RÁKOSI VIKTOR

EGY FALUSI HAMLET

BUDAPEST MDCCCCIII
VIII., ÜLLŐI-ÚT 18. SZÁM
RÉVAI TESTVÉREK
IRODALMI INTÉZET R.-T.

Ez a könyv az Országos Széchényi Könyvtár

Magyar Elektronikus Könyvtárából származik:

http://mek.oszk.hu

A konvertálást a Kindle-varázs készítette (szerkesztette: Kalmár Csilla),

további PRC könyvek a Kindle-Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat,

azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

2011

I.

Apám kasznár volt P. gróf uradalmában s mivel a gazdálkodás rendszere a kis fizetés és szabad lopás alapjára volt fektetve, ő szegény ember maradt. Önzetlenül házasodott, szerelemből s ezért nagyon megérdemelte azt a 10.000 forintot, melylyel apósa, anyai nagyapám, a lakodalom napján meglepte. Én voltam első gyermekük és az utolsó. Egyetlen voltom következtében kényeztettek. Anyám őszintén, leplezetlenül, apám a szigoruság álarca alatt. De engem nem szedett rá ezzel. Mord arcán keresztül én egyenesen a szivébe láttam és ott csak magamat láttam. Ezért nem féltem tőle, de tiszteltem és szerettem őt és anyámat, mielőtt még tudtam volna, hogy a negyedik parancsolat ezért jutalmul hosszu élettel kecsegtet. Általán azt hiszem, kora ifjuságomtól kezdve jó gyermek voltam. Engedelmes, illedelmes, ragaszkodó, jóindulatu. Idegenek előtt, szüleim parancsára, szivesen és boszankodás nélkül produkáltam az ismert gyermeki ügyességeket, például: hogy tesz a vasut, a mivel mindig szokott elismerést arattam: „Milyen okos, milyen kedves!” ámbár, – azt hiszem, – épp oly kis mamlasz voltam, mint minden felebarátom 2-3 éves korában. E tulajdonságomhoz, mely legtöbb gyermektársamnak meg szokta szerezni a „csudagyermek” hirnevet, járultak egyéb erényeim: a mikor alvás ideje volt, aludtam, a mikor evés ideje volt, ettem, éjjeli nyugalmát senkinek se háboritottam, a patakba sohase igyekeztem belefuladni, a játékszerről és mézeskalácsról nem nyaltam le a festéket, kocsikerék alá nem kerültem, az istállóban rugós lovak közé nem mentem, a kutat messze kerültem, éretlen gyümölcsöt nem ettem; mindmegannyi megbecsülhetetlen erény a két évtől tizenötig terjedő életkorban.

Ilyetén tulajdonságaimmal én egy szelid vidéken pillantottam meg a napot; egy vidéken, mely óvakodott a végletektől s a természet különböző szépségeiből volt megalkotva. Volt ott hegy, de igen jelentéktelen; volt ott sikság, de dombok által megszakgatva; volt erdeje, de nem végtelen; volt gabonaföldje, de legelőktől tarkitva. Egy szóval, volt ott minden, de semmiből se impozáns massza, mely bámulatra ragad s benyomásokat hágy a lélekben. A hegy legtetejére könnyü volt a följutás, a sikságnak hamar a végére jártam, az erdőt minden zugában kifürkészhettem. Hegy, pusztaság, erdő, mind középszerü volt s én igy szerettem őket, mert igy nem rejthettek titkot előlem: a hegy felhők közé, a sikság messze a végtelenségbe, az erdő hozzáférhetetlen sötét mélyébe. Az enyimek voltak.

Azok. Apám valóságos természetimádónak nevelt. Háromnapos koromban, mikor gyáva szemeimet nyitogatni próbáltam, legelső tekinteteim egy fehérvirágos ákácon akadtak meg, mely alatt bölcsőm ringott s legelső kiáltásaim összevegyültek a falombok zugásával és a madarak csicsergésével. Ez jelezte irányát jövő nevelésemnek. Apám, mint régi falusi és gazdaember, maga is rajongott a természetért s ezt belém is átplántálta. Vitt mindenfelé a gazdaságba és sohase beszélt az emberekről, hanem a természetről. S mikor hazaértünk, térdére ültetve, boszorkányok és óriások históriái helyett virágregékkel mulattatott. Igy változtak át előttem a természet tárgyai élő, érző, gondolkodó, beszélő lényekké.

Mikor aztán megértem a diákságra, elküldött a Szepességre egy öreg paphoz, német szóra és havasi levegőre. Gyönge testalkatu fiu valék s azért kellett az egészségesebb hegyi levegőre mennem. Az öreg pap egy százados ódon ó-német házban lakott, mely titokzatos fülkéivel, sötét szobáival, vasrácsos mély ablakaival olyan volt, mint egy elátkozott vár. A szobák puritán egyszerüséggel voltak bebutorozva, semmi faragvány, semmi ciráda, cifraság, semmi kép a falakon. Vaságy kőkemény derekalján álmodozhattam a távol otthon puha vánkosairól és párnáiról.

E sötét keretben vidám kép volt a derék papcsalád, a fehérhaju tiszteletes, az arany-ókulás tiszteletesné s egy csomó zajos unoka. Ezeket szintén német szóra adták oda az öregek menyecskeleányai, kiket az Alföldre magyar szóra vitt a szerelem. Bár jó dolgom volt itt, azért mégis szivszakadva vártam az időt, hogy hazaröpülhessek; le délre, hol melegebb a nap, szabadabban repülhet a tekintet, hol magyarul beszél a kondás is, (itt fönt a polgármester se tudott), hol sugárzó világosság ragyogja be szobáinkat s a felfutó zöld levelei és piros virágai kandikálnak be ablakainkon. Vakációra mindig haza is mentem szülőfalumba az ismerős, jóarcu emberek közé, kik nagy hibák és nagy erények nélkül boldog életet folytatnak.

Igy értem el azt a kort, melyben akár kezd ütögetni a bajusz, akár nem, tüntetőleg pödörjük a helyét s lehetőleg akként hordozunk zsebünkben egy skatulya tisza-ujlakit, hogy azt mindenki észrevegye, ha már a bajuszt nem képes észrevenni.

Otthon voltam ujra. Barangoltam a jól ismert helyeken s a viszontlátás örömeit élveztem erdővel, forrással, patakkal, dombokkal és mezővel. Egy napon kurta puskámat vállamra vetve, már a hajnali órákban elindultam hazulról. A nap akkor kezdte iddogálni a harmatot, a patak fölött párázat uszott, fölöttem felhők és madarak suhantak el. Még ezeket is jó ismerősök gyanánt üdvözöltem. Nagyokat kurjantgattam feléjük, céltalanul sütögettem a puskámat örömömben s lestem a dörrenést, a mint balfelé az erdőben elhalt, jobbfelé pedig a hegytől gyöngén visszaszökkent. Átugrottam az árkokon, végiggázoltam a vetéseken s élveztem az ütéseket, melyeket a kalászok arcomnak osztogattak. Mezei virágokból koszorut fontam kalapom köré, melyről már egy félrőf árvalányhaj lobogott alá. Bokrétát kötöttem csipkerózsából s gyönyörködtem még a vérben is, melyet szúrós tövisei fakasztottak kezemből. Fogaimat teljesen elvásitottam a kemény kökénynyel, mely vadon terem a szakadékok partján. Végre pásztorgyerekek tüze mellé leheveredve ettem a sült kukoricájukból, melynek igen pikáns ízt ád az a tudat, hogy lopott jószág (talán éppen a mi földünkről).

Ilyen volt a viszontlátás. Valami névtelen, ismeretlen gyönyör vett erőt rajtam, mikor az ismert tájékba belemerülhettem s vad kéjjel szenteltem magamat az apró részleteknek, a csipkerózsának, a kökénynek, a széles árok átugrásának. A pásztortűz mellett megpihenve, áttértem az erdő élvezésére. Ez volt a legfőbb gyönyörüségem. Mint az üldözött vad, csörtettem keresztül rajta, puskatussal zúztam a bokrokat, nagyokat ütöttem a korhadt fákra ugy, hogy kérgük darabokra törve hullott szét. Majd egy fának dülve, hallgattam az erdő beszélgetését, a bokrok halk, szapora zizegését s rá feleletül a tölgyek hatalmas lombjainak komor zúgását. Pár puskalövésem tompán morajlott és halt el a láthatatlan messzeségben.

Igy mulatoztam a természet ölén s végre kifáradtam. Egy napsütötte tisztáson ledőltem pihenni s aztán hozzáláttam a mulatság befejezéséhez: a madárfészekszedés passziójához. Ismertem már a fákat, melyekre a madarak leginkább jártak s rövid idő alatt egész csomó sárgaszáju, csipogó apró jószágot szedtem meleg keblembe. Éppen az utolsó fáról kúsztam le csörtetve s puskám után akartam nyulni, mikor egy hang megszólalt:

– Talán el is akarod vinni a madarakat, a miket szedtél?

Megfordultam. Velem egyivásu legény állt egy bokor mellett, csakhogy magasabb volt és szélesebb vállu. Zöldhajtókás vadászkabát és magasszáru lovaglócsizma volt rajta. Kalapja szemére huzva ült a fején, a karima alól egy pár mandula vágásu szép barna szem tekintett reám. A bajusza helye éppen hogy mohosodni kezdett. Kezét zsebébe mélyesztette s szétterpesztett lábain ringatta magát.

A hangban volt valami kihivó s azt hiszem, ajkai körül gunyos mosolyt láttam végighuzódni.

– Eddig mindig hazavittem a madarakat, – hebegtem meglepetve.

– Most nem viszed.

– Miért?

– Mert én nem engedem.

– Tieid ezek a madarak? – kérdem némi bátorsággal.

– Hát talán a tieid?

E viszontkérdésére zavarba jöttem. Hamarjában jogcimet kerestem, hogy a madarakhoz való jussomat bebizonyitsam. Nem találtam.

– Minek viszed haza a madarakat? – folytatá az idegen ifju kérdéseit.

– Hogy fölneveljem.

– S aztán?

– Hogy megsüssem. Nagyon jó az apró madárpecsenye.

– Nem szégyelled magadat? Hát nem elég az otthonvaló rabmadár, kacsa, csirke, liba, galamb, még az erdő szabad szárnyasait is vadászod gyomrod számára?

Nem értettem meg őt tökéletesen, de még nagyobb zavarba jöttem. Vállamra vetettem puskámat s távozni akartam.

– Eh, komám, én nem tréfálok. Hol vagy Peti? – kiáltá és mellém ugrott.

Egy parasztgyerek bujt elő a bokrosból.

– Kutasd ki az urfi kebelét.

Az ismeretlen ifju fogott, Peti meg előszedte az ingemből a gazdag zsákmányt. Szégyen és düh tombolt bennem, de mintha igézet fogott volna el, mozdulni se mertem. A körmömet rágtam és a puskaszijamat facsartam, de nem ellenkeztem. Az ifju levette kalapját, Peti abba rakta a pelyhes fiókákat s meleg leheletet fujtak rájuk, hogy ne nagyon érezzék a kitollazott fészek hiányát. Mikor az utolsót is kivették, összeszedtem bátorságomat s igy szóltam:

– Hát nem mindegy annak a madárnak, akár te sütöd meg, akár én?

– Nem, mert én nem sütöm meg.

– Hát mit csinálsz vele?

– Visszarakom a fészekbe.

Nagyot néztem. Ejnye be furcsa egy fiu. Most a puskámat kezdte nézegetni s látván, hogy ki van lőve, kérdezte, hogy nem lőttem-e valamit? Megmondtam neki, hogy nem igen szoktam vadászni, mert irtózom a vértől. Igyekeztem, rövid, durva feleleteket adni, mert szörnyen lealázottnak éreztem magamat általa. Ő figyelmeztetett, hogy erre ne igen lövöldözzek, mert ez az ő erdejük s erdőkerülőik könnyen elvehetik a puskámat.

– A ti erdőtök? Hát te ki vagy?

– Turszki Miklós, – felelé minden szertartásosság nélkül.

– Nem hallottam, hogy a mi vidékünkön erdőt e névről neveznének, – mondám, s titokban örültem, hogy most egy jó vágást adtam neki.

– Az erdő mostohaapámé, Torbágy Simoné és ennek testvéreé, a ki az elején szintén Torbágy, de a végén Barnabás.

Hangja ugy kondult meg egyszerre, oly tompán, mintha őt hirtelen üvegharang alá tették volna. Bámulva tekintettem rá.

E közben a Peti gyerek már fölvitt egypár madarat arra a fára, mely alatt éppen megcsiptek. Én, bár forrt a méreg bennem, sorra megmutogattam azt az egypár szomszéd fát, melyről a madarakat leszedtem s Peti fürgén fölvitte valamennyit. Mikor már az utolsó fán is elhelyezte a megszabadult rabokat, gyöngén elkiáltotta magát s oly sebesen kúszott lefelé, hogy a gyöngébb ágak recsegve törtek össze alatta. Két öl magasságból le is ugrott.

– Mi baj, Peti? – kérdé hidegvérrel Turszki.

– Jönnek a Barnabás ur jágerei, a Kócz meg a Csipisz… ez az ifiur… a puskája…

Megértettem a helyzetet. Futóra akartam venni a dolgot.

– Ne fuss. Semmi bajod se lesz, – szólt Turszki egészen nyugodtan.

– Ugyis lehet, – mondá Peti, – ha Miklós urfi azt mondaná, hogy ennek az ifiurnak a puskája a magáé.

Tompa, egyforma, katonás dobogással léptek közeledtek. Én legjobban szerettem volna futni, de Turszkitól, ki parancsolólag függeszté rám szemeit, nem mertem. Turszki egy fának vetette a hátát s arra felé szegezte a szemeit, a honnan a lépések zaja hallatszott. Peti a fűbe heveredett, én tétovázva álltam s vártam a dolgok fejlődését. Mikor a léptek már egészen közelünkben hangzottak, egy önkénytelen mozdulattal Turszkinak nyujtottam a puskámat, hogy kiadhassa a magáé gyanánt. Ő azonban határozott mozdulattal visszatolta magától.

– Csak tartsd meg. Hazugság nélkül is eligazithatjuk a dolgot.

A két vadász vagy erdőkerülő kibukkant a fák közül s egyenesen felénk tartott.

Két zömök, torzonborz ember volt. Megálltak, hátratolták izzadt homlokukról tollas kalapjukat s minden köszönés nélkül kezdék:

– Maga lövöldözött itt, Miklós urfi?

– Nem.

– Hát ki?

– A kinél a puska van.

– Nem tudja az az ur Barnabás ur szigoru parancsát? A ki csak egy lövést tesz, annak el kell venni a puskáját.

– Azt hiszik talán, hogy mindenki ugy remeg Barnabás urtól, mint maguk? Azt mondta, hogy ha száz Barnabás tiltja is, azért ő lövöldöz, ha kedve tartja.

Meg kell vallanom, hogy ez a válasz nem felelt meg intenciómnak, bár Turszki magatartása tetszett. Nem haragudtam én annyira arra a Barnabásra, a kit nem is ösmertem.

– Urfi, – szólt az egyik vadász felém fordulva, – kérem a puskáját. Igy szól utasitásunk, teljesitenünk kell.

Gépiesen nyujtottam feléje csinos lankaszteremet. E percben azonban oly ütést éreztem a karomon, hogy a puskát leejtettem. Turszki ütött rám s egyszersmind haragtól villogó szemeit is felém forditotta.

– Ne hátrálj, gyáva! Miféle gyámoltalanság ez? – kiáltá s azzal fölragadta a földről a puskát, melynek mind a két kakasát fölhuzta, – no Kócz, Osipisz – szólt a vadászokhoz, – itt a fegyver, szivesen odaadom, ha el tudják tőlem venni.

A két vadász zavartan nézett egymásra. Végre az idősebbik, a ki rangban a fölebbvalónak látszott, közellépett Turszkihoz s szóla:

– Ugyan ne ártsa magát az urfi a mi dolgunkba. Barnabás ur…

– Majd ád Barnabás ur! – kiáltá a másik szemtelen vigyorgással s megragadta Turszki kezében a puskámat.

– Mit ád, te gazember! – orditá Turszki s a puskatussal ugy vágta hasba a vadászt, hogy az hanyatt esett s kinlódva fetrengett a földön.

Én rémülten néztem a jelenetet. Miért olyan dühös ez az én védelmezőm? Még bajba kever bennünket. Én már szivesen lemondtam volna a puskámról, csak vége lett volna baj nélkül a dolognak.

A lábon maradt vadász társához sietett, a ki föltápászkodott s hangos káromlással illetett eget és földet. Ebbe mink is kényelmesen beleérthettük magunkat. Turszki nem is ügyelt többet rájuk, puskámat a vállára akasztotta, jelt adott nekünk, s ő, én és Peti hallgatagon az erdőbe mélyedtünk.

Alig haladtunk harminc-negyven lépésnyire, lövés dördült a hátunk mögött s a faleveleket erőszakosan leszakgatva, sivitva jött felénk a posta. Peti jajgatva összeesett: lábán volt eltalálva, szerencsére csak apró madársréttel. De nem tudott ráállni s erősen vérzett. Turszki megnézte, azután hirtelen kezembe nyomta a puskát, ő pedig Petit nyaka közé véve, futni kezdett vele, mint mondá, a Torbágy-tanya felé, hol van viz, vászonrongy s ott vár kis kocsija, melyen a városból kijöttek.

