetett mulatni. Érdekes látványt nyujtott ez az erőtől duzzadó, az Isten szabad levegőjén barnára sült társaság. Széles mozdulatok, hangos beszéd, majdnem kiabálás jellemezték valamennyit. Harsogva kacagtak, erőteljes csörömpöléssel ettek és a poharak folytonos összekoccantása közt ittak. Beszámoltak az ez évi gazdálkodás eredményéről, megkritizálták egymás termését, a buzától le egészen a mákig. Mindegyik eldicsekedett a maga termésével és marhájával. Meghányták-vetették az árakat és a cselédviszonyokat, azután áttértek a lovakra és a lábasjószágra. Belekóstoltak a nagy politikába, nem feledkeztek meg a megyei állapotokról és a gazdasági konstellációkról. Elintézték a pletykákat s egy kicsit kiterjeszkedtek a külföldi viszonyokra is. Az ebédet a veszprémi püspöknek egy nyugalomba vonult hires öreg szakácsnéja főzte, a kit Piskolty ez alkalomra hozatott Kaposvárról. A cigány nem volt más, mint a kaposvári hires Szimpliciusz, a kinek nagyapja már Csokonai idejében nevezetes cigány volt Somogy vármegyében. Egy órakor fogtunk az ebédhez és öt órakor még az asztalnál ültünk. Leves volt kétféle, egyik tyukkal, a másik tüdős táskával, utána jött fiatal tormáshus, pörkölt volt háromféle, a töltött káposztában volt marha- és sertésdagadó. Tészta is került nyujtott, gyurt, vert, sütött és főzött. A tálalást a legügyesebb parádéskocsisok végezték egy urasági inas vezetése alatt. A komoly és humoros felköszöntőknek egész zuhatagát kellett kiállanunk. Ötkor megkezdődött a kártya és a dalolás és folyt két nap, két éjjel szakadatlanul. Szabályos időközökben megterítettek, vagy ebédre vagy vacsorára. Azt lehet mondani, hogy a társaság egy része mindig evett. Sokan lefeküdtek, kialudták magukat és előlről kezdték a mulatságot. Végtére is a cselédek dőltek ki, nem az urak s a harmadik nap reggelén Piskolty András, a házigazda egy kaposvári fogadóban ébredt föl és sejtelme sem volt arról, hogy hogyan került oda. Ugyanezen időben az ő házánál még mindig folyt a mulatság s a társaság nem is vette észre, hogy a háziur nincs otthon. A cigányok csak tiz nap mulva kerültek vissza Kaposvárra a következő konstellációban: a klarinétost lecsukták Marcaliban, a nagybőgős kificamodott lábbal feküdt Somogyvárott, az egyik kontrást pedig a déli vasut egyik vonatának elsőosztályu kupéjában találták Székesfehérvárott. A szétoszlás alkalmával csak két kocsi fordult föl, de komoly baja senkinek se történt. Csak a józan ember szokta kitörni a nyakát.

Igy végződött a gamási mulatság, melyből én a bácsival már az első napon, éjfél után két órakor megszöktem. Illetőleg a bácsi szöktetett meg engem, látván, hogy a sok bortól garázda hangulat kezd erőt venni rajtam. Az öreg egész egyszerüen kivitt a konyhába, ott nyakon ragadott s beleverte a fejemet egy sajtár jéghideg vizbe, a mitől egyszerre kijózanodtam, kocsira ültünk és hazarobogtunk. Az öreg utközben látta rajtam, hogy a mámor teljesen kiröppent belőlem s arra méltatott, hogy megmagyarázta nekem e mulatság pszikológiáját.

Nevezetes, hogy egy ilyen közönséges falusi dinom-dánomot milyen magas szempontból tudott tekinteni.