Én annyira ki voltam merülve, fölizgatva, hogy teher nélkül se tudtam ugy futni, mint Turszki a Petivel s azért mindinkább elmaradtam. Immár csak a Peti vérének csöppjeit láttam magam előtt itt-ott a haraszton… hátam mögött pedig a két vadász röhögése és káromkodása hallatszott. Legjobbnak tartottam, ha én is futóra veszem a dolgot… még pedig torony iránt, egyenesen hazafelé… a ma látottak zürzavaros, érthetetlen képével lelkemben.

Ez volt legelső találkozásom Turszki Miklóssal.

II.

Rá néhány napra, reggel, anyám saját vasalásu hófehér inget tett ágyam elé, ő maga rakta bele aranygombjaimat, kedvelt vörös-fehér pettyes nyakkendőmmel örvendeztetett meg s az ötágu koronás zsebkendőt csusztatta szalonkabátom külső zsebébe. Ha még hozzávesszük kivágott lakkcipőmet s égszinkék harisnyámat: mindenki tisztában lehet vele, hogy vendégségbe készültünk. Jó anyám azért forditott olyan nagy gondot külső megjelenésemre, mert ez ugyszólván első föllépésem volt a világban. Eddig még nem jártam sehová. A rövid vakációkban inkább otthon ültem, vagy a szabadban kószáltam. Az apám kezelése alatt álló gazdaságban minden parasztot ismertem, de az intelligenciából csak azt a pár embert, a kik házunknál néha megfordultak. A szomszédságunkban fekvő kis városból pláne senkit.

– Hová megyünk? – kérdem öregemet, a ki szobájában még egy bucsupipát szítt el kocsira ülésünk előtt.

– Torbágy Simonhoz, a városba.

Meglepett képet vághattam, mert apám igy folytatta:

– Mit bámulsz?

– Nem bámulok, de ugy tudom, hogy nem szoktatok oda járni.

– Senki se szokott oda járni, mert ritkán szoktak vendéget hivni; ha meghivnak, elmegyünk, főképp most, mert Torbágy Simonné nevenapjára nagy mulatság lesz, a milyet még sohase rendeztek. Külömben is jó lábon állunk velük.

– Velük? A Barnabással is?

– Azzal is. Miért ne? – felelt atyám s most már ő nézett rám bámulva.

Gondolkoztam, hogy milyen hangon ejthettem ki a Barnabás nevet; ugy találtam, hogy nagyon dühösen mondtam, s magam is elbámultam rajta. Az igaz, hogy én eddig ő belőle két goromba jágert ösmertem csupán.

Atyám mitsem tudott az erdőben történtekről. Elhallgattam előtte, mert nem találtam valami dicsőségesnek magamra nézve, hogy először elvették tőlem szedett madaraimat, aztán, hogy más védelmezte meg a puskámat. Az is bántott, hogy Turszki Miklós meg se kérdezte, ki vagyok. Ugy rémlett nekem, mintha az egész erdei összeütközésben az a Barnabás, a ki jelen sem volt, nagyobb szerepet játszott volna, mint én, a ki ott valék, s körülbelül mégis csak okául szolgáltam a csetepaténak.

Miközben könnyü bricskánk a város felé robogott, végigmasiroztattam a fejemben mindent, a mit a Torbágy-családról tudtam. Ketten voltak testvérek, Simon és Barnabás. Simon házasember, Barnabás özvegy, egy csomó gyermekkel. K. herceg nagy birtokait bérelték, a mi mellett még egy kis tulajdon jószáguk is volt. Simon a belső adminisztrációt vezette, Barnabás volt a gazda, a közvetlen intéző. A gyönyörü birtokokat roppant nyereséggel kezelték s dúsgazdag embereknek tartották őket. Ez volt az egész, a mit tudtam.

Megérkeztünk a Torbágy-házhoz, mely a városnak legszebb épülete volt. Hosszu, földszintes, vasrácsozatlan nagy ablakos ház piros cseréptetővel, zöld salugáterekkel, frissen meszelve hófehérre. Az utca felé finom kerités, fehérre festett, piroshegyü vasrudakból.

Az első udvar maga is kert, egészen külön volt választva a második, a gazdasági udvartól. Külön épületben volt a konyha és a cselédség lakása; a lakóház maga egészen benyult a nagy kertbe s a végére óriási vadgesztenyefák lombjai borultak. Itt már vasrácsot láttam az ablakon: itt volt a pénztár s Torbágy Simon dolgozó-szobája.

A mint kocsink a tágas veranda elé robogott, a Kese Ferkó bandája rárántotta a Rákóczit, a mi egyrészt üdvözlet volt s dukált minden kocsi vendégnek, másrészt figyelmeztette a szobákban levő háziasszonyt, hogy siessen az ujonnan érkezetteket üdvözölni.

A verandán már nagy férfitársaság ült, mely csattanós parolázással fogadta atyámat, rólam meg egyszerre kimondta, tekintet nélkül arra, hogy láttak-e valaha vagy nem, hogy egészen megnőttem. Három-négy kisebb asztal tele volt szilvóriummal, borral, savanyuvizzel s appetitóriumnak elfogyott már három-négy liter a borból. Egy hevesen letett és ennek következtében megrepedt üvegből szépen csurdogált a bor az asztalra, az asztalról át földre s ott lassan-lassan pohos pocsolyává nőtt. Nem törődött vele senki, legfölebb annyiban, hogy senki se tartotta lábát a csurgó alá, ha már a száját nem tarthatta. Egy erősen istállószagu kocsis mormogott valamit a drága jó borról, melyért bizony nagy kár, da azért a törött üveget el nem szállitotta volna. A föld tele volt szenes gyujtófával, elhasznált fidibusz-maradványokkal, hamuval, bagóval és dohányporral. A legnagyobbik asztalon egy doboz dohány állott, közvetlen szomszédságában egy tálca frissen sült, fölszeletelt dagadó cipónak, mely vidéken általán a legkitünőbb szilvórium-korcsolyának van elismerve. Pöfékeltek kegyetlenül a háziur finom dohányából s a veranda eleven falát képező fölfutóka közt szüntelenül füstgomolyok szivárogtak ki; mások a szivardobozt rohanták meg; csak a helybeli gyógyszertár gavallér hirében álló segédje cigarettázott, illedelmesen, két hegyes körmü ujja közé csipve a szivarkát.

Engem, mint a hogy a diákgyerekeket szokás, az öreg urak azzal vettek elő, hogy scisne latine, aztán elropogtatták Horátius meg Ovidius néhány sorát, azt kivánván, hogy a folytatást én ropogtassam utána. Láttam, hogy szegény apámnak örömet okoznék e kivánság teljesitésével s ezzel aztán eloszlathatnám a faggatózó öreg uraknak azt a makacs hitét, hogy manapság latinul se tanitani, se tanulni nem tudnak; de nem voltam képes. Az öreg urak szájából valami olyan kerékbetört latinság zagyvalgott ki, hogy az tőlem akár patagon nyelv is lehetett. „Meg van ijedve”, – mentegetett atyám s engem boszantott, hogy még a pacsulis gyógyszerészsegéd is olyan szánakozó jóakarattal tekintett rám. Szerettem volna tőle a mensának az accusativusát megkérdezni. A fiatalabbak mindenáron pipát akartak a számba nyomni, de én az iskolai törvényeket, melyeket még otthon is respektáltam, csak egy cigaretta erejéig mertem megszegni. Ezt is csak a gyógyszerészsegéd kedvéért szíttam el, (mert ő kinálta), nehogy azt higyje, hogy én elannyira gyerek vagyok, hogy még cigarettáznom se szabad. (Fölösleges megemlitenem, hogy laktopánommal kétszer léptem a lábára, melyen csak közönséges vikszos cipő volt; a manőver eredménye meglett: boszus irigységgel tekintett lábaim ragyogó mezére.)

Oroszországról és a monarkia keleti politikájáról volt éppen szó, mikor a háziasszony megjelent a házba vezető szárnyasajtó küszöbén. Atyám bemutatott s én kezet csókoltam a magas termetü urhölgynek, a ki barátságosan megsimogatta arcomat.

Torbágy Simonné olyan volt, mint egy letört rózsa, melynek mesterséges élesztéssel visszaadják üdeségét. Rózsa volt még mindig, de meglátszott rajta, hogy nem az eredeti törzs, a melyen termett, a melyen első pompáját kifejté, táplálja többé. Egykor nagy fájdalmak táborozó helye lehetett ez arc, a nyomok ott maradtak rajta: de a nyugodt boldogság, a csendes elégedettség, melyet ajkainak diszkrét mosolya, szemeinek szelid sugárzása elárult, a hajdani fájdalmak nyomait is mintegy glóriába vonta s szánakozás helyett inkább tiszteletet parancsolt.

Ránézett, de mintha nem engem látott volna, tekintete elfutott fölöttem, végigsuhant a kerten, először az alacsony virágok himbálózó fején, majd föl, a fák sudaráig, még följebb, az ég végtelen kékségéig, megpihent egy repülő bárányfelhőn s azzal repült tovább-tovább.

Kerekre nyilt szép szemeiben láttam visszatükröződni a virágokat, a fákat, az eget, a felhőt s mindezt körülrepesve a vágytól, vajha övé volna a virág, a fa magányossága, az égnek és felhőinek messzesége; csak itt, e zajos, szemetelő, füstölő kompániának közepette ne kellene lennie.

Én se nem szemeteltem, se nem füstöltem (a cigarettát szerencsésen egy kalapba rejtettem), se nem lármáztam, de azért megszégyenülten álltam előtte. Ugy kell lenni, hogy a többiek helyett szégyeltem magamat, a kiknek ez eszeágába se jutott. Egy jótorku legény fölragadott egy félüveg bort s nagyot orditott:

– Éljen a bájdús háziasszony. Huncut a ki ki nem iszsza!

Persze huncut senki sem akart lenni, még ha bort muszáj is érette inni. Mindenki megragadott egy lehetőleg csordultig telt poharat s oly erős igyekezettel ivott, mintha minden a pohárban maradt csepp tiltakozásnak tekintetnék a háziasszony „bájdús” volta ellen. Maga a kikiáltó (az ismeretlen okból zseniális ifjunak tartott segédszolgabiró) majd belefulladt az üvegből furcsán bugyborékoló borba s karminvörös lett a köhögéstől. E közben valóságos birkaszemeket meresztett a háziasszonyra, mintha azt mondaná: „Lássa asszonyom, mindezt önért kockáztatom”. A patikárus ifju szolgálatkészen oda ugrott (hivatása volt minden bajra tudni az orvosságot) s háromszor ugy vágta hátba a lelkét kiadni készülő segédszolgabirót, mintha az legfeljebb csak hajdu volna. Egy öreg ur sietett megjegyezni, hogy az ő idejében csak akkor ütögették hátba az embert, mikor halszálka akadt meg a torkán. A gyógyszerészsegéd ezzel szemben szerényen fölhozta a tudomány legujabb vivmányait, a mire egy másik öreg ur a következőképp főzte le:

– Hej öcsém, beszélhetsz nekem, más időket éltünk mi hajdan. Akkor csak a szálka akadt meg a torkunkon, de még az se; a ti torkotokon már a bor is megakad. Gyalázatos világ!

A segédszolgabiró végre magához tért s pohárból ivott borral állitotta helyre megrendült belső egyensulyát, nem mulasztván el a gyógyszerészgyakornokot figyelmeztetni, hogy üsse hátba az öregapját még pedig oly kicsinylő gunynyal, mintha gyógyszerészeknek csak a legritkább esetekben szokott volna öregapjuk lenni s a szóban forgó patikus a nélkül szükölködnék.

A harsogó kacagás közepett, mely a segédszolgabirói epizódot kisérte, hosszu pillái alá rejtett szemmel állott a háziasszony s csipkés zsebkendőjével veregette halovány orcáját.

– Gyere Simon, hadd beszéljem én el ezt neked, – rivalt hüppögve és könnyeit törülgetve a polgármester.

Az ajtó felé néztem, a merre ez a kiáltás szólt. Egy feketébe öltözött, kellemes arcu, intelligens, elegáns megjelenésü, kissé szürkülő ur jött onnan kifelé. Mosolygott, de ez a mosoly olyan sablonszerü házigazdái mosolynak tetszett, melyre az arcizmok be vannak gyakorolva, de belül, a szivben, folytatása nincs.

Ez volt Torbágy Simon.

Megrázta kezemet (be hideg tenyere volt), kijelentette, mire valóban szükség is volt, hogy örül, reméli, hogy sokszor fölkeresem őket s Miklósnak (ugy-e, nem ösmeri még?) jó pajtása leszek. Atyámnak gratulált hozzám, a kiről hallotta, hogy jó tanuló vagyok, s a yorkshirei disznókhoz, a kikről hallotta, hogy gyönyörüen tenyésznek. De hangjából ugy vettem ki, hogy őt se én, se a yorkshirei disznók nem érdekeljük. Halkan és egyforma hangon beszélt, végigjárta a társaságot s mintha mindenkinek sugott volna valamit. Fölemelt egy poharat, odaütötte egy másik pohárhoz, ajkához emelte s a borba belemártotta a nyelvét. A segédszolgabiró megragadta az alkalmat a „szives házigazda” éltetésére, de óvatosabban, mint az imént: csak egy kupica szilvóriumot hajtott föl, a mitől semmi baja se lett. Torbágy ur kezet fogott vele, mosolygott és sugott neki valamit. Torbágyné e közben már eltünt a lármás társaságból.

A kapuban álló városi hajdu nagyot kiáltott, Kese fülhasogató tust huzott s a következő pillanatban, egyszerre öt kocsi vendég gördült be az udvarra: Barnabás volt, gyermekeivel és gazdatisztjeivel.

– Szervusz, Barnabás! – kiáltottak a társaság tagjai, fölugrálva az asztalok mellől s a veranda lépcsőin lefelé tódulva, – miért jöttél ilyen későn?

– Hja, pajtás, én ma már körültekintettem a gazdaságban, azután haza mentem a gyermekekért. Az ut is rossz volt, az éjjeli zápor nagyon föláztatta.

Megjegyzem, hogy Barnabás nem a városban, hanem kint a pusztán lakott.

Két leányt és két fiut a kocsiból, egy öreg mamsellet pedig a kocsis mellől letaszigálva, ő egy ugrással a lépcsőn termett. Tehát ez ő. Herkulesi alak volt, haja csepüszinü, arca szeplős és napégette, nyaka vastag, keze kérges. Ruhája keféletlen, hosszuszáru vadászcsizmái tele sárral, inge begombolatlan, vörös nyakkendője gombra kötve. Hatalmas szájából oly erővel löködte ki a hangokat, mintha csupa süketek társaságába került volna. Félszeme meg volt gyulladva, szájából borszag ömlött ki. Miután a társaságot sorra nyomoritotta egy-egy kézszoritással, engem is bemutattak neki s olyat ütött a vállamra, hogy majd elestem. Összeszoritottam a fogamat s bátran fölnéztem a szeme közé, hogy valahogy azt ne higyje, hogy tán alig álltam ki az ütést. Torbágy Barnabás a legelső tajtékpipát mindjárt megrohanta s pár perc mulva pöfékelve hevert a kanapén, lábait a gyógyszerészsegéd orra alá tolva. A leányai e közben legyeket kezdtek fogdosni s a savanyuvizes üvegekbe eresztették, fiai pedig egy vén bundás kutyát nyaggattak, mindaddig, mig az a nagyobbiknak az ikrájához nem kapott, mire Barnabás az öreg házi állatot lerugta a garádicson.

A vele jött kompánia a Torbágy-bérlet gazdatisztjeiből állott, kik Barnabás házánál gyültek össze s onnan már egy kissé beborozva érkeztek Simonék ünnepjére. Mind nőtlen ifjak, vagy agglegények, vén ispánok és fiatal gazdasági irnokok, Barnabás alattvalói és hű cimborái. Elzüllött vad fiuk, kik Magyar-Óvárról vagy Keszthelyről keveset hoztak haza, de a mezőn, erdőben növekedtek föl s az apáiktól eltanult módon művelték a földet. Hangosan beszéltek, hogy a tizedik szomszéd is meghallhatta, falrengető hahotázást vittek véghez, nagyokat ütögettek az asztalra, meg-megcsipték a karját a kikukkanó nőcselédeknek s hosszu, borostyánköves szipkából szítták a szivart. Mert ha vendég az ember, sokkal gavallérosabb a szivarozás. E mellett azonban a ruhája egyiknek se volt kikefélve s a gombokra nézve nagy hiányosságban szenvedett.

Barnabás egy darabig adomákkal mulattatta a társaságot, melyeknek hallatára a német mamselle (a ki egy sarokból vigyázott a gyermekekre) örült, hogy nem tudják róla, hogy ért magyarul, mert igy nem kell neki pirulva elmenekülnie. Majd egy pakli piszkos kártyát vett elő a zsebéből, megpörgette s lecsapta az asztalra. E hangra azonnal odatódult a társaság, egypáran leültek játszani, a többiek egymás hátára zsufolva, körülállták az asztalt és kibiceltek. Csönd lett, minden diskurzus megszünt. Majd a mint a játékba belemelegedtek, hallatszottak a hangos megjegyzések, figyelmeztetések, kártyaműszavak; a hatosok csörögtek, a kezek nagyokat koppantak az asztalon s egy-egy elfojtott káromkodás tört elő.