– Látod, fiu, – mondá, miközben a nyirkos, novemberi éjszakában szétfujta a szivarja füstjét – engem ez a mulatság elszomoritott. És pedig azért, hogy a magyar fiatalság temperamentuma nyomoruságos és kicsinyes viszonyainknál fogva nem is tombolhatja ki magát másképp. A nagy, boldog nemzetek fiai, ha nem férnek a bőrükbe, nekivágnak a nagy világnak s uj világrészeket foglalnak el hazájuk számára. Gyarmatositanak, vagy tengerészkednek, vakmerőségük, temperamentumuk nagyszabásu, érdekes munkálkodásban nyilatkozhatik meg s bárhova mennek, seholse kell megtagadni nemzetiségüket. A mi nem független országunk csak olyan szük, vármegyei életet él, a mi sok nagyszabásu talentumot elsorvaszt. Tehetségénél fogva világkereskedelmet kellene üznie és kis szatócsboltban kell szenvednie. Katonának született és nincs hadserege. Abban a hadseregben, a mi van, ha magyar, csak kivételképpen viheti többre kapitányi rangnál. Milyen szép a diplomáciai pálya, de azon is németté kell válni annak, a ki boldogulni akar. Ez pedig még se megy olyan könnyen! Látod, ezeken a vidám mulatságokon nekem ilyen szomoru gondolatok jutnak az eszembe, mikor ezeket a villogó fekete szemü, erőteljes fiukat látom, a mint a legcsekélyebb ellentmondásra föllobbannak és vasöklükkel az asztalt döngetik. Mennyi itt az elzüllött zseni, a félbenmaradt tehetség, a lappangó erő! Csodálatos ereje van ennek a mi földünknek és ennek a kevert fajnak, mely itt lakik. A faj megszüli a tehetségeket, de hát ez nem elég. Ezek a kicsinyes viszonyok elszáritják. A nagyszabásu föladatok és a nagy nemzeti célok hiánya elsorvasztja a tehetségeket. A multkor egy öreglaki gazdatisztnek a gimnazista fia jött hozzám és könyörgött, birjam rá az apját, hogy őt tengerészpályára adja. Mikor az apának ez iránt szóltam, azt felelte: „Miért, hogy idegent neveljenek belőle s hogy pár év mulva hazajőjjön és csak makogjon magyarul? A nemzetét és hazáját pedig lenézze?” Nem feleltem rá semmit, mert igaza volt. Igy van ez, fiam és ebbe bele fogunk pusztulni, mert az intelligens proletárok elszaporodnak s a küzdelmet a mindennapi létért még nehezebbé teszik.

Az öreg nagyot sóhajtott, elhajitotta szivarcsutkáját s mivel a Balaton felől hidegen fujt a szél, köpenyegébe burkolta magát és elhallgatott.

AFFÉREM UDVARNOKIVAL.

A nagy muri után néhány napig mint az őszi légy, olyan demoralizált állapotban lézengtem a ház körül. Ezt akkor macskanyöször-nek neveztük. A bácsi figyelemmel kisérte állapotomat s mikor ugy látta, hogy megrendült erkölcsi egyensulyom helyreállott, megszólitott:

– Mondd csak, gyerek, emlékszel te arra, hogyan viselted magadat Gamáson?

Igyekeztem összeszedni emlékeimet, de csekély sikerrel. Az ebédre emlékeztem. Csiborka plébános felköszöntőjéből is csengett még néhány frázis a fülemben, de délután öt órától kezdve sürü köd ereszkedett az események szinhelyére és agyvelőm sejtjeire, s ezt őszintén megvallottam a bácsinak.

– Na, fiu, – felelte ő – akkor jó lesz csinján bánni a boritallal. Mert nagyon veszedelmes dolog, ha valakire a szesz annyira hat, hogy öntudatát is elvesziti. E szerint nem emlékszel a nagy összeütközésre, mely közted és Udvarnoki közt volt?

Elámulva néztem az öregre.

– Bácsi tréfál.

– Nem tréfálok, fiam. Ostoba és kinos história, de egyuttal megnyugtató is rám nézve. Udvarnoki nem kártyázott, hanem Piskolty irodájában, mely tisztán ivásra volt berendezve, müködött. Mikor becsipett, elkezdett járni a szája. Kitálalta, hogy Málcsinak udvarol és pedig azért, hogy feleségül vevén, ezen az uton behatoljon családi titkainkba és kideritse, hogy én csakugyan lopom a grófot…

Elhülve tekintettem a bácsira.

– Annyi ember előtt merészkedett volna?

– Igen, merészkedett. És ez engem egyrészt megnyugtat, mert most látom, hogy a beteg rögeszméje hajtja őt ebbe a bizarr nősülési vállalkozásba, nem pedig az az aljas szándék, hogy a szegény Málcsit megfossza az ötezer forintjától. A fiatalemberek, a kik Udvarnoki körül ültek, Udvarnokit bolondnak nevezték és kinevették. Te azonban fölugrottál és odavágtad a szeme közé, hogy csak hitványlelkü fráter képes ilyen állitásra és hogy többet ne merjen egy szót se szólani a nagybátyád ellen, a ki a legjobb és a legbecsületesebb ember a világon. Emlékszel rá?

Szégyenkezve vallottam meg, hogy nem emlékszem nemes fölbuzdulásomra.

A bácsi folytatta:

– Udvarnoki erre kijelentette, hogy ne lármázz, tacskó, mert megfogom a füledet! Mire te fölkaptál egy mohai Ágnes-üveget és hozzávágtad Udvarnokihoz. Udvarnoki dühbe jött és rád akart rohanni, de lefogták és tovább itatták, ugy, hogy végre teljesen elvesztette eszméletét. Engem csak azután értesitettek a dologról, mert nem voltam bent a szobában. Erre azonban bementem és téged kivittelek a garázda kompániából.

– Mi történt azután? – kérdeztem izgatottan.