Megfogtam az inast, a ki a kártyázás kedvező alkalmát arra használta, hogy több félig telt poharat észrevétlenül fölhajtson, s megkérdeztem tőle, hol találhatnám Miklóst? Ő ugy vélekedett, hogy a kertben, vagy ha ott nem, akkor a gyümölcsösben; de annyi bizonyos, hogy ha a komádi laposba nem ment, akkor a cselőtei erdőben van, a mi egy se több innen egy óra járásnál. Kimentem a kertbe, nem mintha az inas által kijelölt sorrendben kutatást akarnék inditani Miklós után, hanem mert a Barnabás gyermekei szemtelenek voltak velem, s mig a fiuk savanyu vizzel öntözgették laktopánjaimat, a leányok eldugták kalapomat s azzal rémitgettek, hogy ha megtalálom, puszit kapok tőlük. Utálatos kölykök.

Atyámat Torbágy Simonnal beszélgetve hagytam a veranda előtt. Ők nem kártyáztak. Atyám penecilusával nekiállt az udvarban levő rózsatőket tisztitani, Torbágy vele beszélgetett, s mikor észrevette, hogy a nagy kert felé megyek, utánam kiáltott, hogy Miklós mindjárt itt lesz.

Ha én a viszonyokat nem ismerve léptem volna be a házba, meg mertem volna esküdni, hogy abban nem Simon, hanem Barnabás az ur. Simon, az urias, finom és elegáns Simon szinte összehuzta magát a nyers paraszt Barnabás előtt, a ki tele torokkal lármázott, röhögött s kézzel-lábbal hadonázott. Simon nesztelenül, árnyként suhant végig a társaságon s a mosolygásnál se több, se kevesebb nem mutatkozott arcán.

Dél elmult, mire fölmentem a kertből. A vendégsereg már az ebédlőben nyüzsgött s mindenki a helyét kereste. Ekkor már az asszonyok is megjelentek, a kik a délelőttöt a háziasszonynyal a szalonban töltötték. Barnabás és kompániája (hölgyek is lévén jelen) most néma volt; de Barnabás lassu dörmögéssel megeresztett néha valami megjegyzést, melyet gazdatisztjei fojtott vihogással fogadtak. A szolgálatkész gyógyszerész-segéd a kiosztott levest hordozta szét, a mire az irnokok nekibuzdulva, követték példáját, a kinek leves nem jutott, az kenyeret szeletelt és széket hordott. És kezdődött egy végtelen ebéd, a feneketlen gyomrok nagy gyönyörüségére. Barnabás (ott ültem közel hozzá) a levesét teleszeletelte kenyérrel s pár perc alatt fölhabzsolta az egészet. Azután egy darab kenyeret vastagon meghintett sóval, paprikával s eltüntette szájában. És ekkor, a leveses kanalak csörömpölése közben, még le se nyelve falatját, megszólalt:

– Hát drága Miklós öcsénk hol van?

– Itt van! – felelé Torbágyné, rámutatva egy gyönyörü mezei virágcsokorra, mely az asztal közepén állott fehér porcellántartóban.

– Mi az ördög? – felelt Barnabás, – csak nem bujt bele?

Az irnokok azt hitték, hogy nevetniök kell.

– Ő maga szedte ma hajnalban, – szólalt meg Simon, – s mire az édesanyja fölkelt, már meglepte vele.

– Derék fiu, kedves gyermek. Aztán hol van az az angyal? – folytatá Barnabás, s oly ocsmány vigyorgásra tátotta el száját, hogy nem szántam volna a forró levest beleönteni.

– A foga fáj, – felelé Torbágyné, s fölkelt, hogy a pohárszékhez menjen.

– Majd kihuznám én az ő fogát, – mormogá Barnabás, s villájával dühösen fölszurt egy darab kenyeret a kosárból. Ez most Miklóst szurta föl in effigie – mint jó latinok mondjuk.

A cigány ráhuzta a szomszéd szobában a hallgatót s egy-két fiatal fejét rázva a muzsikához, laposakat pislantott a legközelebb ülő hölgyre. A gazdasági irnokok ezt abban a szomoru tudatban tették, hogy e lapos pislantásoknál többre egész életükben nem vihetik, mert mire ők megházasodhatnak, már a legcsunyább kisasszonyok is férjhez mentek, a fiatalok pedig akkor már nem mennek hozzájuk. A segédszolgabiró felköszöntőt próbált s a házikisasszonynyal kapcsolatban igen izetlenül emlegetett egy bizonyos gólyamadarat, a minél jobban csak Barnabás gúnyos kacagása bántott engem. Torbágy Simon először a segédszolgabiróra nézett, azután Barnabásra, a mosolygás most sem hagyta el arcát, de most még üresebbnek, még hidegebbnek tetszett. Torbágyné kivett egy szál virágot a fia bokrétájából s a hajába szurta; ez most Miklóssal foglalkozik, vele társalog, nem velünk.

Teltek az órák s mi még mindig az asztalnál ültünk. A hangulat emelkedett volt. Kese szomoru nótáit már senki se hallgatta, pedig a szegény ugy sirt-rítt, hogy a kövek is megindultak volna. A székeket tologatták, egyesek helyet cserétek, az öreg urak titokban kigomboltak egypár mellénygombot, egy helyütt kiöntötték a vörös bort: szóval, a fegyelem bomladozni kezdett. Barnabás vörös volt a sok bortól, rikácsolva beszélt s azt a tréfát találta ki, hogy ráfogta, hogy kutya van az asztal alatt s a szomszédok lábait kutyakergetés cimén sorba rugdosta. Egyik irnoka, gazdája tréfáját tökéletesiteni óhajtván, az asztal alá bujt kutyamódon mormogni, a mivel azt nyerte, hogy Barnabás lábával oly erősen talált érintkezésbe jönni, hogy saját természetes hangján nagyot orditott. „Coki, coki te!” harsogá a kompánia s műkedvelő komondort kihuzta az asztal alól. Torbágy Simonné fölállt s az asszonyokkal a szalonba távozott. Ez az ebéd végét jelentette.

A borgőztől, étel- és izzadságszagtól kábultan menekültem magam is kifelé. A cselédek sebbel-lobbal rendet és helyet csináltak az ebédlőben, kinyitották az ablakokat: most következett a tánc.

Az ebédlőben nemsokára oly pokoli tombolás keletkezett, mintha a Niebelungok hőseinek utolsó harca folyna ott. Pedig csak csárdásozott az ifjuság. Én nem vettem részt benne, mert attól féltem, hogy szelid szepességi topogásaimat le fogják nézni a bősz alföldi toporzékolók. A verandán friss levegőt szittam, mikor egyszer csak behajt egy piszkos, sárga, kopott hintó, melynek bakján uri kocsis helyett parasztlegény ült, parasztlovakat hajtva. Nyikorogva odajárul a keserves jármű a lépcső elé s egy viseltes eleganciáju ur lép le, egészen fiatalosan s lesegit egy fiatal leányt, a ki nagy kék szemeit bámulva hordozta körül a szép udvaron, házon, virágcsoportokon. Alig lehetett 13-14 éves, testi fejlettsége szerint, de arcából, szemeiből érettebb kor kifejezése tükröződött ki. Szőke haját kisleányosan leeresztve hordta, egyszerü, rövid ruhájának fehérségét rózsaszin csokrok szakgatták meg. Hátra vetette haját, elsimitotta a kocsiban ráncossá gyürődött ruháját, tenyerével kissé megporolgatta utitársa kabátját… Ekkor tekintetem véletlenül a szobaajtóra esett, ott láttam Torbágy Simont, a ki halálsápadtan meresztette egyszerre üvegessé lett szemeit az ujonnan jött párra. De az arc, a mily hirtelen elveszitette rendes kifejezését, épp oly hirtelen vissza is nyerte azt.

Torbágy Simon eléjük sietett, megsimogatta a kis leányt, a ki felszökelt a lépcsőn s a két ember maga maradt lent. A sárga hintó eldöcögött a hátsó udvarba.

– Eljöttem én is, Simon, – kezdé az ujonnan jött, – a leánykám maholnap eladó lesz, társaságba kell vinni. Nem szép tőled, hogy nem hivtál meg.

– Kérlek, – hebegé Torbágy, s kapkodott, mintha szavakat keresne, – ugy tudtam, hogy ti sehová se jártok.

– Nem jártunk eddig; de ezután másképp lesz. Egy ilyen medve, mint én, megvetheti a világot, de leánykámat tovább már nem zárhatom el örömtelen négy fal közé. Táncolni, dalolni, nevetni akar, s ezt a te házadban kezdi.

Torbágy félkézzel nekitámaszkodott a verandának s én, a ki a felfutó mögött álltam, jól láttam, a mint görcsösen összehuzódó keze önkénytelenül szakgatta a virágokat és leveleket.

– Bemutassalak a feleségemnek? – kérdé olyan hangon Torbágy, mintha félrebeszélne s a szája még e kérdés után is hangtalanul tovább mozgott.

– Nem, az nem szükséges, – felelt majdnem parancsolólag az idegen, – csak arról gondoskodjál, hogy a leányomnak sok táncosa legyen. Én majd félrehuzódom valami boros üveg mellé. Látod, nem vagyok tolakodó, mert nem ebédre jöttem. Pedig nem dobtál volnál ki, ugy-e? – kérdé kissé szemtelen hangon, de a vége egy szomoru mosolygás lett.

– Nem, nem, a világért sem, – felelt Torbágy s elvegyültek a társaságba.

– Ki ez az ur, azzal a kisasszonynyal? – kérdem egy kint őgyelgő inastól.

– Sarlay Balázs és leánya, Jolán.

A táncterem ajtajában álltam s néztem az izzadó párokat. Szuszogva tipegtek föl s alá a nagy teremben. Fiatalember sokkal több volt, mint leány, s a plus csakhamar Sarlay Jolánt is körülzsibongta. A keringő tömegből ki-kilebbenni láttam aranyhaját, mely jobbra-balra csapkodott, fehér arca lassankint nekipirult s félig nyilt ajkai közül zihálva tört elő a lélegzet. Oly szépen tartotta magát, mint egy Junó; táncosa nem is merte ugy magához szoritani, mint a többieket, mind bizonyos tisztelettel táncoltak vele. S szépsége, könnyüsége, pehelyszerüsége a leglomhább táncost is inspirálta bizonyos előkelőségbe a tartásban, könnyedségre a mozdulatokban. Ugy keringett tova ez a leány, mint egy végtelenségben futó csillag, mely nem tudja, hogy ő csillag, s hogy a szegény földlakóknak gyönyörüsége a bús éjjelben ragyogásával.

Este lett, festeni való szép nyári est. Csakhogy piktor ezt nem tudta volna igy megfesteni. A kék ég átment rózsaszinbe, azutáni sötétbe, a magas fák először élesen rajzolódtak rá az élénk szinre, azután teljesen elvesztek a sötétségben. Lassankint minden elveszett: a piros, a fehér, a kék virág, a zöld levél, minden fekete lett és láthatatlan. A Torbágy-ház ablakai mint megannyi szemek meredtek ki az éjbe s a mulatók zaja messze kihangzott. Vacsorához kezdtek készülni. Hamar lerázták tánccal az ebédet. Most már a férfiaknak külön teritettek s a hölgyeknek is külön. Én pedig, a ki várva-vártam Miklóst egész nap, kiszöktem a hátsó udvarba s elindultam, hogy fölkeressem.

Legelőször is az inassal találkoztam, a ki roppant zavarba jött s nagyot köszönt, mintha most látna először. Ez bizonyosan azt hiszi, hogy én valamin most rajtakaptam. Ezt a rossz lelkiismeretet hasznomra kell forditani.

– Hol van Miklós urfi? – kérdem az ijedt legénytől.

– Most már megmondhatom, mert ugyis későn van. A régi méhesben, a patak mellett.

– Hát eddig miért nem mondta meg?

– Mert Miklós urfinak megigértem. Azt pedig becsület megtartani. Tudtam én már délelőtt, hol van. Ugy-e, nem szól semmit az ifiur…

– Nem, már hogy szólnék?

A kocsisunktól megtudtam, hogy az atyafi lopott bort szállitott az istállóba. Ez volt az, a min én őt rajtakaptam. Mindenesetre ritka vegyüléke a becsületnek: adott szavát megtartja, de a mellett bort lop.

A régi méhes a kert végén feküdt, a felé szaladtam. Ez az óriási kertnek ugynevezett vadregényes része volt, mely körül a kertész ollója soha se csattogott, ásója, kapája nem sercegett, a földbe merülvén. Sürü bozót verte föl a talajt. E bozótban állt a rozzant méhes, kastalanul, méhetlenül, félig összedőlve. Mit csinálhatott itt Miklós egész istenadta nap?

A mint a méhes felé közeledtem, a mögötte levő sürü jegenye-fasoron tul emelkedni kezdett a sárga hold s egy-egy darabja kicsillant a gyönge szélben reszkető falombok közül. Talán azért olyan szomoru, beteges sápadt ez a hold, mert mindig éjjel van hivatalban, s igy éjjeleit kénytelen álmatlanul átvirrasztani? Aztán meg a földnek mindig csak a halálhoz hasonló állapotát, az álmot látja, az elpihenést, a csendességet, a szintelenséget, az egyformaságot, a homályt ösmeri. Hisz a holdvilágnak valósággal olyan gyászos mestersége van, mint a sirásónak.

A méhes mellett közvetlenül egy patak csörgedezett. Ez elfojtotta lépéseim csekély neszét.

A kunyhóból világosság-sugár esett ki. Közelebb érve, hangokat hallottam, azaz egy hangot, mely különféleképpen szólt. Az ajtóig jutottam. Ott látom nagy bámulattal az erdei jelenetből ismert Petit a szénán, bekötött lábbal hanyatt feküdni. Mellette Miklós hasalt s lelkesen olvasott neki valamit egy könyvből. Egy pléh-gyertyatartóban fatörzsre állitva faggyugyertya égett. Peti szájtátva, áhitattal bámult, Miklós egész átszellemülve ropogtatott – ugy vettem ki, – verseket.

– Miklós! – szólék.

Semmi válasz. Tovább olvasott. Bizonyosan félénken szóltam. Nem is könnyü dolog, kérem, elkezdeni e dacos fiuval, a ki fittyet hány egy egész fényes társaságnak s ezt a parasztgyereket mulattatja versolvasással.

– Miklós! – mondám, félig kiáltva.

– Mi az? – szólt, hátra se fordulva.

– Én vagyok, Szentpáli Béla.

– Ki az? – szólt, még mindig nem fordulva hátra.

– Az erdőben ismerkedtünk meg a multkor… a madarak… a puska… a jágerek.

– Ah, tudom már. No, gyere be, – szólt olyan hangon, mintha egy palotába hivna.

Bebotorkáltam a félhomályban.

– Vigyázz, hogy rá ne lépj a Peti lábára. Fáj szegénynek, ámbár kiszedtem mind a sörétet belőle, – ezzel levett a Peti lábától valami összehajtogatott rongyot, kifutott, megmártotta a patak hűs vizében, visszatért s gondosan betakarta vele a fájós lábat.

– No, hogy mulattok odafönt? – kérdé ujra leheveredve.

– Én sehogy, – feleltem szintén végignyulva a szénán.

– Ki iszik legtöbbet?

– A segédszolgabiró.

– Ki táncol legtöbbet?

– A gyógyszerészsegéd.

– Ki kártyázik a legdühösebben?

– Barnabás.

– Ki eszik legtöbbet?

– Barnabás.

– Ki káromkodik legtöbbet?

– Barnabás.

Roppant örültem e kérdéseknek; alkalmam nyilt feleleteimmel blamirozni azt az utálatos Herkulest. Miklós szemei sugárzottak; láttam, hogy ő most magában megveti Barnabást; hálával nézett rám, hogy erre neki alkalmat nyujtottam. Egymásra néztünk; éreztem, hogy e percben baráti viszonyra léptünk.

– Hát te mit csinálsz itt? – kérdé.

– Csak veled akartam beszélgetni. Ha hamarább megtalállak, az egész napot szivesen itt töltöm.

Peti nyöszörgött. Fölugrottam s friss borogatást tettem a lábára. Szerettem volna Miklóstól sok mindenfélét kérdezni, az erdei jelenet folytatását, Barnabás iránt való gyülöletének okát, de nem mertem. Ő fölvette megint a szénáról a könyvet, – akkor láttam, hogy Petőfi János vitéz-e, – s olvasni kezdett. Könyökömre támaszkodva hallgattam én is a szép mesét. A mint kitekintettem a csöndes, holdas éjbe, az ezüstös szürkeségbe, mintha a tündérek kiröppentek volna a könyvből s a mormoló patak gyepes partján járták volna könnyü táncukat. Távolabbról a sötét sásos zizegve, nyüzsögve hajladozott, mintha onnan készültek volna a boszorkányok kitörni a tündérekre. A gyertyaláng föl-föllobbant, a sebesült föl-följajdult. Egy borogatás közben Miklós ujra megszólalt:

– Ki táncol legszebben?

– Férfi?

– Eh, azok mind medvék.

– Akkor Sarlay Jolán.