– Semmi. Ugy látszik, Udvarnoki épp ugy nem emlékszik semmire, mint te. Különben még nem jött haza és a mulatság óta nem láttam itthon.

– Hát bácsi nem szándékozik ebben a dologban valamit tenni? – kérdeztem.

A bácsi vállat vont.

– Megvallom, hogy unom már a dolgot, de mit tegyek? Hisz ha csak egy szót szólok, ez a nyomorult elvesziti az állását. Pedig, ha innen kiteszik a szürét, a milyen kellemetlen és rossz hirü fráter, igazán nem kap kenyeret sehol. Málcsi néninek azonban megmondtam a dolgot; nagyon föl van háborodva és alig várja az alkalmat, hogy nem éppen nyájas szavakkal kiadja az utat Udvarnokinak.

Az egész dologban azt rösteltem, hogy csak részegen szántam rá magamat erre a lovagias lépésre. Megragadtam a bácsi kezét, megcsókoltam és igy szóltam:

– Kérem, bácsi, ne tekintsen engem gyáva gyereknek… Józanon is ugy gondolkozom, mint berugva s csak azt sajnálom, hogy még nem nyilt rá alkalom, hogy tiszta fejjel rátámadhassak Udvarnokira galád rágalmaiért. De majd keresni fogom az alkalmat.

A bácsi egy barackot nyomott a fejemre, gyöngéden meghuzta fülemet és igy szólt:

– Hadd el, fiu, majd elhallgattatjuk mi Udvarnokit más módon.

Én azonban bementem az irodába és stante pede, vagy mint Málcsi néni szokta mondani, stantapé, a következő levelet intéztem Udvarnokihoz:

Tisztelt uram!

Az a körülmény, hogy én önt tisztelt uramnak szólitom, ne ejtse tévedésbe. Vannak udvarias formulák, melyeket muszáj használni, de nem kell szószerint venni. A fönforgó esetben csak azért mondom önnek, tisztelt uram, mert azt, mint müvelt ember, csak még sem mondhatom, hogy hallja kend. Most hallom, hogy a gamási mulatságon ön mit beszélt nagybátyámról és hogy én ezért mit cselekedtem önnel. Nehogy azt higyje, hogy ez csupán a részeg ember eljárása volt, ezennel tiszta fejjel kijelentem, hogy utólag helyeslem, a mit önnel Gamáson tettem, egy csöppet sem bántam meg, s ha tetszik, a sértésért helyt állok.

Jó napot kivánok

Bárándy Viktor.

A levelet rábiztam egy cselédre, hogy juttassa Udvarnoki kezébe. Másnap a következő választ kaptam:

Urfi! Majd ha kinő a bajusza és elvégzi a gimnáziumot, akkor bátor leszek az ön fülét meghuzni. Még pedig a levélért. Mert az esetre, a miről mesél, nem emlékszem.

Udvarnoki.

A mire én meglehetős dühbe jöttem s a következő levelet irtam vissza:

Udvarnoki ur! Jegyezze meg a következőket: ha ketten egymás fülét egyszerre huzzuk, akkor is ön fogja a rövidebbet huzni!

Bárándy.

Miután ezt is elexpediáltam, az egész levelezést bemutattam a bácsinak, a ki oly zajos jókedvre fakadt, hogy ilyen vidámnak még soha életemben nem láttam. Azután hirtelen komolyra válva, vállon ragadott, jól a szemem közé nézett, kijelentette, hogy ő irói talentumot talál bennem és hogy ezentul erről az oldalamról figyelemmel fog kisérni.

Udvarnokit nem láttuk többet a háznál. Mikor a gróf megtudta a gamási esetet, táviratilag intézkedett, hogy a feketemáju irnok azonnal hagyja ott Buzsákot s az uradalom kaposvári középponti irodájába lépjen be.

Ha már ennyire mentünk, mondjuk el végig Udvarnoki élete regényét.

Néhány esztendő mulva valami nagy őszi vásár alkalmával Kaposvárt tartózkodtam. A vásárral együtt valami mezőgazdasági kiállitást is tartottak, lóversennyel egybekötve. E miatt rengeteg sok volt az idegen a megyei székvárosban s magam is csak egy kisebb külvárosi fogadóban kaptam szállást. A fogadó egyik sarka el volt keritve s egy nagy kirugó verandával meg volt toldva, ott lakott a fogadós. Egy reggel, mikor valamelyik uradalmi pajtásommal elhagytam a szállást, a verandán egy galambősz férfiut láttam, a ki egy gyermekkocsit huzogatott. A gyermekkocsiban lévő ifju polgártárs torkaszakadtából üvöltött, a mi azonban az ősz férfit nem hozta ki sodrából. Roppant egykedvüen, minden sietség vagy harag nélkül huzogatta a kocsit.

Pajtásom megállitott s odamutatott a terraszra.

– Te, Viktor, tudod-e, hogy ki az az ember, a ki azt a gyereket ott dajkálgatja?

– Nem én.

– Udvarnoki, a mi volt uradalmi kollégánk.

– Ne mondd! S ugy látom, teljesen átadta magát a családi örömöknek.

– Az ám, ha a maga gyerekét ringatná.

– Csak nem akarod ezzel mondani, hogy beállt dajkának?

– Rosszabbat tett ennél: megházasodott. S most ingyen dajkálja a más gyerekeit.

Udvarnoki történetének egy részét magam is tudtam. Mikor tőlünk Kaposvárra áthelyezték, ott se szünt meg szerencsétlen rögeszméje. S az lett a tragikuma szegénynek, hogy ő, a ki minden becsületes embert gyanusitott, végre csakugyan talált egy gazemberre, a ki tényleg lopta az uradalmat s hogy épp ebben az egyben bizott meg, pedig neki hivatalbeli kötelessége lett volna őt ellenőrizni. Mikor aztán a lopás kisült, persze Udvarnoki is elvesztette az állását. Nem tudván miből megélni, nemrég rászánta magát és elvette az Arany Gyöngytyuk-hoz cimzett fogadósnak az özvegyét, hat gyermekkel megterhelve. A történetnek ez a része uj volt előttem.

E pillanatban kinyilt a terraszra vezető ajtó s egy vastag, erőteljes, durva vonásu asszonyság jelent meg, a kiről azonnal látszott, hogy a konyhából szaladt ide s keményen rákiáltott Udvarnokira:

– Százszor mondtam, ugy ringasd a gyereket, hogy ne lásson. Mert ha észreveszi, hogy te vagy mellette, a nyavalya töri ki. Eredj, keresd meg a Pannit, küld ide, te meg szaladj a vásárba és végy még öt zsák krumplit és husz fej káposztát. De gyorsan járj!

Az öreg ember, mint a leforrázott kutya, válla közé huzta fejét (de arcán gonosz indulat vonaglott keresztül) és szó nélkül elsompolygott.

Este ugyanabban a korcsmában a kaposvári önkéntes tüzoltóság, az ezredik éjjeli őrség alkalmából, bankettel összekötött táncmulatságot rendezett s a hölgyekre Udvarnoki alparancsnok mondott felköszöntőt. A hölgyeket rózsáknak nevezte el, kiket Isten keze hint le a földre.

Neki ugyancsak vastag bazsarózsát hintett a jó Isten!

HIDVÉGI HALÁLA.

A buzsáki temetőnek volt egy bozótos, tüskés, bozontos, buja, elhanyagolt része, melyet a sirásók ásócsapásai soha sem érintettek.

Oly lompos, kietlen és vad hely volt ez, hogy én mindig azt hittem: ide nyilván a rossz embereket temetik. Mikor aztán az öreg Magi, az uradalom legöregebb bérese meghalt s a temetésén én is megjelentem a nagybátyámmal, mellesleg megkérdeztem Sóst, a temető-csőszt, hogy miféle Istentől elrugaszkodott szöglete ez a temetőnek?

– Oda rakjuk el az öngyilkosokat, vagyis – tette hozzá magyarázólag az öreg – azokat, a kik elemésztik magukat.

– De ilyesmi nem igen akad, ugy-e?

– Nem ám. Rendes emberek laknak itt. Mindenki csöndesen megvárja, mig a halál bekopogtat hozzá. Igy is elég hamar elkövetkezik – tette hozzá az öreg sóhajtva.

Sós ugy hetvenöt esztendős lehetett, sárból összetákolt házban lakott a temetőárok mellett, a legfeketébb és a legszárazabb kenyeret ette és rövidnek találta az életet! A nagybátyámtól megtudtam, hogy van vagy husz esztendeje, hogy a buzsáki öngyilkosok parcellája nem kapott friss halottat.

Nagyot is néztünk, mikor egy este, vacsora tájban házunkhoz beállit Hidvégi János, buzsáki parasztgazda s jelenti, hogy az ő házában szerencsétlenség történt.

– Mi az? – kérdezte a nagybátyám.

– Jóska fiam az istállóban fölakasztotta magát.

– Mi vitte rá?

– Ki tudna rá biztosat mondani? Én azt akartam, hogy idehaza maradjon, itthon folytassa a csizmadia-mesterséget, a mi mellett még a mezei munkára is ráér, ő pedig visszakivánkozott a városba. Nagyon megszokta Kaposvárt azalatt, mig kitanult. De hát nem veszekedtünk, soha egy rossz szót nem szóltam neki ebben a dologban. Lehet azonban, hogy megérezte, hogy nem engedek és ez elkeseritette. Hitvány fából vannak ezek a fiatalok faragva, tekintetes ur… Hamar elveszitik a fejüket, a bajnak nem mernek a szeme közé nézni. Inkább még az életet is lerázzák a nyakukról, ha másképp a bajt ki nem kerülhetik…

Nagybátyám helyben hagyta az öreg Hidvégi kijelentéseit. Már az igaz, hogy a mi parasztjainkat a város megrontotta. A ki egyszer ott gázvilágitásnál olvasott, annak nem izlett többet a faggyugyertya, meg a homályos petroleumlámpás. Ha szegényül éltek is a városban, ehhez képest is primitivnek tetszett a falusi életük. Megunták és kivetették a szivükből szülőfalujokat az ő egyhanguságával, méla csöndjével, eseménytelen szürkeségével.