– Hát itt van? – a kézbe vett könyv lassan kicsuszott kezéből, utána hajlott Miklós feje, le egészen a gyertyáig, melynek lángját hosszan bámulta. Egy darabig hallgatott, aztán ujra kezdé:

– Láttad azt a bokrétát mezei virágokból?

– A mit te adtál anyádnak? Láttam.

– Eredj föl, vedd ki belőle a három legszebb szálat, add oda neki s mondd meg, hogy én küldtem.

Ezt lassu, suttogó hangon mondta. Fejét lehajtotta a könyvre s mozdulatlanul feküdt. Még Peti nyöszörgésére is érzéketlen maradt. A csöndességben ide hallatszott a házból a nagybőgő átható bugása, minden többi zajt elnyelt a távol. Egyszerre fölemelte a fejét, hosszan körülnézett s szóla:

– Apád derék ember. Ösmerem.

Hallgattam. Mit szólhasson az ember, ha az apját dicsérik? Ő folytatta:

– Boldog fiu lehetsz.

Szerettem volna megkérdezni, hogy miért gondolja ezt rólam? De nem mertem. Szemében oly végtelen szomoruság látszott. Ugy tetszett nekem, hogy nem egy ifju pajtásommal, hanem egy tapasztalt öreg barátommal állok szemben, a ki jó tanácsokat osztogat.

– Megteszed, a mire kértelek?

– Meg… hogyne tenném, – s fölkeltem, elindulandó.

A küszöbről visszafordultam:

– Csak nem akarod az egész éjszakát itt tölteni? – kérdém.

– Nem. Nemsokára nyakam közé veszem Petit s haza viszem a cselédházba.

– Ne segitsek?

– Elbirom magam is.

– Aztán feljösz a házba?

– Azt nem teszem. Peti mellett maradok egész éjjel.

– Isten veled.

Álmodozva haladtam a ház felé. Nagyon örültem, hogy valami szivességet tehetek Miklósnak a virággal. Ugy fájt a lelkem, ha rágondoltam a szegény fiura. Tünődtem, hogy mi okozza bennem ezt a fájdalmat, de nem jöttem, rá. Ugy szerettem volna visszarohanni a rozzant kunyhóba, Miklós nyakába borulni és keservesen elsirni magamat, de attól féltem, hogy kinevet… Határozatlan alaku érzelmek, gondolatok és sejtelmek tépték lelkemet, de egyetlenegynek mibenlétéről se tudtam számot adni magamnak… Igy értem a ház kertbeli végéhez, a vadgesztenyefák alá…

Torbágy Simon szobájában egy nehéz ökölcsapás zuhant az asztalra s rá Barnabás káromkodása hallatszott:

– Gyáva fráter vagy, Simon! Szedd össze magadat, elértél mindent, a mire kivánkoztál. Gazdag vagy, a feleséged szeret és semmi bajod se volna, ha ezt a himpellér fickót a nyakadra nem hagynád nőni.

Óvatosan közeledtem az ablakhoz s a lomboktól eltakarva benéztem a gyéren világitott szobába. Simon egy fekete bőr karosszékben ült s olyan volt, mintha valami nagy betegségből most kelt volna föl először. Barnabás sebesen föl s alá járkált a szobában, dühösen rágva egy szivart, és koronként nagyokat ütögetve az asztalra.

– Hisz az a haszontalan gyerek büntetlenül tehet mindent, a mi csak neki tetszik. Megcsufolja az erdőben legvakmerőbb vadászaimat, elveri gyermekeimet, a cselédség előtt rontja tekintélyemet, tüntetőleg megszegvén parancsaimat, kigunyolván intézkedéseimet. És mindezért még csak egy feddő szót se kap tőled, se az anyjától.

Ahán, gondolám, tehát Miklósról van szó. Barnabás valahára leleplezi magát előttem.

Simon mondott valamit, a mit nem érthettem.

– Hát ez a mai magaviselete? Egész nap nem mutatta magát. Én ugyan örülök, hogy nem láttam a pofáját, de egyre hallottam: Turszki igy, Barnabás ugy. Egész nap emlegették a kölyköt velem kapcsolatban. Hát ez micsoda dolog? Hát való az, hogy ilyen nagy szerepet engedj neki? Hogy mindenki észrevegye, ha becses ábrázatját nem tartja itt?

Simonnak ujra mozgott a szája. Barnabás nagyot ütött az asztalra.

– Hogy én üldözöm, elkeseritem őt, azt mondják? Tudom. Én reggeltől estig a mezőn, tanyákon vagyok, szántok, vetek, aratok, csépelek, marhát hizlalok, birkát usztatok, nyiratok, fát vágok, ő meg, a kis kedves, urizál, s még azt kivánják, hogy a sok mérget, a mit etet velem, szó nélkül nyeljem le. Én nem akarom, hogy véres verejtékünk gyümölcsét egy idegen rakja zsebre, tudod? Mert azt találom mondani, hogy oszszuk kétfelé a bérletet s aztán majd meglátom, hogyan boldogulsz Barnabás nélkül.

– Barnabás! – kiáltá Simon oly hangon, mintha fojtogatnák, majd rekedten, sivitva ez tört elő torkából:

– Ne gyilkolj!

Barnabás odalépett a karszékhez, trabális lábát föltette rá, térdére könyökölt, vizsga szemekkel nézte bátyját s fojtott hangon igy szólt:

– Szedd össze magadat, Simon; én kijelentem, hogy nem fogom türni, hogy a te gyávaságod következtében gyermekeim megfosztassanak jogos örökségüktől, a földtől, a pénztől, a melyet együtt szereztünk. Én nem fogom türni, hogy ez az idegen vér, Turszki, nagyobb ur legyen a házadnál, mint én, nem fogom türni, hogy packázzék velem… Emlékszel az apjára? Éppen ilyen dacos, hajthatatlan lélek volt, mint ez… de megtörött… ez is meg fog törni… csak ne félj tőle.

Simon eltakarta az arcát. A lomb az ablak alatt megzörrent, Barnabás oda rohant s a kiszögellő vasrácson kidugta a fejét. Én hirtelenében az ablak alatt levő pad alá hasaltam s a lélekzetemet is visszafojtottam, bár jobban szerettem volna a penicilussal hirtelen leszelni a nyakát és befutni vele Miklóshoz.

– Te vagy az, gaz kölyök? – rikácsolá fogcsikorgatva az óriás; nekem pedig olyan jól esett, hogy most Miklós helyett szidnak.

A mint behuzta a fejét, én kitoltam a magamét a pad alól, utána testem többi részét és egészen megzavarodottan vágtattam ki a kertből, föl a mulatók közé.

A nagy bokréta az ablakfülkében állott. Mondhatom, hogy alaposan megmustráltam, mig egy piros, egy fehér, meg egy kék virágot kiválasztottam. Elhatároztam, hogy e virágok jelentéséről fogok beszélni a kis leánynak, de bármint erőltettem is eszemet, a botanikából semmi idevonatkozó rész nem jutott eszembe.

Egy alkalmas pillanatot kilesve, odaléptem Jolánhoz s elrebegve, hogy ezt maga Miklós szedte hajnalhasadtakor s ő küldi is, átadtam neki. Ő egészen elfogulatlanul átvette és kérdé:

– Hát ő hol van?

– Beteg! – feleltem, minthogy a méhest csak nem vallhattam ki. De jaj, ez hazugság volt, vigyen el az ördög. Ha Miklós megtudná.

– Beteg? – kérdé csodálkozva Jolán.

– Igen! A szive fáj.

– Hahaha! – nevetett a kis leány s elment a gyógyszerészsegéddel keringőzni, a ki ezuttal befejezte az első tucatot a lábamra-lépések tekintetében. Én ott maradtam. Annak a fájó szivnek a belekeverése igen ostoba lehetett. Meg is bántam rögtön. Mit fog Miklós hozzá szólani. Igen tapintatlanul végeztem el a dolgát.

Mialatt Jolán keringőzött, a Barnabás legidősebb fia fölkapta Miklósnak a székre tett virágait s illant velük kifelé. Hejh, milyen ádázul rohantam én utána. A verandán elcsiptem s ugy megráztam, a nyakánál fogva, hogy a magam agyveleje is csak ugy lötyögött a fejemben. Aztán legyürtem a divánra s gyomrozni kezdtem. A becsületes bortolvaj inas az oldalát fogta, ugy röhögött. Ha véletlenül ágyu lett volna nálam, megöltem volna ezt a Barnabás-ivadékot, kisebb fegyverrel nem mertem volna hozzáfogni ilyen nagy dologhoz. Behunytam a szememet és azt képzeltem, hogy Barnabást gyurom, dagasztom. Végre a virágot a földre dobta. Ott hagytam őt s a virágért a földre hajoltam. A fiu fölugrik, hátba vág, arcra bukom, ő elfut. Vigasztalt, hogy ő sokkal többet kapott.

Visszaadtam a virágot Jolánnak, a ki most rögtön a hajába tüzte. Egyet galoppoztam is vele, a miben nem annyira a galopp volt élvezetes, mint az, hogy egy tenyeres-talpas inast nekilöktem az ifju Barnabásnak. Megjegyzendő, hogy az inas frissitőt hordott körül s a hat pohár limonádé az ifju Barnabást egészen vizesre frissitette. Ő volt az, a kin nevettek, bár én voltam az ügyetlen. S ez vigasztalt.

Mikor a holdfényes éjszakában, a poros, fehér uton atyámmal hazafelé robogtunk, mind a ketten igen szótlanok voltunk. Atyám bóbiskolt, én pedig gondolkoztam s a ma látottakat, hallottakat, tapasztaltakat rendeztem, el a fejemben. Tágra nyilt szemekkel néztem a fantasztikus világitásu éji tájat s lassankint elkábitott a kocsi zörgése, a muzsika utózugása fülemben, egy patakmalomnak s vizesésnek harsogása…

– Apám, mi történt a Turszki apjával? – fordultam hirtelen az öregemhez.

– Főbelőtte magát, – mormogá ő.

– Miért? – riadtam föl egyszerre s belekapaszkodtam apám karjába.

– Ráfogták a kaszinóban, hogy hamis kártyás.

Hátradőltem a kocsiban s tovább bámultam a vidéket. Gondolkoztam, sirtam vagy aludtam-e? Azt nem tudom. A körtvélyesi hegyek mögé lassan bujt el a hold. A lovak meghorkantak… Mi fekszik ott az uton? Holttest vagy faderék? Messze ellátok a sikon, keresztül erdőn, falakon. Látom Turszki Miklóst a jajgató parasztgyermek véres lába fölé hajolva, látom Barnabást, a mint hatalmas ökleivel hadonáz, látom Simont, a mint sir… az ott talán Sarlay Jolán, de az apja előtte áll, nem láthatom, miért födi el leányát?… Fönt, messze, magasan az ürben egy véres holttest lebeg… Turszki apja főbelőtte magát…

A kocsi megállt. Otthon voltunk. Szülőházam födele alatt visszanyertem nyugodalmamat.

III.

M. bácsi fővárosi nevelőintézetében kötöttünk szoros és állandó barátságot Turszki Miklóssal. Oda adtak bennünket az utolsó diákesztendőre. Ez egy patriarkális hires intézet volt, honnan minden diák kitünő bizonyitványt, de kevés tudományt vitt haza. M. bácsi egy lassu eszü öreg ur volt, a ki már harminc esztendő óta vezette intézetét s egész nemzedékekkel népesitette be a különböző hazai iskolák szamárpadjait. A ki nem akart tanulni, annak nem volt muszáj, a ki pedig szeretett volna tanulni, nem juthatott hozzá. De M. bácsi szigoruan ügyelt növendékei erkölcseire, jó koszttal látta el őket és kényelmes, tiszta helyiségekben laktak. Ezért a vidékről az apák szivesen adták nevelőintézetébe gyermekeiket s mindnyájan bentlakók voltunk, urunk és parancsolónk gyanánt tisztelve M. bácsit, a ki minden egyéb dologban, a mi nem a tanulásra vonatkozott, oly lelkiismeretes volt, hogy szombati napokon a mosónéknak maga olvasta ki darabonkint a növendékek szennyesét. Vakációk tartása tekintetében is oly buzgó volt, hogy már ezzel is örök időkre megalapitotta népszerüségét a diákvilágban. Megültük mi a királynak mind a két nevenapját, születésnapját, elhunyt királyok születés- és névnapjait; a mohácsi csata évfordulóját vakációval gyászoltuk, Budavár mind a két megvételének vakációval örültünk. M. bácsi vastagnyaku kálvinista volt, de nincs az a katolikus, a ki buzgóbban tartaná a katolikus ünnepeket, mint ő. Azonban megtartotta ő a zsidó ünnepeket is, lévén köztünk egy zsidó, a kitől – ugymond – nem lehet kivánni, hogy olyankor iskolába menjen; s ha a zsidónak elengedtetik az iskola, hogy lehessen a keresztyéneknek rosszabb dolguk, mint neki? Igy aztán mindnyájan vakációt kaptunk. Hogy őriztük ezt az egy szál zsidónkat, kényeztettük, etettük, itattuk, csakhogy el ne menjen. És mikor elment a hálátlan, hogy megsirattuk! Pedig kár volt, mert mégis megültük a zsidó ünnepeket, M. bácsi szerint azért, „nehogy zsidó vallásu polgártársainkat elriaszszuk a tanintézettől”.

A nagyobb diákok bizonyos határokon belül szabadjára voltak hagyva. Igy meg volt nekik engedve a szivarozás, a szinházba járás, de M. bácsi maga választott nekik szivart és szindarabot. Szivarból a rövidet, szindarabból a hosszut. Ugy okoskodott, hogy igy leghamarabb ráununk szivarra is, szindarabra is. Mert a rövid szivar épp olyan rossz, mint a hosszu szindarab. A kicsinyeknek is szabad volt néha M. bácsival szinházba menni, de csak Shakespeare római drámáiba, a népszinművekbe s a balhaszinházba. De csakhamar ezekkel is meg volt akadva. Mert inesztetikusnak tartotta a drámában a trikót s a népszinművekben a gatyát. Igy a kicsinyek műélvezete lassanként leolvadt a balhaszinházra. Ez esztétikus volt, mert a szinházak keretén kivül mindenütt népszerütlen kis állat legalább nem öltözik az emlitett két ruhanemübe. Ebbe aztán annyira beleuntak, hogy szöktek, bujtak és maródit jelentettek, mikor M. bácsi délben jelentette, hogy „gyermekek, estére (példának okáért) dicsőségesen uralkodott Nagy Lajos királyunk tiszteletére szinházba megyünk; holnap pedig nem lészen iskola”. (Ki kell jelentenem, hogy a nebulók a mily irtózattal hallották a mondat első részét, épp oly viharos örömmel fogadták a végét s a késekkel nagy riadót doboltak a tányérokon.)

Turszki Miklós hamarosan függetlenitette magát M. bácsi intézkedéseitől, rendszabályaitól. Ugy vettem észre, hogy hallgatag természetü, a ki minden harmadik megjegyzésemre felelt csak, de ez engem teljesen kielégitett. Először, mert mindig okosan felelt; másodszor, mert másnak még annyit se felelgetett, mint nekem (még M. bácsit sem véve ki.) Egy hónap alatt a fejében volt M. bácsi egész évi „tananyaga”, az előadásokat végighallgatta, azután elment sétálni, a nélkül, hogy szólt volna valakinek. Ha hozzá fordultam, szivesen segitett föladatomat megcsinálni, a leckét is megmagyarázta. Ezt látva, lassankint a többiek is rákaptak s mindenkinek ő lett a kisegitője, tanácsadója. Rövid, határozott és velős tanácsokat szokott adni. A ki nem fogadta meg egyszer, azzal többet nem törődött. Igy aztán a többiek annál vakabban engedelmeskedtek neki, hogy el ne veszitsék segitségét, támogatását. Ha M. bácsinak vagy valamely más tanárnak nem volt kedve tanitani, akkor Miklóst küldte be, a ki aztán mindenről tudott beszélni, a mivel csak megbizták és egyformán megbirkózott a matematikai képletek megoldásával s egy történettani előadással. Miklóssal egy szobában laktunk hatodmagunkkal. Ő néha egész éjszakákon át olvasott; valahányszor kiment, mindig hozott magával haza valami érdekes könyvet, melyeket nekem is ide adott olvasni.

Történeti könyvek és verses drámák voltak ezek. Nekünk csak az intézeti könyvtárból volt szabad olvasnunk, ő azt sohasem használta, hanem egy egész külön kis könyvtárt rendezett be magának, melyre én ügyeltem föl. Én vágtam föl az uj könyveit, én vezettem be azokat egy kis füzetbe, én poroltam le. Még a cipőit is kitisztitottam volna, ha titokban meg lehetett volna tenni. Nagyon hizelgett nekem, hogy az intézetben kebelbarátoknak tartottak bennünket s azok is voltunk, a mennyiben én rajongtam Miklósért, ő pedig vonzódott hozzám és csakis énhozzám az egész intézetben. M. bácsi örült, hogy egy diákja van, a kivel semmi baja, vesződsége nincs, de sokszor érezte, hogy kisiklik a kezei közül s ilyenkor kisérleteket tett, hogy bizonyos gyermeki korlátok közé visszaszoritsa. Például megtiltotta, hogy szinházba menjen, de minthogy e tilalmat nem tudta eléggé indokolni, Miklós fogta a kalapját és elment. Csak későn éjjel jött haza, mert a szinház után még cigányt is hallgatott és korcsmában vacsorált. Olyan fegyelmetlenségeket, melyek demoralizálták volna a többieket, nem követett el, de mindig a saját feje után járt; a körülötte vont korlátokat nem rombolta le tüntetőleg, de szép csöndesen átlépett rajtuk.