– Jelentettem a papnak is, – folytatta az öreg – de nem fogadta el.

– Mit?

– A temetést.

– Mit mondott?

– Azt mondta, hogy a ki kezet emel magára, azt nem lehet megszentelt földbe tenni. Azt az Isten szolgájának nem szabad beszentelni és eltemetni. Igaz ez, tekintetes ur? Ezért jöttem, hogy megkérdezzem.

Láttam a nagybátyámon, hogy a kérdés nehéz volt. Sokáig nem felelt Hidvégi uram kérdésére, gondolkozott, hogy ugyan mit is mondjon neki? Sajnálta a megsebzett szivü apát, a kit az egyház is ily keményen készült sujtani, de hát azzal vigasztalja, hogy a papot ledorongolja? Ezt sem akarta.

– Tudja mit, Hidvégi uram? Majd beszélek én a pappal.

– Én csak a mondó vagyok, tekintetes ur, láttam én már siralomházba kitett gyilkost, a kit a pap egész éjjel vigasztalt és az akasztófáig elkisért. Hát ha annak megteszi a pap, a ki mást gyilkolt meg, akkor csak annak is megteheti, a ki magára emelt kezet? Hisz tán ez a kisebbik bün? A papnak kötelessége elősegiteni, hogy minél több meghalt lélek üdvözüljön, a szerint jó pap, ha ezt elősegiti. Hát ennek, uramfia az a módja, hogy a másvilág kapujánál cserbehagyjon egy veszendő lelket?…

Ilyen módon dünnyögött az öreg. A mig Buzsákról a mi pusztánkra jutott, sok argumentumot kitalált s azt nekünk ott mind kitálalta.

Másnap bementünk a faluba a Hidvégi-családhoz. A szerencsétlen öngyilkosnak anyja, leány testvérei, meg a rokonsága a legnagyobb kétségbeesésben voltak. Mikor minket megláttak, a szó szoros értelmében ránk rohantak, mintha mi lettünk volna a mentőangyaluk.

Igyekeztünk vigasztaló szavakat mormogni. Nagy ámulatunkra nem igen hallgattak ránk, mert jóformán kizárólag az egyházzal való összeütközés érdekelte és izgatta őket. A fiu életét az öngyilkosságig ugy tekintették, mint egy befejezett egészet, a mely megváltozhatatlan és igy nem érdemes vele foglalkozni. Az öngyilkossággal kezdődik egy uj stádium s most ennek a rendbeszedéséről van szó. A temetésről ugy beszéltek, mint valami olyan eseményről, a mely jelentékeny befolyással van a fiu másvilági karrierjére.

Különös benyomást tett rám az egész dolog. Egy csomó egyszerü lelket láttam magam körül, melyekben egy képzeleti világ erősebben élt, mint az ő mindennapi világuk. Magamban csodálattal adóztam Csiborka tisztelendő urnak, a ki hiveiben a tulvilágnak oly intenzív képzetét tudta fölkelteni, hogy magával a pozitív földi léttel egyforma fontosságu szerepet játszott. Ez kétségtelen sikere a papnak, mert igy tarthat a tulvilági élettel rendet idelent a földön.

A szomszéd szobában fehér lepedővel leteritve feküdt a szegény öngyilkos fiu. Mi pedig az asztal körül helyet foglaltunk, hogy megbeszéljük a teendőket s az ég és föld, a purgatórium, a mennyország és a pokol között nyugtalanul bolygó lelket valahogy a helyes utra igazitsuk.

Mert ez volt a kérdés lényege és ez volt a mi föladatunk.

A nagybátyám is, én is fekete ruhában voltunk és ünnepies megjelenésünk s tisztességes, gyászos külsőnk már maga annyira hatott a családra, hogy az izgalom lecsillapult, a meghatottság a kellő korlátok közé vonult s a zaklatott lelkekbe, mint a ránk szegezett szemekből láttuk, visszatért a bizalom és a remény.

– Tekintetes ur – kezdette az öreg Hidvéginé, az áldozat anyja. – Hát lehetséges az, hogy az én fiam pap nélkül menjen a temetőbe és hogy ne szenteljék be a koporsójában? Hisz akkor én többet nem merek becsületes keresztény katolikus hivők közt megjelenni. Én, a ki huszonöt év óta a templomban is mindig ugyanarra a helyre ülök. Hiszen ez a megszenteletlen sir átka lesz a mi hivő famíliánknak. Imádkozni se merek az én meghalt fiamért, mert hiszen a jó Isten nem is tudhat róla semmit, vagy ha tud, hát csak azt tudhatja, hogy elkárhozott, mert hisz nem az Isten szolgájának karján jelent meg az örök üdvösség kapujában, hogy bebocsáttassék, hanem az angyalok tüzes karddal kergették le a poklok országába…

Figyelemmel tekintettem az öreg asszonyra. Ősz haja kicsuszott főkötője alól a homlokára. Szemében köny csillogott, szája széle remegett. És én rám, a mint ott néztem, csodálatos hatást tett, a lelkem is reszketett bele. Először láttam életemben magam előtt ilyen erős hitet, mely érzékelhető valóságnak veszi a másvilágnak félelmesen szép regéit, a hogy azt szentek, próféták, bölcsek elképzelték. És e nagy hit mellett, a minő talán a vadállatok elé dobott vértanuban élhetett, az egyszerü, csiszolatlan falusi elmének kicsinyes fölfogása az óriási titokról, a Mindenható Istenről… Hogyha Csiborka tisztelendő ur, a buzsáki plébános be nem szenteli, akkor az angyalok becsukják a fényes kaput s kijelentik, hogy Hidvégi Andrásnak nem szabad belépni. Mint a hogy itt a földön a hajdu kilöki a főszolgabirói hivatalból a szegény parasztot, ha a hivatalos óra után talál bekocogtatni. A vértanukat teremtő nagy hit és a naiv fölfogásnak egy különös keveréke, mely engem annyira meghatott, hogy mialatt az öreg asszonyt ámulva néztem, az én arcomon is könyek peregtek végig. Meg voltam zavarodva, mikor ez az ablak kitárult előttem s azon keresztül egy pillantást vethettem a primitiv néplélek rejtelmes világába…

Nagybátyám szerencsésen eligazitotta Csiborkával a dolgot. Kijelentette neki, hogy a legény hirtelen megőrült és beszámithatatlan állapotban követte el az öngyilkosságot. Erre a plébános ur engedett s megigérte az egyház közremüködését a temetésen.

Mikor nagybátyám ezzel a hirrel a házhoz visszatért, a hálálkodó család szivéről legördült a nehéz kő. Az asszonyok most már a halottal kezdtek foglalkozni. Arcuk nyugodt volt, rendesen ment minden, a fiut legszebb ruhájába öltöztették és virágot raktak rá. A rendes szomoruság honolt, de minden siránkozó kétségbeesés nélkül. A családot nem fenyegette immár szégyen és az eltávozott lelket kárhozat. Az öreg Hidvégi egy pár percre eltünt s fölhozott a pincéből egy kancsó ujbort, melyet a nagybátyámmal elfogyasztottunk. Igy dukál ez jóravaló háznál.

A fiatal Hidvégi azonban az öngyilkosok bozótos temetőjébe került. Ezen már nem lehetett segiteni. De hát ezen nem akadt fönn senki – sem a földön, sem az égben.

A SZÉTDULT FÉSZEK.

Sokan szomoru időszaknak tartják azt, mikor az ősz leadja izletes gyümölcseit, a szüretelés vig zaja is elmulik, s a tél első fagyos lehelete sorvasztani kezdi a természetet. Rám a nyárnak átmenetele az őszbe és az őszből a télbe, vagyis az életből a haldoklásba és a haldoklásból a halálba sose tett szomoru hatást. Hisz az elszáradt fában, az ugarrá lett földben uj élet csirája rejlik. S a pusztulás hideg hónapjai után eljön a tavasz nyájas verőfénye s meg nem állitható erővel tör elő a földből az uj élet. Sokkal szomorubb dolog az, mikor a reggeli fésülködés alkalmával az első ősz szálat megtalálod a hajadban, s eszedbe jut, hogy soha-soha semmiféle tavasz ennek feketeségét vissza nem hozza. Csak az elsőnél busulod el magad, kedves atyámfia, azután megbarátkozol ezzel a koroddal is, különösen ha vidám kis jószágok ugrálnak körülötted s látod, hogy az egykori fekete hajszálaidat ezek viselik s a te tavaszod ő általuk tér vissza hozzád.

Szüretig a mi őszünk igen szép szokott lenni. Azután jön egy nagyon kellemetlen kis időszak, a hüvös esőzések, a fojtó köd korszaka, a feneketlen sár ideje, a mikor a legjobb uton is csak lépést lehet haladni. Mikor aztán beköszönt az erős fagy és leesik a hó, nincs semmi baj. A csengős szánokon ugy kalandozik az ember, mint a szárnyra kelt madár. Szinte érezzük, mikor végigtekintünk a tájon, hogy a földi élet millió csirájával milyen jóizüen alszik, pihen meleg takarója alatt.