Mink, az utolsó esztendőt járó tanulók (Miklós, én és még két diák) az igazgatói asztalnál ebédeltünk, M. bácsival, feleségével, vásott nagy kamasz fiával és két leányával. M. bácsi már ősidők óta azt a praxist követte, hogy a diákgyerekekkel szolgáltatta ki az asztal körül becses családját. Én kenyeret szeldeltem, egy másik a levest hordta szét mindennap, a harmadiknak kötelessége volt székről és fogpiszkálóról gondoskodni. Miklósra az a feladat háramlott volna, hogy az ebédhez és vacsorához való bort a pincéből fölszállitsa. Ő azonban első nap mindjárt kijelentette, hogy ha az inas gyönge ember volna, a ki nem képes emeleteket mászni, szivesen megtenné, de igy nem teszi meg; a mivel egyszerre megnyerte az igazgatóné gyülöletét. Asztal körül apró szivességeket megtett, de inasi és szobaleányi teendőket nem végzett. Az igazgatóné Miklós jelenlétében többször megtette azt, hogy kötés közben készakarva elejtette gombolyagját. Miklós egyszer fölvette, másszor mindig előhivott egy kis diákot, leültette egy székre s hangosan figyelmeztette őt az igazgatónői gombolyag abbeli tulajdonságára, hogy gyakran el szokott gurulni. Mindezekért M. bácsi és családja impertinens fiunak tartotta, én pedig bámultam és titkon örvendettem, annyival is inkább, mert nekem nem volt bátorságom hasonló dolgok elkövetésére. A kenyérfölvágástól ugy iparkodtam megmenekülni, hogy mindig óriási szeleteket vágtam, a minek az lett a végeredménye, hogy degradáltak székhordóvá és fogpiszkáló gondnokká.

Ezt értem el jámbor cselemmel, holott nyilt föllépéssel tán minden ilyen inaskodást leráztam volna a nyakamról. De hát erre nem volt kurázsim.

Miklós védő szárnyai alatt magam is belekóstoltam egy kicsit a függetlenségbe. Néha megembereltem magamat s csatlakoztam hozzá, ha elment sétálni, sőt kétszer elmentem vele a szinházba is. M. bácsinak előre bejelentettük s ő nem szólt rá semmit, pedig attól rettegtem, hogy engem itthon maraszt. Milyen boldog voltam, mikor vele a főváros hemzsegő tömegébe vethettem magamat. Beszaladgáltunk a félvárost, a fényes Dunapartot, átmentünk Budára, s végre este a szinházba siettünk. Ilyenkor mindig megvette a darab szövegét s otthon még sokáig ébren voltunk, ő hangosan szavalt a könyvből, én pedig hallgattam s megelevenedtek előttem a fényes alakok, kiket még csak az imént láttam magam előtt sürögni.

Családjáról soh’se volt szó köztünk, még anyjáról se. A mit azon a mulatós éjszakán hazamenet atyámtól hallottam, el volt bennem temetve, akár a sirban. Vajon Miklós tudja-e, hogy apja miért lőtte agyon magát? Ki mondta volna meg neki? Hisz eddig jóformán gyermekszámba ment. Talán Barnabás már a szeme közé vágta egyszer? E gondolatra fogaimat csikorgattam… Nem tisztázhatta magát az apja? Agyon kellett neki magát lőnie? Tehát bűnös volt?

Egy napon Miklósnak egy igen szép és drága könyve elveszett könyvállványáról. Reggel, mikor az egész nevelőintézet együtt volt az ebédlőben, Miklós elkiáltotta: „Fiuk, nem tudom már, kinek adtam kölcsön a Curtiusomat; adja vissza az illető, mert szükségem van rá”.

Senki se felelt rá, én azonban jól láttam, hogy M. bácsi nyurga, vöröshaju fia egészen a fületövéig elvörösödött. Hát ez lopta el? No de legalább elpirult, van még kilátása a javulásra.

Azonnal közöltem fölfedezésemet Miklóssal, ő azt mondta, várjunk, erről meg kell bizonyosodni. Odament Gáspárhoz (igy hivták a célba vett fiut).

– Gáspár, nem neked adtam kölcsön azt a könyvet? – kérdé tőle.

– Szinét se láttam, – felelt szemtelenül Gáspár, kinek lélekjelenléte teljesen visszatért, – csak nem hiszed, hogy elloptam?

– Isten ments, – válaszolá Miklós s hátat forditott a fickónak.

Most már bizonyosra vettem, hogy ő a tolvaj. Mikor ebédhez ültünk, rosszullét ürügye alatt visszatértem a hálótermekbe, egyenesen neki Gáspár asztalfiókjának s a rossz ócska závárt penecilusommal egyszeriben fölpattantottam.

Persze, hogy ott volt a könyv. Ott hagytam s a mi hálószobánkba siettem ágyra dülni. Az ebédről jövő Miklósnak elmondtam a dolgot s azt is, hogy benthagytam a könyvet.

– Helyes, – mondá ő röviden, ezzel bement a nagyterembe, hol Gáspár is huszadmagával lakott, s kiálta:

– Fiuk, ide hallgassatok, az én Curtiusomat ellopták.

– Mi? Micsoda? Ellopták? Ki, mit, – kiabálták össze-vissza a kis és nagy diákok.

– Ki lopta el? – Hát a Gáspár.

– Hazudsz, – rikoltá Gáspár, a ki hol vörös, hol fehér lett.

– Majd meglátjuk, – felelt Miklós s ellökve asztalától Gáspárt, kihuzta fiókját s a kivett könyvet magasan csóválta kezében, – látjátok?

– Tolvaj Gáspár, tolvaj Gáspár, – orditá a diáksereg, mig Gáspár folyton visitá: „Hazudik, hazudik, hazudik!”

A nagy lármára bekocogott M. bácsi is.

– Apám, apám, – kiabált Gáspár odarohanva, – Turszki azt mondja, hogy elloptam a könyvét.

– Igaz is, – felelt Miklós hidegen, – most vettem ki az ő asztalfiókjából, mindenki látta.

– Hazugság, – rikácsolt Gáspár, – föltörtétek, hogy belecsempészhessétek s a lopást rám foghassátok.

Miklós torkonragadta a szerencsétlen könyvbarátot s falhoz szoritotta és oly hatalmasan fölfricskázta, hogy az egész intézet zajos tetszésnyilvánitásban tört ki.

– Ereszsze el a fiamat, – toporzékolt M. bácsi, – ő ártatlan, a fiókja csakugyan föl van törve. Ez már mégis hallatlan egy dolog. Ilyent ráfogni. Ilyent ráfogni egyetlen fiamra és aztán még meg is verni.

M. bácsi ijedelmén láttam, hogy tökéletesen elhiszi fia könyvmanipulációját; de kézzel-lábbal kell ellene tiltakozni; mert ha Gáspáron szárad a lopás, oda az intézeti reputáció és az igazgatói tekintély. Mert kérem, a kinek a keze alatt a tulajdon fiából tolvaj lesz, annak a keze alatt idegen fiukból legalább is rablógyilkosok lesznek.

– Turszki Miklós, 24 órai karcer kenyéren és vizen, – orditá M. bácsi.

A gyerekek megdöbbentek. Turszki Miklóst karcerbe? Elsompolyogtak jobbra-balra. Miklós a szobájába ment, én utána, szintén rettentően megijedve. Ez most embert fog ölni, – gondolám.

Télutó volt. A tél még egy utolsó erőfeszitést tett, hogy mélyen belevésse magát az emberek emlékezetébe. Jól összeszedte magát: fagyos széllel és hóförgeteggel dolgozott. Az ódon épület ablakait az öregebb szélrohamok rázták szomoruan, a kisebb és fürgébb fuvalmak pedig nem rösteltek a füstös kéményen át leszaladni a tűzhöz s ott melegedni. Ezek nem is fogták föl oly tragikusan föladatukat, hanem vidáman fütyörésztek a kályha szájánál s kicsaptak egy pár szikrát.

Miklós egy darabig szótlanul ült az ágyán, azután fogta a kalapját, elment az ajtóig, onnan visszafordult felém s kezét nyujtotta.

– Isten veled! – mondá.

– Hová mégy? – kérdem megijedve.

– A „Fehér bárány”-ba.

– Minek?

– Hát csak nem gondolod, hogy továbbra is e vén szamár intézetében maradok?

– Hát nem jösz vissza többet?

– Nem. Kérlek, a könyveimet küldd utánam a vendéglőbe.

– Hát a téli kabátodat nem huzod föl?

– Az inasnál van, gombokat varr rá.

Kezet fogtunk, ő kiment, az én szemeim pedig megteltek könynyel. Az ablakhoz rohantam, kinyitottam és Miklós után néztem. Ott ment, emelt fővel, a szél lobogtatta vékony, alsó kabátját, melyet még csak be sem gombolt. Addig néztem, mig kicsorduló könnyeim a képemhez nem fagytak.

Nemsokára bejött a szobába M. bácsi s Miklós után kérdezősködött.

– Tán már be akarja csukni? – kérdem kihivóan s magam is elcsodálkoztam e merészségen.

Bámulva nézett rám, aztán fejcsóválva kiment. Én sebtiben összecsomagoltam a könyvekből annyit, a mennyit elbirhattam, elhoztam még Miklós téli kabátját is az inastól, a nyakamba akasztottam s a teher alatt görnyedezve, leszöktem a hátulsó garádicson. A kapu alatt találkoztam Gáspárral, a vöröshaju könyvbaráttal, a ki megint krumplicukrot hozott magának a szomszéd szatócstól (ez volt egyetlen szenvedélye). Letettem a pakkot egy percre s ugy vágtam hátba, hogy elhasalt a földön s az nap, tudom, nem evett több krumplicukrot jóizüen. „Nesze könyvtolvaj!” – Azzal fölkaptam a pakkot s szaladtam, a mennyire csak szaladni tudtam. Végre egy emberséges hordár kezeibe leheltem lelkemet és pakkomat. Gáspár, látván, hogy elfutok, nagy messziről köveket kezdett utánam hajigálni.

A „Fehér bárány” a soroksári-utcában feküdt s olyan falusi uraknak volt kedvenc szállója, a kik még a vasutak korszakában se tudnak arról lemondani, hogy kocsival, lóval ne jőjjenek a fővárosba. Egy földszintes szobában ült Miklós az ablak előtt, mely piszkos volt és törött, de gondosan megfoldozva ujságpapirossal. Erősen meglátszott az ablakon a tulajdonos abbeli törekvése, hogy lassankint egészen papirosból legyen az üveg, mert ez olcsóbb ablakanyag, mosni se kell s a függönyt is fölöslegessé teszi. Az össze-vissza nyesett asztal érezvén három lábának elégtelenségét, óvatosan a falhoz támaszkodott, pár bicegő szék, egy vaságy és egy foltos diván egészitették ki a szegényes társaságot.

A könyveket gondosan leraktam az asztalra, de előbb egyenkint a tenyeremhez verdestem és leporoltam őket, féloldalt sanditván Miklósra, hogy hát mikor kezd majd beszélgetést. Nem tette, oly mozdulatlanul ült a széken, mintha le akarná magát fotografiroztatni s oly figyelemmel, mereven nézett az ablakra, mintha azon át legalább is a paradicsomra nyilnék kilátás. Mikor a könyveket elrakosgattam, halkan leereszkedtem a divánra, még egy darabig hallgattam a ujra megszólalék:

– Nem hozhattam el minden könyvedet, mert nem birtam el. Csak azok vannak itt, a melyeket legtöbbször forgattál.

Elhallgattam. Vajjon nem lőttem-e bakot? Talán azokat kellett volna elhoznom, a melyeket legkevésbbé forgatott? Mivelhogy ezeket kevésbbé ösmeri, mig kedvenc könyveit már bizonyosan betéve tudja.

– Jól van, Béla, köszönöm.

– Miklós… mit fogsz most csinálni?

– Semmit.

Ujra csend lett. Fölkeltem s még egyszer átrendeztem a könyveket, hogy ugy tessék, mintha engem fontos dolgok tartóztatnának itten. Nagy fába készültem vágni a fejszémet. Az alatt, mig minden könyvet ujra fölemeltem s megint letettem, ezen gondolkoztam.

– Miklós! – kezdém, – én is veled maradok.

Megforditotta a széket s szembe fordult velem.

– Először én törtem föl a fiókot, a mit azután ellened forditottak. Másodszor utálom, gyülölöm azt az egész intézetet. Harmadszor, még ha szeretném, se tudnék visszamenni, ha… te nem vagy ott…

Elcsuklottam. Szememet egy piszkos aranyrámában a falon függő, hiányosan öltözött fekete női alak képére függesztettem, mely vendéglői szobákban (gondolom) Afrikát szokta ábrázolni.

Miklós megfogta a kezemet s mormogó hangon beszélni kezdett valamit szüleimről, jövőmről, pályámról, tanulmányaimról. De az ő hangja is elakadt, lehajolt hozzám s megcsókolta homlokomat, de már erre én hangos sirásba kezdettem. A szél félig kiszakitott egy „ablaktáblát”, mely nem szabadulhatván egészen, bőszülten csapkodta a falat. Ilyen látványok birhatták a „Fehér bárány” tulajdonosát arra a meggyőződésre, hogy nincs jobb üveg a törhetetlen papirosnál…

Tehát maradtam én is a „Fehér bárány” lakója s egyszersmind háztartásunk vezetője. Legelőször is beragasztottam az ablakot s a szél ellen odagyümöszöltem téli kabátjainkat, azután befüttettem a kis vaskályhába s nemsokára oly barátságos hőmérséklet uralkodott, hogy mi a kabátunkat kezdtük vetni lefelé. Én látogatást tettem egy szomszéd kofánál s egy rakás almával tértem vissza, mely nemsokára ott sült az izzó vaskályhán. Sült almát enni és szivarozni hozzá, – van-e ennél nagyobb élvezet a világon? Diákra nézve bizonyára nincs. Én boldog voltam abban a kis poros, büzös, puszta szurdékban s alá-föl szaladgálva, lelkesülten fujtam szét a füstgomolyokat, ugy éreztem magamat köztük, a mint körülöttem karikáztak, mint egy felhők és istenek fölött uralkodó olympusi Jupiter, sőt még jobban, mert ő nem lehetett, szegény, dohányos, Amerika (a honnan ezt a jószágot hozták) az ő idejében nem lévén még fölfedezve.

Miközben én izgatott hadonázással jártam föl s alá, Miklós a diványon hevert s mit sem szólt lelkesült kitöréseimre. Hogy én voltaképp miért lelkesültem, azzal egyáltalán nem voltam tisztában. Talán először éreztem magamat férfiunak? Talán éreztem, hogy ezzel a mai lépésemmel a kiskoruságnak bizonyos láthatatlan bilincsei hullanak le rólam? Valami ismeretlen jövő, vagy rejtélyes viharok elé fogok indulni, e sivár szobából kiindulva? Mind e bizonytalan érzelmek és kedélyhullámzások közt bizalommal és szeretettel néztem Miklósra, a ki egész nyugodtan hevert ott.

Esteledett. Miklós elszunnyadt, én pedig leltároztam vagyonunkat. A könyveken kivül volt még két ezüst óránk, egy ötágu zsebkésünk, két téli kabátunk, nekem arany-inggombjaim s készpénzünk össze-vissza 15 forint. Tehát elannyira gazdagok voltunk, hogy Miklósnak azt mertem inditványozni, menjünk el a szinházba. Ő beleegyezett, s egy félóra mulva már a Nemzeti Szinháznak egy sötét zugából néztük a „Szegény ifju történeté”-t. Szinház után elmentünk a „Nemzeti bormérés”-be, hol nemzetiszinü tányérokról igen olcsó és igen rossz vacsorát ettünk, tanulók és hivatalban tespedő szegény ifjak éktelen lármájának közepette. Az egész korcsma, mely két alacsony, piszkosfalu szobából állott, ösmerni látszott egymást, s a mi asztalunktól a negyedik asztalhoz kiabáltak át az ismerősök egymásnak. A pincérek egészen bizalmas tónusban diskuráltak a vendégekkel, belevegyültek a beszélgetésbe, étellel kezükben megálltak várni, mig valamely vendég megkezdett adomájának végére ér s aztán ők nevettek leghangosabban, sőt nem haboztak maguk is egy hasonló adomának fölelevenitésébe fogni. Minden étel csak ugy csöpögött a zsirtól, szalvéták és abroszok tele voltak kimoshatatlan zsirfoltokkal, paprika, só, bátran kidülhetett, senki se vette föl, a kit a pincér leöntött, föl se vette, mert nem akart (szólván) még letorkolásban is részesülni. Pokoli hőség volt. János bácsi, a tulajdonos, ingujjban üldögélt vendégei közt, ivott a borukból, s megkinálta őket dohányából. Féltizenkettőkor azonban a legnagyobbik fia (az üzlet vezetője) a markába nyomta aranynyal himzett, kék házisipkáját. János bácsi a fejébe tette s háromszor végigsétált vele a korcsmán. Ez azt jelentette, hogy takarodjatok haza. A vendégek fizettek, távoztak s éjfélkor már a pincérek is aludni tértek. Mi is hazasiettünk otthonunkba s én csodálatos nyugodtsággal aludtam el, természetesen a diványon, melyet siettem lefoglalni magamnak.

A harmadik nap este a Bakács-téri cirkuszban kit pillantok meg? Torbágy Barnabást! Magam se tudom miért, ijedten kifelé kezdtem osonni; de észrevett a gyilkostekintetü s megfogott.

– Alásszolgája, Szentpáli ur! Hogy mint szolgál drága egészsége? – s szemtelenül a szemem közé vigyorgott.

– Köszönöm, nagyon jól, – hebegtem.

– Idefönt van ám a papája is, – folytatá, – hát az intézetből csak igy egyedül eleresztik ilyen messze cirkuszba?

– Hol van atyám?

– Most a Népszinházban lesz, de különben a Pannoniában lakik. Legyen szerencsém vacsorára.

– Otthon vacsorálok.

– Hát majd hazaviszem kocsin.

– Gyalog szoktam járni.

Hirtelenében rendbeszedtem a gondolataimat. Atyám idefönt, M. bácsi bizonyosan táviratozott neki, Barnabást meg bizonyosan Miklós miatt küldték Simonék.

– Hát Simon ur nincs itt fönt?

– Talán szükség volna rá? Elvégzem én is a dolgait. Simon különben beteg.

– Ajánlom magamat, – kiáltottam el magam kinomban, mert ugy kezdtem érezni, mintha én ennek az óriásnak foglya lennék.

– Hát nem jön el a papájához? – kérdé ő folyton azon a szemtelenül udvarias hangon.

– Ma már későn van, majd holnap reggel.

– No hát akkor hazakisérem az intézetbe. Ilyen későn nem engedhetem egyedül járkálni.

– Köszönöm, – s elindultunk. Gondoltam magamban, ez is jó, legalább utközben jut valami eszembe, a mivel Barnabást lerázhatom a nyakamról. Legjobb lett volna egy félreeső utcába elcsalni s ott megtámadtatni magunkat valami csirkefogóktól. Én, tudom, elszaladnék, Barnabást meg helyben hagynák egy kissé, a mi nem ártana neki. Láttam, hogy a vén róka les rám, hogy el ne fussak. Ez most a mi rejtekhelyünket akarja fölszimatolni. És semerre egy jótékony vizvezetéki vagy gázvezetéki gödör, melybe Barnabás belepottyanhatna. Mégis talán jobb lett volna a komfortáblit elfogadni: az fölfordulhatott volna s Barnabásnak (bizom Istenben) bizonyosan kificamodik a lába. Mit teteti magát, mintha nem tudna semmit a mi szökésünkről? Hogy engem visszacipelhessen az intézetbe? Ez hallatlan gyávaság volna, ha én igy szótlanul, minden védelem nélkül visszaengedném magamat vitetni! És éppen Barnabás által!

Elvégre kénytelen, leszek magam valami hősies elhatározást végrehajtani, pl. egyszerüen megfutni Barnabástól: a Soroksári-uton végigballagva, lassan közeledtünk a „Fehér bárány”-hoz. Szivem hevesen dobogott. Arcom egyre jobban vörösödött; ha lámpa alatt haladtunk el, félreforditottam a fejemet, hogy Barnabás észre ne vegye izgatottságomat. Felgyűrtem a kabátom gallérját egészen a szememig s leselkedtem valami befagyott tócsa után, ha Barnabás azon elvágja magát, menten futásnak eredek. Itt a „Fehér bárány”. Az ajtóban állt az aranysapkás portás s jó meleg bundájában fittyet hányt a hidegségnek. Ugy látszik, a vendéglői portásokat éles szemmel áldotta meg az Isten, mert noha, előtte elmenvén, még jobban behuzódtam gunyámba, hangos jó estéttel üdvözölt s kijelentette, hogy a másik ifiur már régen itthon van. Elsárgultam ijedtemben s egyszerre leeresztettem arcomról kabátomat. A veszedelem becsapott, nézzünk szemébe.

– Tehát itt laknak az ifiurak? – kérdé Barnabás tőlem,

– Itt, – feleltem szeme közé nézve, s most már se sápadt, se vörös nem voltam. Visszanyertem minden lélekjelenlétemet.

– A „Fehér bárány” nem is rossz az ilyen ártatlan báránykák rejtegetésére. Elfogadják látogatásomat?

Mielőtt azonban valami gorombasággal feleltem volna (azért kellett a szokottnál tovább gondolkoznom, mert gorombasággal akartam felelni), Barnabás egyenesen a portáshoz lépett s meglehetős nyersen kérdé tőle:

– Hol laknak ezek az urfiak?

– Földszint, hatodik ajtó.

Barnabás többet nem is törődött velem, hanem sietett befelé. Erős lépései alatt dongott a deszkás kapualja s meg-meghorkant benne a kitörő lélegzet. Vagy tán valami indulat emelgette, melyet még visszafojtva tartott. Szaladtam utána, a hogy csak birtam. Éppen ajtónknál értem utól. Belülről az ajtó hasadékain világosság látszott. Barnabás belökte az ajtót s a vasnyelv pattanva engedett az erőszaknak. Én szédelegve támaszkodtam az ajtófélfának, Barnabás betört.

Miklós az asztalnál ült és irt. Fölpattant helyéről és várta, mi lesz.

Barnabás hirtelen visszahajlott és megállt, mintha falnak ment volna neki. Azután összevonta karjait s nevetni kezdett. Azaz hogy nagy fogait mutatta és rekedten röfögött. Félelmes volt ez a horkoló vadállat.

– Megszöktünk, ifiur? – kezdé a lehető legimpertinensebb hangon.

Miklós nem felelt, bennem forrt a düh. Bizony ketten szépen legyürhettük volna ezt a Barnabást.

– Kezemben vagy most, fickó; régen vártam már, hogy igy szemtől-szembe álljunk. Majd ráncba szedlek én.

– Ha nem takarodol, kidoblak, – felelt Miklós s egy lépést tett Barnabás felé.

Barnabás fölorditott s lehajolt. Azt hittem, hogy bikamódra fejjel rohan Miklósnak, s ijedtemben elkezdtem verni az ajtófélfát. De Barnabás mást tett: csizmaszárából korbácsot vett elő s az előtte egyenesen, merészen, emelt arccal álló Miklóson végigvágott.

– Nesze, kutya! – rikácsolta, s a korbácsot sivitva és csattanva láttam Miklós arca köré csavarodni.

Ekkor a hallgatag Miklós ökle a levegőbe emelkedett s leszállt Barnabás arca közepére. A nagy test vérbe borulva zuhant le a földre, könyökét a vaságyba vágta s elterült, hörögve, sziszegve és rugdalózva.

Miklós rá se nézett, átlépett rajta s kiment. Én kábultan tántorogtam utána. Szobánk a folyosó végén feküdt, onnan a hátulsó kapu pár lépés volt: ezen át távoztunk. Még a kapuban is hallottam a levágott Barnabás kapálózását.

Miklós gyorsan haladt, alig tudtam nyomába érni. Félénken néztem rá, ő észre sem látszott venni engem. Könnybe borult szemeimet a sötétségbe meresztettem. Egypár alak bizonytalan körvonalai tünedeztek föl itt-ott. Hová, merre megyünk most? Minden sötét volt előttem.

– Azt hiszem, Torbágy urnak… Barnabásnak… annak az embernek eltörött a karja, – kezdem a beszélgetést.

– Azt hiszed? – felelt Miklós.

– Nem hiszem, hanem reménylem.

A beszélgetés megakadt. Az utcasarkon hideg szél fogott elő bennünket. Akkor vettem észre, hogy Miklós a téli kabátját a vendéglői szobában hagyta. Jézus Mária! Meghül, oda van! Figyelmeztettem rá.

– Hagyd el! Jó lesz az a kabát a vendéglősnek a szoba ára fejében.

– Gyerünk atyámhoz, a Pannóniába.

– Nem megyünk.

– Te nagyon fázol.

Rám nézett s nem felelt semmit, én pedig elhallgattam. Valóban, azt hiszem, én jobban fáztam, mint Miklós.

– Az az ember – kezdem ujra, – a rendőrséggel fog üldöztetni bennünket. (Jól esett magamat is belefoglalni az üldözendő bünbe.)

– Joga van hozzá.

Ujra csönd.

– Mi tehát üldözöttek és menekülők vagyunk? – kérdem bizonyos örömmel. Cooper regényeit még nemrég olvastam.

A Dunapartra értünk, hol a szél még nagyobb erővel fujt. Csillagok rezegtek az égen, csillagok a vizen, néha egy fehér folt, mely lassan uszott alá, szakitotta meg a vizi csillagtábort. Jégdarab volt, egy feldunai vándor, utolsó maradványai közül a tél jégtömegének, mely már mind eluszott sietve arra délfelé, mintha ott szebb, fagyosabb világ várna rája. A lámpa-fényes Buda fölött ott állott a fehér Gellért. Oldalán és a várhegyen vonultak föl a lámpa-lángok s fönt a legtetején összeolvadtak a csillagtüzzel, s már megkülömböztetni se lehetett, hogy melyik a földi tűz s melyik az égi fény? Melyiket gyujtogatja ember és melyiket Isten?

A parton talán mi voltunk az egyedüli emberi lelkek; egy fekete kutya élesen üvöltött a part legalsó garádicsán; talán a gazdája most ugrott ott a vizbe s ezen a kutyán kivül nem is siratja senki. A mint följebb haladtunk, egy pálinkamérésből, hol valami pálinkakedvelő vak ember gitározhatott, részeg embert dobtak ki elénk az utra. Nem haragudott érte. Csendesen fölkászolódott s haladt az eskütéri tüzoltó őrtanya piros lámpása felé, melynél ujabb pálinkamérést sejtett. Az őrtálló tüzoltó, a mint megértette, hogy ez be akar menni pálinkát inni, megfogta s olyant pöndöritett rajta, hogy messze kigurult az utca közepére. Bizonyosan be is törte a fejét vagy orrát, mert olyan siralmasan nyöszörgött szegény… Többet nem láttam. A plébánia-templomban tizenegyet ütött az óra, mély, erőteljes hangon. Miklós megállitott.

– Fiam, ne kisérj tovább, menj haza, – mondá.

– Haza, hová? – kérdeztem fájdalmasan, s azon a ponton állottam, hogy sirjak.

– Eredj vissza, térj meg atyádhoz; de engem ne kisérj tovább.

– Miért? – kiáltám, megkapva kezét, s mintha a hatalmas Duna mormogása egyszerre erősebben csapott volna fülembe.

Miklós megszoritotta fagyos kezemet, hosszan, szeretettel, azután vállamra tette kezét, megsimogatott s nem felelt. Tovább haladtunk. Egy fényes kávéházból a tömegnek barátságos, vonzó lármája, nyüzsgése hatolt ki a hideg éjszakába. De a kiömlő fényességnél én Barnabás korbácsának hosszu, kékes-vörös, dagadt nyomát láttam Miklós fehér arcán; a vágásból itt-ott vér serkedezett. Hová fogja őt most ez a korbácsütés kergetni? Ujra sötétbe értünk.

– Béla, – kezdé ujra Miklós, – térj atyádhoz. Ne gyere velem. Te félsz a sötétben, te fázol az éjszakában; látod, az élet, mely felé én most megyek, ilyen hideg és ily sötét leszen. A korbács, melynek csattanását hallottad, ide kerget engem. Terád verőfényes élet vár, meleg otthon puha fészke, erős apai kebel, gyöngéd anyai sziv… engem a vak sors, a durva emberi kezek mindettől megfosztottak. Előttünk éj és fagy; fordulj vissza, Béla.

Átöleltem Miklós nyakát s keblére hajtottam fejemet, ő is hozzám simult s igy bandukoltunk tovább.

– Hová mégy? Mit szándékozol tenni? – kérdem fuldokolva.

– Elbujdosom. Elmegyek oda, a hol nem ismernek. Van erőm és bátorságom dolgozni, dolgozni fogok. Ha kell, tépett ujjal, véres körömmel fogom mindennapi kenyeremet kikaparni a földből.

Áthaladtunk a lánchidon. Miklós megállt s a hideg kőoroszlán gránit-talapzatához szoritotta forró fejét. A viz harsogva törött meg az óriási kőoszlopokon s énnekem, – magam sem tudom miért, – olyan kedvem lett volna beleugrani a Dunába.

– Tehát elhagysz, szakitasz velem? – kérdem, némileg leküzdve elfogódásomat.

– Mindenkivel szakitok, csak veled nem, kedves jó fiam; talán nem is szeret már engem senki kívüled. Te mindig tudni fogod, hol leszek, mit csinálok. De soha senki sem fogja tőled megtudni.

– Soha, senki.

– Esküszöl?

Föltekintettem Miklós arcára, aztán még följebb, föl a szikrázó csillagokra, arra gondoltam, a ki azokon tul lakik és meghallja eskümet, s kiáltám:

– Esküszöm.

Tiszta gyermekszivvel, szüz lelkesedéssel tettem az esküt s tán ez volt a legigazibb, legbecsületesebb eskü mindazok közül, melyeket ez az éjszaka látott az Isten trónja felé röpülni.

Miklós átkarolt s megcsókolta homlokomat, én pedig szeretettel simultam hozzá s végigcsókoltam arcán a korbácsütés helyét, melyen a kiserkedt vér meg volt fagyva…

– Köszönöm, Béla, már nem fáj, – szólt, s könnyeket láttam csillogni szemében, először életében.

Valahol messze a szél bevágott egy nyitva felejtett ajtót s a dördülésre fölrezzentünk. Nekem ugy tetszett, hogy forró könnycseppjeim befelé csurogtak a szivembe s barátságos melegséggel töltötték el. Megkönnyebbültem… a félelmes Duna eltünt szemeink elől, átmentünk az alaguton, Miklós is beszédesebb lett.

– Ne feledd Sarlay Jolánt, – szólt egyszerre, majdnem suttogó hangon.

– Nem, nem felejtem, – de voltaképp szerettem volna tudni, hogy s miképp érti ezt Miklós? Talán átadjam neki azt a Városligetben készült amerikai fotográfiát, melyen együtt voltunk levéve Miklóssal?

– Semmit se szólj neki hollétemről, mig én meg nem irom; de róla sürün emlékezzél meg leveleidben, – folytatá.

– Értem, – s most már csakugyan értettem is.

Igy érkeztünk sirva, beszélgetve, ölelkezve, botorkálva a budai vasuthoz. A hegyekről ugyancsak hidegen sivitott alá a szél, de mi többé nem éreztük; utunkra immár egyedül a csillagok világitottak, de azért mi nem féltünk ám. Mit nekem a vérmező véres rémei, mikor Miklós oldalán vagyok!

Éjfélt vert a budai várban s a kaszárnyából keserves trombitaszó töredékeit hordta felénk a szél. A vasutnál jóformán mindenki aludt s egy baktertől tudtuk meg, hogy a legközelebbi vonat a Balaton felé csak hajnalban indul. Ugyanez a bakter elvezetett bennünket közeli kis házába, hol – ugymond – kényelmesen bevárhatjuk a vonatot, ha nem akarunk valamely korcsmába menni, melyek azonban messze és zárva vannak. Elfogadtuk az ő házát, hol kaptunk olyan ágyakat, melyeket elcsigázott bakterek és szökevény, kifáradt, megfázott ifjak kitünőeknek találhatnak. Mi kitünőeknek találtuk, s csakhamar az igazak álmát aludtuk a rozzant házban, a szélvihar közepett, melytől ugyancsak ropogott a fa-alkotmány.

…Reggel, mire fölébredtem, Miklóst már nem találtam ott. Elutazott. Ágyára borultam s keserves könnyekkel áztattam a parasztos ágyat, melyben ő tán egy viharos, de mindenesetre rejtelmes jövőről álmodozott.

IV.

Atyám nem volt Budapesten, Barnabás hazudott. Az én intézetbe való visszatéritésemmel is őt bizták meg; de én visszamentem magam minden szó, felvilágositás nélkül, mintha semmi se történt volna. M. bácsi sem mert egy szót se szólni, a mi kár is lett volna, mert én olyan engedelmes, jámbor diák lettem, a kinél különbet M. bácsi nem is kivánhatott magának. Miklóssal eltávozott erőm, bátorságom, ki volt belőlem véve a lélek. Bort hordtam a pincéből, a kenyeret fölszeleteltem, a gombolyagot tartottam az igazgatónénak; kitünően tanultam és sokkal több szorgalmat fejtettem ki, mint a mennyi M. bácsi intézetében szükséges volt arra, hogy kitünő bizonyitványt kapjak.