Azóta jártam olyan szerencsésnek tartott országokban, a hol a téli hideg soha nem kopasztja le a fa lombját és magamban megvallottam, hogy ezt az örök nyarat nem irigylem ezektől a szerencsés országoktól. Egy telet töltöttem a szicíliai hires Taorminában, abban a normann idők óta fönnálló régi kolostorban, melyből kikergették a barátokat és átalakitották az egészet penzióvá. És megvallom, hogy szenvedtem az örökzöld erdők láttára. Olyan benyomást tettek rám, mint a munkások, a kiknek soha nincsen pihenőjük. Mint a bolygó zsidó, a ki soha fejét le nem hajthatja s a kit végzete folyton hajt előre, előre. Nálunk, az igaz, hogy a lombos erdő megsárgul, sárba hullatja gazdag koronáját s puszta ágai kietlenül zörögnek a szélvészben. De micsoda öröm, mikor tavasszal az apró rügyek megjelennek, levéllé fakadnak, lombbá sürüsödnek: milyen friss, illatos, életerős minden, holott ugyanakkor a meg nem pihent olasz erdők még mindig csak megfakult, fáradt lombjaikat mutogatják.

És nekem a taorminai örök nyár nem egészséget, hanem betegséget hozott. Buskomorrá lettem s álmomban otthon jártam, hóban hemperegtem és zuzmarás erdőkben vadásztam. És mikor az orvosnak panaszkodtam, az egyszerre rájött kedélyállapotom nyitjára.

– Tudja, mi a baja? A hó hiányzik önnek.

És a jó doktor kirándulást szervezett a hó világába. Egy csomó angol, meg német turistával elmentünk Catániába és onnan lóháton fölmentünk az Etna tetejére, melyen méter magas hó volt. A hónak a látása kissé megenyhitette honvágyamat és én jobb kedvvel, egészségesebben tértem vissza Taorminába.

A mi mocsárvidékünkre a zivatar a balatoni hegyek, különösen pedig a keszthelyi szöglet felől szokott jönni. Innen kaptunk esőt, nyári jégverést, hózivatart. A kert végibe volt az obszervatórium, egy hatalmas szál lekopasztott jegenyefa, melynek tetejébe vasszögekből készült lépcsőzeten föl lehetett kapaszkodni. E fának a tetejéről a Balatont végig lehetett látni, Keszthelytől kezdve a tihanyi félszigetig. Ha Keszthely eltünt a párában, akkor tudtuk, hogy egypár óra mulva nyakunkon az eső. A szénát akárhányszor boglyákba raktuk, arra a hirre, hogy a keszthelyi parti házak fehér pontjai nem látszanak már hozzánk. És mindig bevált. Ha a Badacsony koporsó alaku teteje fekete felhősüveget tett föl, melyet lassankint a derekáig magára huzott, ez erős zivatart jelentett. Ha ez a felhősüveg piszkos, sárga volt, jégesőtől tarthattunk. A piszkos, fehérszinü felhő pedig hózivatart jelentett.

Mikor a Balaton befagyott, akkor kezdődött a szélvészek táncmulatsága ezen a sikos pádimentumon. A zalai hegyekről lenyargaló szél a sima jégen erőre kapva, nyargalt be Somogy vármegyébe. Kérdezzétek meg a Balaton parti állomások vasutasait, majd ezek mesélnek róla, hogy miféle szilaj szélviharok szoktak uralkodni télen a Balaton mellett. Ők első kézből kapják a hóvihart, mely a Badacsony tetejéről leugrik a jégre, ott nagy hópalástokat kap föl s ezzel vagdalkozva maga körül, rohan be Somogy vármegyébe.

Isteni látvány ez, s csak azért habozom, mikor le kéne irnom, mert Jókai ezt már elcsipte előlem. Pedig Eötvös Károly szerint ő nem is látta a téli Balatont soha.

Decemberben egyszer megszólitott a bácsi:

– Te, fiu, töltöttél már valaha karácsonyt távol a szülei háztól?

– Nem. Mikor Kőszegen tanultam is, mindig hazamentünk a karácsonyi vakációra.

– Mit szólnál hozzá, ha az idén is hazamennénk hozzátok?

– Azt felelném, bácsi, hogy nagyon boldog lennék.

December huszadikán jelentette a bácsi, hogy a Balaton befagyott, s mi Boglár és Szepezd közt fogunk átkelni rajta. Ekkor tudtam meg egyuttal, hogy atyám szülőfalumból elköltözött Türjére s mindent eladott, a mink a régi helyen csak volt. Tizenhat esztendős gyerekfejjel nem igen tudtam fölfogni ez esemény jelentőségét. Csak annyit értettem, hogy karácsonyra hazamegyek a szüleimhez és ez elég volt arra, hogy boldoggá tegyen.