Roppant hiját éreztem Miklósnak. Nélkülöztem komoly tekintetét, férfias, határozott hangját, tanácsait, segitségét, egyszóval barátságát. Nappal róla gondolkoztam, éjjel róla álmodoztam; ha ebédeltem, az jutott eszembe, hogy ő nem éhezik-e, ha a fütött konyha mellé ültem, azon gondolkoztam, hogy ő nem fázik-e, s ha a meleg paplan alá bujtam, sóhajjal gondoltam arra, hogy talán ő most valami kemény deszkán hánykolódik. A történelemből kedvenc görög és római hőseim az ő alakjában jelentek meg előttem, az ő hangján szóltak hozzám. Mindenkit, a ki rokonszenves volt előttem, Miklósnak képzeltem… épp ugy a Nerok, Caligulák, Caraffák meg a Robespierrek Barnabás alakját öltötték föl…

Leráztam végre az iskola porát, melylyel ah, oly gyakran az ifjuság himporát is lerázzuk magunkról. Kiléptem az életbe. A gyermekpajtásokkal, az M. bácsikkal eltüntek az apró bajok, a nagy ábrándok, szétfoszlottak a légvárak s mint a tündérpalotát álmodó mesebeli cigánygyerekek, egyszerre a puszta, nyirkos, hideg földön ébredtem föl. De a sors mégis kegyelmes: lassan ereszti neki a való életet az ábrándok világának, hogy azt kirabolja; s igy lassan, de mindennap áldozatul esik a remények zöld lombjából egy levél, az illuziókból egy aranyos sugár, az ábrándokból egy ködkép…

Jó atyám sokat költött rám s érthető, hogy belém fektetett pénzének minél hamarább való kamatozását óhajtotta. Legalább is azt, hogy ne kelljen többet rám költenie. Két évi egyetemi tanulás után haza mentem kis városkánkba s ott P. gróf uradalmainak központi irodájában kaptam hivatalt a jószágigazgató mellett. A Szentpáli név jól hangzott az uradalom történetében s mindenki gyors karrierrel biztatott, már tudniillik azzal, a mit a gazdatiszti életben gyors karrier alatt érteni lehet. Nem kivántak sokat tőlem s igy én kevés fáradsággal sokkal többet dolgoztam, mint a mennyi kötelességem volt. Csodálatos, hogy ezzel mindenütt elismerést arattam, csak irodánkban nem; az öregebbek, fölebbvalóim, attól féltek, hogy nélkülözhetetlenné találok lenni s én miattam majd ők is kénytelenek lesznek az évtizedek óta megállapitott rendszeren változtatva, többet dolgozni mint eddig; a fiatalabbak azzal vádoltak, hogy a felsőbbek kegyeit vadászom s csak azért munkálkodom annyit, hogy behizelegjem magamat. Ők, felsőbb és alsóbb ranguak egyaránt, hivatalos életüket a következőképp osztották be: ha a gróf nem volt ott, nem dolgoztak semmit, ha a gróf ott volt, ugy csoportositották a semmittevést, hogy az lázas tevékenységnek látszott.

Miklóstól eleinte ritkábban, később sürübben kaptam leveleket, eleinte rövideket, később hosszabbakat. A távollét, az idő egyre szorosabbra füzte barátságunkat. Ugy láttam leveleiből, hogy senkije sincs kívülem s azért nekem kitárja egész lelkét. Először gazdasági irnok lett s ekkor levelei a természet nagyszerü szépségeinek ecsetelésével és a gazda életének gyönyörüségeivel voltak tele. Az emberekről hallgatott. Még parasztemberekkel inkább foglalkozott. Egyik levelében azt ujságolta egész komolyan, hogy beállt parasztnak, egy gazdag parasztember szolgálatába. És oly élvezetesen ecsetelte a fölkelést a pacsirtával, a szántást a harmatos mezőn, az ebédelést az utszéli fák árnyékában, a hazatérést este, mikor daltól hangos az egész határ, a vacsorát egy terebélyes szederfa alatt, mikor a gazda piros-pozsgás familiájával egy nagy közös tálból böködi az illatos turós csuszát, az éji elheverést az illatos szénán: hogy szinte nekem is kedvem kerekedett fölcserélni kaputomat a pitykés dolmánynyal. Parasztéletéből küldött is egy fényképet, a mint borjuszáju ingben, patyolat gatyában az eke mellett áll. Aláirva „Turszki Cincinnatus, csakhogy az ördög se hivja konzulnak”. Én aztán vidám tréfákkal feleltem neki levelemben; még azt is megirtam neki, hogy Barnabásnak milyen kékes-vörös és pisze az orra, még pedig attól az ökölcsapástól, melyet neki Miklós adott. Barnabás ugyan a borra fogja orrának átalakulását s hogy könnyebben ráfoghassa, most még sokkal többet iszik, mint valaha, „de itt mindenki tudja, hogy az a te öklöd műve s általában azt tartják, hogy a korbácsütést ez ökölcsapással lekvittelted, pláne ha az eltörött kart is bele vesszük”.

Ilyenformán igyekeztem becsusztatni levelembe azt, hogy itt nem fogják föl a korbácsütést olyan tragikusan s ő is megváltoztathatná nézetét róla. Minden levelemben megemlékeztem édes anyjáról és Sarlay Jolánról… Simonról nem voltam képes soha semmit a levélbe bevenni.

Ez a szomoru asszony, Torbágyné, bántotta egy kissé a lelkiismeretemet. Nem szerettem vele találkozni. Bár sose kérte tőlem a fiát, azt hiszem tudta, hogy én tudok hollétéről. S minden találkozásunkkor egy pillanatig mintha szemrehányólag tekintett volna rám. De különben mint az alvajáró ment el mellettem s szemeit elforditva rólam, a semmiségbe meresztette. Torbágygyal ritkán beszéltem és igen közönséges dolgokat, Barnabást kerültem. Valahányszor láttam őket, mindig eszembe jutott az a rejtélyes jelenet Simon vasrácsos szobájában, ott a vadgesztenyefák lombjai alatt. A megtört Simon, az erőszakos, bátyja vagyonára áhitozó Barnabás s felettük valami sejthetetlen, nagy titok, mely az egyiket összetöri, lesujtja, a másikat erőszakossá, kihivóvá teszi… Miért gyáva Simon? Miért gyáva Turszki Miklóssal szemben?

Sarlayék házánál minden három hónapban megfordultam s e látogatásokat hivatalos kötelességemnek tartottam, melylyel Miklósnak tartozom. Sarlay Apródon lakott, egy kis faluban az erdők közt, nem messze városkánktól, düledező nemesi portán, melynek a deszkakeritései is régen el voltak már fütve, ugy, hogy udvarba, kertbe bárki szabadon bejárhatott s lophatott, ha ugyan lett volna mit lopni.

Minthogy kerités híján a gyümölcsös termését, még mielőtt megérett volna, a falubeliek szüretelték le, az ugy is másnak termő gyümölcsfákat Sarlay szintén tüzelőfának használta föl s már meg is kezdte kivágatásukat. Az irtott gyümölcsös szomoru egy látványt nyujtott. Mindig elkeseredett a szivem, ha Sarlayéknál látogatást tettem. A gizgazos udvaron egypár sovány csirke lézengett, az istállók üresek voltak, még az ajtókat is ellopták a parasztok. A kertből egy filagóriát utolsó porcikájáig elhordtak a tolvajok. A lakóház fazsindelyét vastag rétegben födte a zöld moha. A cselédek is olyan régi házibutorok voltak, a kik máshol már nem kaptak volna szolgálatot: itt elszolgáltak becsületből, a „familia” kedveért, ingyen. Legalább itt senki se kivánt tőlük sokat; el se csapták őket s életük végét nyugodtan eltölthették.

A küszöbön belül már az a kopott tisztaság és rend kezdődött, mely a becsületes szegénységre és a női kézre vall. Itt kezdődött Jolán birodalma. Butorok kikefélve, leporolva, padló fölsurolva, ablakok megmosva, a falak fehérre meszelve. A maga kis szobájának ablakára még fehér csipkefüggönyt is akasztott a leány, hogy be ne nézhessenek a – dudva és a napraforgó. Ezek voltak az ő ablakalatti gavallérjai.

Szegény szép Jolánka, mig gyermek volt, nem vette észre a sivár környezetet; még örült az udvar bozótjának, hogy ott bujósdit játszhatik a parasztleányokkal s ha az eső bekergette a szabadból, a konyhában lakott, hol öreg cselédek rémes fantasztikus mesékkel rontották el éjszakáit s bátorságát. Mikor nagyobbacska lett, évről-évre nevelőbe adta a korán özvegygyé lett Sarlay, valami kisvárosi intézetbe, hol nem tanult meg németül és franciául, de igenis megtanulta szeretni a vén szülőházat bozótjával, hosszufogu kisérteteivel, fogatlan cselédjeivel és féktelen szabadságával… Mire visszatért, nagyot fordult a világ kereke otthon.

Legalább Sarlay Balázs azt hitte, hogy a világ kereke fordult, pedig csak az ő életeé, még pedig lefele… Érthetetlen egy ember volt. Hajdanában jól kezelte kis kurta birtokát… Később egyre kevesebbet törődött vele. Ravasz parasztok ugy holdankint elcsalták tőle… Öt-hat esztendővel a Turszki Dezső (Miklós apja) öngyilkossága után már semmije sem volt, csak egy vén kastélya és egy ifju leánykája. És ő mégis megélt. Mindig volt mit enni a házánál, bor és savanyuviz is mindig elég volt a vendégnek. Pedig soha senkitől se kért kölcsön pénzt, jövedelme se volt semmi. Mégis megélt. Miből?

Sarlay Balázs a legközönségesebb, a legmindennapibb életmódot követte. Korán feküdt le, későn kelt föl s megiván két darab kenyér mellé három kupica szilvóriumot, elsétált a községházához, a hol a jegyző urnál ujabb három kupicát öntött be, de ezuttal törkölypálinkából. Itt pipaszó mellett eltelt az idő délig, akkor hazament s ebéd után ujra elkezdte vándorlását. Elment a plébános urhoz, a hol jó, gyönge lőre mellett a gazdával és a két tanitóval tarokkozott, este felé pedig mind együtt kisétáltak a közeli szőlőbe s a pincegádorba heverve pipáltak, a tavalyi bort kóstolgatva. Néha kugliztak a jegyző urnál. Mindig este lett, mire hazavetődött. A mint megvacsorált, rögtön olyan álmos lett, hogy a pipáját is csak félig tudta kiszíni, pillái leragadtak, behunyt szemmel levetkezett s mint egy fadarab, ugy dült az ágyába. Sohase látta senki nevetni; mikor mások nevettek, akkor ő olyan szakgatott, éles krákogást hallatott, a mi mindent hamarább kifejezhetett volna, mint nevetést. Néha beteg volt. Azaz nem tudott fölkelni az ágyból, akárhogy erőlködött is. Fáradt és álmos volt. Ilyenkor két napig szakadatlanul aludt s éjjelente sikoltozni hallotta őt a leánya, Jolán.

A leánya! Sarlay Balázs nagyon szerette a leányát. Nem is szeretett senkit mást a világon. Ha rátekintett, egy kis fényes és meleg sugár tört elő szeméből, mely különben bágyadt és homályos volt. Jolán vezette a háztartást majdnem tizenkét éves kora óta s gyermeki csapongásai igen hamar szárnyaszegetten hullottak alá a verőfényes magasságból; szárnyukat szegte a sivár, kopott, szegényes környezet, a kifáradt apa, az elöregedett cselédség, a hideg, üres ház, az unalmas falu. Apja néha, mikor egészen fölébredt, sajgó szivvel látta szegény leánya életét s ilyenkor fölültek a régi dicsőség utolsó emlékére, a sárga hintóra s fogadott parasztlovakon elmentek erre-arra egy kicsit a világba, emberek közé, mulatni. Jolán szerény kis ruhatárából ügyesen, csinosan föl tudott öltözködni s ilyenkor Sarlay is Jolán felügyelete alatt csinált toilettet.

Néha Sarlaynak kedve kerekedett külön kirugni a hámból. Ilyenkor bejött a városkába s a nagykocsmában mulatott a Kese bandájával s a mindig vállalkozó fiatalsággal, mely gyakran mulatott, de nagyokat. Becsípett, mélabús lett, sirt, a primást ölelgette s végre elaludt. Egy ily mulatság után ujra visszavonult barlangjába és sokáig nem láttuk megint.

Miklós levelében néha Jolán számára is volt egy kis levél. Ilyenkor azonnal befogtam és Apródra mentem, a szomoru házba. Jolán nagyon szivesen fogadott s láttam, hogy jól esik neki egy kis beszélgetés, főképp Miklósról. Egyszer igy szólt hozzám:

– Irja meg Miklósnak, hogy nem vagyok ám már olyan kis leány, mint a milyennek képzel s bizony ha itt előttem állana, kénytelen lennék Turszki urnak szólitani, nem többé egyszerüen Miklósnak.

Én természetesen hiven megirtam az izenetet Miklósnak, a ki erre azt üzente vissza Jolánnak, hogy ő azt remélte, hogy Jolán egész életében Miklósnak fogja őt szólitani. Jolán szivére szoritotta a kezét és hosszan elgondolkozott.

Sarlayval ritkán találkoztam az ő házánál; ha otthon volt is, nem sokat törődött velem. Sligovicát adott elő, a miből azonban csak ő ivott, s egy pipát akart rám erőltetni, a mire végtére szintén ő gyujtott rá. Turszkival nem foglalkozott, én pedig fölöslegesnek tartottam neki is elmondani a Miklósról szóló hireket.

Egyszer kisült a gazdasági könyvekből, hogy egy 30 holdas kaszáló, melyet eddig P. gróf uradalmához számitottak, a néhai Turszki Dezsőé. Rögtön értesitették róla Torbágy Simont, a ki miután özvegy Turszkinét feleségül vette, a kis Turszki-birtokot is jószágához csatolta, hogy a házasság alkalmával hároméves Miklós számára kezelje. Ekkor ebben az ügyben meglátogatott lakásomon Torbágy Simon. Ugyanaz a hideg, udvarias, elegáns ember volt, a kinek mindig ösmertem. Csak szemei voltak beesettebbek és a haja gyérebb. Egyenesen azzal a kérdéssel fordult hozzám, hol van Miklós? Én majdnem zavarba jöttem e kérdésre. Eddig alig szóltunk egymáshoz s most egyszerre ráront titkomra. Összeszedtem magamat.

– Megirta önnek, vagy az anyjának Miklós, hogy hol van? – kérdem.

– Soha, egy sorral se.

– Akkor hozzám se tessék fordulni, mert semmit sem mondhatok.

– Tehát ön folyton tudja, hogy hol van és nem mondja meg?

– Nem vagyok rá fölhatalmazva.

– Uram, – szólt Simon s egészen közel huzta hozzám székét, – mindnyájunk boldogsága forog kockán. A feleségemé… az én nyugodalmam…

Elbámulva néztem rá. Ő egész testében reszketett, még a fogai is vacogtak. Hátra simitotta haját s folytatta:

– Én szeretem a feleségemet, imádom, rajongok érte… Sohase szerettem mást… az első szerelem hevével, szenvedélyességével szeretem őt. Mindent elkövetek, hogy őt boldoggá tegyem… gyermekeink nem lettek, elhatároztam, hogy Miklóst saját gyermekemként nevelem föl, boldoggá, gazdaggá teszem őt… s ő itt hagy bennünket, szerencsétlenné téve édesanyját, a kinek testét kényelemmel, lelkét szeretettel veszem körül… de azt az ürt, melyet Miklós távozása az anyai lélekben hátrahagyott, nem vagyok képes betölteni… erőfeszitéseim eredménytelenül porlanak el, fáradtságom gyümölcstelenül marad… Az égre kérem, segitsen rajtam.

Félig rémülettel, félig részvéttel néztem ezt az előttem kinlódó embert, kinek szeme lázban égett s homlokáról öreg gyöngyökben hullott a verejték. Arca lassankint viaszsárga lett. Egy pohár vizet adtam neki s hallgattam. Fülembe csengtek szavai, de nem elégitettek ki. A szavak mögött valami titkot kerestem, a beteges fölindulásnak valami más okát sejtettem. Mig ő kortyonként öntötte égő belsejébe az italt, én szédülten támaszkodtam az asztalhoz s látni, látni akartam… de sötétség és köd borult szemeimre.

Magához tért. Rám nézett. Szemei körül fekete karikák huzódtak.

– Ő kisiklik kezeink közül… ezt én nem engedhetem… én boldoggá akarom őt tenni. Mindenkinek vannak kötelességei, nekem ez a kötelességem, – tevé hozzá lassu hangon s félénken rám emelte szemeit, – ezzel tartozom az édes anyjának.

Egy darabig hallgatott s látva ráirányzott vizsga tekintetemet, ujra elkezdte:

– Az édes anyjának tartozom ezzel, az édes anyja boldogságának s ezzel az enyémnek, érti uram? – Ekkor hangja már éles és száraz volt.

Fülembe csengett Barnabás rikácsolása: „Ne légy gyáva, Simon!” Szerettem volna fölugrani, elrohanni s meg sem állni, a mig Miklóshoz nem érek. Aztán eléje térdelni s megmondani neki: gyere haza barátom, de tüstént, fuss, rohanj, repülj, mert baj van…

De hát mi a baj?… Nagyot ütöttem kábult fejemre, hogy meglóduljon benne éretlen agyvelőm.

– Uram, – kezdém, – Miklós nem jön haza… Barnabás…

– Barnabás! – sóhajtá keservesen az előttem ülő ember. Lehunyta szemét s kezeivel hadonászott, mintha valami kisértetet akarna elüzni. – Barnabás, – nyögte másodszor is s melle most ugy emelkedett, mintha boszorkány-nyomást érezne rajta.

– Szegény, boldogtalan ember, – gondolám magamban. Magam se tudom, hogy jöttem e gondolatra… A félhomályu szoba sarkából mintha Barnabás pofája vigyorgott volna felénk.