Mikor a napja elérkezett, egy régi, öreg födeles hintót leszedtek kerekeiről és szántalpakra tették. A kerekeket hátul fölkötötték a hintóra. Igy minket az olvadás se hozhatott zavarba. A kocsiládát elláttuk hideg sültekkel, néhány üveg borral s fölszerelve birkabőrbundákkal és báránybőr-süvegekkel, hárman utnak indultunk Boglár felé. A harmadik Málcsi néni volt. Karácsonyra a buzsáki kastély üresen maradt. Persze, négy lóval indultunk, s a bakot Keserü, a vén kocsis foglalta el, a ki ezzel visszahelyeztetett régi méltóságába. Virradatkor indultunk el. Bogláron egy kicsit megpihentünk, s aztán nekivágtunk a Balaton jegének. Csodálatos, felejthetetlen szép ut, minden részletére ugy emlékszem, mintha tegnap lett volna. Az ebédet Szepezden költöttük el, s nagybátyám a balatonparti regék mesélésével mulattatott, melyek fantáziámat lángra gyujtották és mohó érdeklődésre tüzelték. Délután az idő viharosra fordult, ugy, hogy este hatkor meg kellett állnunk. Ekkor, nem emlékszem már, melyik faluban, betértünk egy atyámfia házához és ott megháltunk. Alig aludtam valamit. A látott képek gyötörtek. A befagyott Balaton mély hatást tett rám. A forgószél hatalmas hótölcséreket röpitett végig a fehér sikon; gyönyörü volt a hóval boritott hegylánc, mely a Balaton zalai partján végigvonult. A hallott mesék tündéralakjai is hemzsegtek lelkemben s jól emlékszem rá, hogy aznap elhatároztam, hogy Attila koporsója cim alatt egy ősmagyar történetet fogok irni a Balatonról. Másnap, mikor virradni kezdett, folytattuk utunkat és dél felé Türjére érkeztünk.

Szüleim egy nádfödeles, terjedelmes parasztházban laktak, közel a franciskánusok kolostorához. Képzelhetik, mily örömmel vetettem magamat karjaik közé, hisz hónapok óta nem láttam őket. Csöndesen, minden kitörő öröm nélkül, szinte fásultan fogadtak. Mikor a viszontlátás örömkönnyeit kitöröltem a szememből, akkor láttam csak, hogy apám arca mennyire ráncos lett és anyám haja mennyivel fehérebb, mint mikor utoljára láttam. Körültekintettem. Ah, ez nem a szülei ház, melyben bölcsőm ringott!

Micsoda ujjászületés az, mikor az ember a nagyvilágból visszatér az ősi házba, hol minden sarokhoz gyermekkorának egy-egy emléke füződik. Micsoda jóizü pihenés, micsoda csöndes alvás esik e barna gerendák alatt. Ha az élet küzdelmei még oly dulásokat vittek is véghez lelkedben, melyet, illuzióitól megfosztva koldussá tettek: a családi fészekben visszaszerezheted az elrabolt kincseket, az elvesztett hitet. Milyen szerencsétlen ember az, ki korán, végképp elszakad szülőházától s elsodródik szülőfalujából. Ezt éreztem én most, mikor körültekintettem ebben a házban és nem találtam sehol a helyemet. És végtelen szomoruság fogott el, mikor szüleimnek mélységes komorságát és csöndes szenvedését láttam.

Nem voltunk mi sohasem gazdag, vagy sok pénzt kereső emberek, a mi filléreinkhez mások könye, verejtéke, vagy átka nem füződött. A mink volt, azt magunk kerestük meg, s a ki e munkánkban segitett, az becsületesen osztozkodott velünk. De egy kis meleg, puha, barátságos fészkünk mégis csak volt, reméltük, hogy meg is marad, de csalatkoztunk. Akármilyen szerényen huztuk is meg magunkat, a sors észrevette létezésünket és ránk gázolt, s azt a kicsit is elveszitettük s kidobattunk a nagyvilág küzdelmes forgatagába… És sok, sok esztendő mulva, mikor mindegyikünkből ember lett, sokszor hallottam Pepi bácsitól emlegetni: A végzet tudta, mit csinál veletek, mikor kicsi körötöket brutálisan szétzilálta.

De hát ki tud a végzet könyvében olvasni? Ki tudná megmondani, mit rejt a jövő? És ki vehetné rossz néven, hogy mi jajgattunk és szomoruak voltunk, mikor a balsors megsuhogtatta fölöttünk korbácsát és szétdult fészkünkből kikergetett a nagyvilág kegyetlen küzdelmei közé.

… Ezen a bus karácsony ünnepén néztem először bele az élet mélységeibe, s – ezzel fejeződött be az én gyermekkorom.