– Barnabás üldözte, bántalmazta, megverte. Minek engedte?

– Barnabás! – sóhajtá harmadszor is a gyötrődő ember s egyszerre egészen összeesett, melle behorpadt, feje a vállai közé huzódott. Az eleven szenvedés benyomását tette rám. Megsajnáltam.

– Torbágy ur, csak hozza rendbe ezt az ügyet s kezelje tovább is a vagyont. Majd irok Miklósnak.

Lassanként fölegyenesedett. Nagyon ki volt fáradva.

– Kissé beteges vagyok, – mondá, alig hallhatóan, majd hirtelen hozzátette, – mit gondol, szeret engem Miklós?

– Minden bizonynyal, hisz ön mindig jó volt hozzá. Fölkarolta a szegény árvát, kinek szerencsétlen atyja…

– Isten önnel, – mondá gyorsan és metszőn.

Sietve távozott. Én fejcsóválva néztem utána.

V.

Torbágy Simon elutazott, senki se tudta hová. A városban én voltam az első, a ki megtudtam, még pedig attól, a kitől legkevésbbé vártam – Miklóstól.

Azt irta, hogy Torbágy valószinüleg levelezéseinkből a postán megtudta, hogy ő hol van s utána ment, hogy hazatéritse. Miklós nagynehezen tudott nyomot vesziteni, éjjel szökött meg Simon elől s elmenekült a Bakonyba, hol egy faluban talált is menedéket és most nevelő egy zsidó családnál. A levél eleje dühös volt. „Mondd meg nekik, hogy nekem jobban esik a nyomor fekete kenyere, melyet kemény munkával keresek, mint a meg nem érdemlett kényelem, melyre Barnabásék irigyen és féltékenyen fenekednek. Engem nem vett feleségül Torbágy Simon ur, én ott tölthetem életemet, a hol nekem tetszik. S örüljön Torbágy Simon ur, hogy mikor ő megházasodott, tehetetlen, gyámoltalan gyermek voltam, különben nem engedtem volna, hogy szegény özvegy édesanyám gyengeségével, elhagyottságával visszaélve, apámmá föltolja magát… Az a korbácsütés örökre elkergetett a háztól, melybe nem térhetek vissza többé, mert nem akarom látni, hogy szerencsétlen atyám szent és véres emlékét hogyan korbácsolják minden nap… Férfivá lettem, az önérzet, mely a gyermekben, az ifjuban csak derengett, teljesen kifejlett bennem s mellemen dörömbölve kiált: „Te nem térhetsz vissza!”… Nem térhetek vissza, én tisztelni és szeretni akarom anyámat. Nagy áldozat volna a kényelmes élet fejében erről lemondani”.

Tehát tudja apja szerencsétlenségét? De hát a becstelenséget?

A levél többi része humorosan ecseteli uj életét.

Azt hiszem, – irja – a mesebeli erdőbe kerültem, melynek se eleje, se vége, se széle, se hossza, csak közepe van. Mint a Bakonyban minden falu, ugy a mienk is azzal hizeleg magának, hogy ő fekszik az erdő legközepén. Ebből egyetlen arasztot sem engednek. S jaj annak, a ki ezzel a bakonyi lokális patriotizmussal szembe mer szállani. Az el van veszve. Én természetesen erősen hiszek benne. Gazdámat közönségesen Árkusnak hivják, a miből azt sejtem, hogy a becsületes neve Márkus, de jobban esik az embereknek, ha valamivel, ha csak egy betüvel is megrövidithetik őt, minthogy egyéb dolgokban Árkus ur (a kinek több esze van, mint az egész falunak) szokta őket megröviditeni. A Márkus-család áll egy nagyapából, egy apából, egy anyából és nyolc gyerekből. Van még két cseléd. Mindezek után következik a nevelő ur, már t. i. én. Először fölolvasom az ujságot a nagyapának, a ki már olyan öreg, hogy csak a héber betüket tudja elolvasni, azután lehetetlen politikai kombinációkba bocsátkozom az apával.

Most következik az anya, a kit meg kell ösmertetnem a rendszerrel, mely szerint gyermekeit nevelni fogom. Végtére következik a gyermeknevelés. Két óra a leányoknak (kik négyen vannak), két óra a fiuknak. Ezután kikefélhetem a ruhámat, ha ugyan meg tudom tenni titokban, mert ha észreveszik, urhatnámságnak mondják s kijelentik, hogy soha sem leszek gazdag ember. Én viszont kijelentettem, hogy egyszer s mindenkorra lemondok minden gazdagságról, csak nyugodtan kefélkedni hagyjanak.

A gyermekekkel, főképp az okos kis leányokkal nincs sok bajom. A fiukat az apjuk minduntalan beszólitja az óráról a boltba, hogy vigyázzanak, mig ő például a pincébe megy s be kell vallanom, hogy a boltosmesterséget jobban szeretik, mint a tanulást; az igaz, hogy én nem tartom őket krumplicukorral, mig a boltban annyit esznek, a mennyi csak beléjük fér. (Márkus ur se bánja, mert a krumplicukor ugyis penészes s legalább a családban marad.) Lecke után Márkus ur azonnal kihallgatja a gyermekeket s igy óráról-órára ellenőrzi, hogy tanultak-e tőlem valamit. Ha el tudják mondani, a mit tőlem, hallottak, akkor meg van elégedve – velük; velem nincs. Az az elve, hogy nem szabad megelégedettnek mutatkoznia, mert akkor fizetésfölemelést kérhetek, a mi, tekintettel arra, hogy fizetésem havi 8 forint, nem is volna tulságos szerénytelenség. De hát „megél abból egy bojtár”, mint Petőfi énekli. (Petőfi csak énekelte, én meg is teszem.) Eleinte, tekintettel a krumplicukor romlatag állapotára, Márkus ur fizetésem egyrészét ebben akarta kiadni, a mire én azzal fenyegetőztem, hogy akkor inkább ingyen tanitok. Erre az asszony megsértődött s maradtunk a nyolc forint mellett.

Különben nagy becsben tartanak, mert én vagyok a Márkus-család dekóruma. Eldicsekedtek velem az egész faluban, mint „drága pesti nevelő”-vel, a ki finom nevelést ád a gyermekeknek. A világ előtt 25 forint havi fizetésem van. Valósággal mutogatnak. Látogatóba járok a kisasszonykákkal. Valahogy elárultam, hogy értek egy keveset a zongorázáshoz. Azóta nincs nyugtom. Ha zongorás helyre megyek, rögtön lefognak s én robotolok, Márkusné pedig oly arccal néz körül, mintha tőle tanultam volna. (A mivel különben – mint tudod – semmi oka sincs dicsekedni.) Valóságos szerencse, hogy Márkuséknál nincs zongora, mert még zongora-mesterségre is rákényszeritenének. Ugy hallom, hogy egy falubeli földesasszony már is számit rá, hogy egyetlen csemetéjéből Liszt Ferencet csinálok.

Láthatod, hogy én elég kedélyesen fogom föl a falusi életet. Tudja Isten, miféle varázs van ebben a kóbor, rendetlen életben, ebben a szabad nyomorban, melyben immár majdnem három esztendőt töltöttem. Mintha gazdagabbnak érezném magamat. Vajjon boldogabb is vagyok? Ezt a kérdést most először intézem magamhoz… felelni nem tudok rá… Az éjszaka az az enyém, akkor a magamé vagyok… Ilyenkor fölmegyek az őrhelyre, melyet a falu ural, s nézek-nézek a messze láthatár sötétségébe, mintha onnan ki kellene bontakoznia valami meglepetésnek, valami titoknak. Azon veszem magam észre, hogy annyira meresztem a szemeimet, hogy szinte könnybe lábadnak. Miért? Mit rejt a sötétség? Nem tudom. A halotti csöndességben egyszerre csak zsongás üti meg a füleimet, mely mind erősebb és erősebb lesz; figyelek, meg se moccanok; suttogó hangokat hallok, de nem értek semmit. Belekiáltok az éjszakába, hangom elenyészik s mély csönd lesz utána. Mi volt az a zsongás? Mit rejt ez az ellenséges sötétség? Félni kezdek tőle. Érzem parányiságomat szemben a nagy, a titokszerü, a félelmes, a kihalt és mégis oly népes éjszakával. Beszélgetni akarok vele, de nem felel, csak zúg, csak nyöszörög, csak sikoltoz… mintha szeretne nekem mondani valamit, de nincs mit… mintha a lelkiismeretét nyomná az ezer meg ezer bün, melyet leple alatt elkövettek, de nem tudja kivallani. Láthatatlan karok nyulnak felém s taszitanak, de nem tudom merre… Azután hazatérek. Lefekszem szük kis szobámba s már öt órakor marhabőgésre ébredek. A gazdám ugyanis, a mellett hogy boltos, egyuttal mészáros is, s a levágásra szánt barmot hajnalban ablakom alá köti ki s az ő siralomházi hangjai ébresztenek föl legjobb álmomból. Mégis csak jobb nevelőnek lenni.

*

Az első benyomás, melyet a levélből nyertem, megint csak az volt, hogy táviratozok Miklósnak, „gyere haza rögtön, mert baj van”. Sokáig eltünődtem aztán rajta, hogy miért nyertem én a levélből ezt a benyomást. Eh, bolondság. A levél legvége nagyon fölizgatott. Ez az egész.

VI.

Valami kis szintársulat vetődött el három hosszu parasztszekéren városunkba s a nagy kocsma kocsiszinében tanyát ütött. Szegény ördögök voltak, a kiknek eszükbe sem jutott a müvészet fölkent vándor-apostolai gyanánt viselni magukat. Egy szétzüllött nagyobb társulat töredéke volt e kis csapat, mely azonban a régi társulat egész műsorát játszotta. Valóságos Zubolyokból állt, kik mindenre vállalkoztak. Sok vidámsággal viselték sanyaru sorsukat s örültek, hogy éhen nem halnak. Ezzel be is érték. A jómód netovábbjának tartották, ha minden másnap jóllakhattak. Hogy pénzüknek is kellene lenni, az eszükbe se jutott. A mint jött a pénz, el is ment. Pedig voltak köztük öreg fickók, a kik már közel álltak a végelgyengülés állapotához, olyan törődöttek voltak a sok kóborlástól s a rendetlen élettől. S ezek is oly rózsás szinben látták életük végét, mintha mindegyikre egy fenékig tejföl hivatal várna. A hölgyek szintén egytől-egyig kopottak voltak s lehetetlen ruháikkal fölfordulásba hozták az egész várost. Szerencsére nem volt köztük olyan szép primadonna, a ki forrongásba hozta volna városkánk ifjuságát s igy a bekövetkezendő jutalomjátékok semmi anyagi romlással se fenyegették ez ifjuság tagjait. E társulatban hire se volt a nagyképü, a magasabb küldetést és nemzeti kulturhivatást affektáló „honmüvészek”-nek. Szerényen és alázatosan állitottak be az uri családokhoz. „Mi is élni akarunk, gyámolitsatok bennünket ebbéli törekvésünkben. Csak nem engedtek éhen halni?” – ez volt a benyomás, melyet első megjelenésük rám tett. S bizonyos vagyok róla, hogy az elutasitás sem okozott volna semmi különös gondot és bánatot nekik. Valamivel több koplalás, mint a hogy előre gondolták. S mi annak a koplalás, a kinek életében ez rendes rubrikát képez? Egy szokatlan és vigyázatlan jóllakás jobban megárthatott nekik többizbeli koplalásnál.

A kocsmáros, a kinek kocsiszinét elfoglalták, nem sok bizalmat érzett a sápadt, viharvert alakok iránt s csak ugy volt hajlandó az emlitett udvari helyiséget átadni nekik, ha a városbeli urak jótállanak a fizetségért. A szinészek teljes közömbösséggel vették ezt a bizalmatlanságot s egyszerüen kijelentették, hogy jogosult, mert a direktor ur szeret adós maradni s nincs az országnak az a városa, hol egy-két forinttal ne tartoznék. Én voltam az, a ki jótálltam a kocsmárosnál, mire a hálás direktor ingyen zártszéket igért és szabad beleszólási jogot a repertoireba.

Az előadások megkezdődtek s a város uri népe, hála a fiatalság buzgó toborzásának, tömegesen látogatta a szinházat. Még a környékről is sokan jártak be, s a korcsmaudvarról a vendéglovak kapálózása és nyeritése összeolvadt a szinészek beszédével és énekével. Sarlayék gyakran bejártak az előadásokra s ilyenkor mindig Torbágy Simonokhoz száltak. Mi köze Sarlaynak a Torbágy-házhoz, a hova ugy lép be, mint közeli rokonaihoz?

A szinházban (hol én minden este jelen voltam) Barnabás legidősebb fia, Tamás settenkedett mindig Jolán körül. Ez a Torbágy Tamás egy trabális nagy legény volt, termetre, arcra s tulajdonságokra is apjához hasonló. Barnabás mindenüvé magával vitte s büszkén mutogatta Tamást, a ki versenyt ivott a város leghiresebb ivóival, gyönyörüen kártyázott, a kisujján egy mázsányi sulyt emelt, egyszóval a virtuskodásban nem volt párja. Láttam durva széptevéseit Jolán körül s a szivem elfacsarodott e látványra. Kivált mikor Jolán rám emelte fényes nagy szemeit, melyekből mély fájdalom szállt felém. Egy este halavány arcán oly szenvedést, láttam, hogy betegnek hittem őt s rögtön melléje telepedtem.

– Mi baja, Jolánka? Csak nem beteg? – kérdem lassu hangon.

Körülnézett. A kocsmateremből rikácsolás hallatszott. Tamás énekelt ott, cigány mellett s itatta egypár cimboráját. Sarlayt se láttam sehol. Bizonyosan az is az ivó kompániához csatlakozott.

– Nem csoda, ha beteg lennék, – felelé bágyadt hangon, – nagy bajom van én nekem, kedves Béla.

Szemei könnyekkel teltek meg.

– Férjhez akarnak adni, – mondá oly lassan, hogy alig hallhattam.

– Kihez? – kérdem ámulattal.

– Torbágy Tamáshoz.

– Ehhez a paraszthoz?

– Ahhoz. S a mi a legnagyobb félelemmel tölt el: atyám kivánja.

– Hogyan?

– Tegnap, mikor már félálomban voltam, beszélgetést hallottam Torbágy Simon és atyám közt. Ez rettenetes volt. Ha nem csengenének még fülemben a beszélgetés szavai, azt hinném, rossz álom volt az egész. Atyám követelte, hogy Tamás felesége legyek, oly hangon, mely megdöbbentett. Torbágy Simon olyanformát mormogott, hogy ez sok, a mire apám dühbe jött s elkiáltotta magát: „Nincs jogod sokallani; még ha Barnabás mondaná, több értelme volna, de te hallgass”. Simon erre azt hebegte, hogy jól van. Majd bejött Barnabás s atyám ennek is elmondta a kivánságát. Barnabás gunyosan mosolyogni kezdett: „Hát az én fiamat akarjátok áldozatul dobni? A dúsgazdag Torbágy Barnabás fiát, a ki a vármegye legjobb családjaiból választhatna magának leányt. Te nagyon követelő vagy, vén Sarlay!”

– Gazdag akarok lenni, – suttogá atyám, – meguntam ezt a nyomoruságos életet. Azt követelem csak, a mivel tartoztok nekem, megrontott életemért… Tamás régóta forgolódik Jolán körül. Uri asszonynak akarom látni egyetlen leányomat. Kötelességetek föloldani az átkot, mely házamat veri; csak nem hagyhatom elhervadni az apródi puszta házban, melyet kerül Isten és ember…

Jolán elhallgatott s kimerülten hajtá fejét keblére. Szemeit lehunyta s ugy folytatta tovább, mintha álmában beszélne.

– Soha, vén róka. Te tiz bőrt szeretnél rólunk lenyúzni? – szólt mérgesen Barnabás, – most már az én bőrömre megy, nem egyezem bele. Nem engedem tönkretenni legszebb terveimet Tamással. Majd bizony! nem is volna rossz, egy ilyen kopott nemesi familia a nyakunkon…

– Azt mondod, hogy soha? – szólt apám egészen rekedten, – no Simon, mit szólsz te hozzá? Tied az utolsó szó.

– Barnabás! – szólalt meg Simon és hangja mintha kriptából jött volna, – bele kell egyezned. Érted? Kell. Életem, boldogságom függ ettől.

– Simon, embereld meg magadat! – rikoltá Barnabás, – ne légy gyáva. Dobd ki ezt a szemtelen bolondot…

Sarlay Balázs jelent meg s Jolán elhallgatott. Ideje is volt; a beszélgetés annyira fölizgatott, hogy egy kis szünetre volt szükségem. Sarlay egy kissé be volt már csípve s ingadozó léptekkel közeledett hozzánk.

A szinpadon egy népszinmüvet játszottak, melyben a népies elemet néhány fokoson és szűrön kivül erőteljes káromkodások képviselték. Sarlaynak nagyon tetszettek a kacskaringós mondások s néhány rézfánfütyülővel ő is megtoldotta, a mi ugy a közönségnek, mint a szinészeknek nagyon tetszett. A direktor abbahagyta szerepét s jóizűet nevetve, kérdé Sarlayt:

– Befejezte már a tekintetes ur? – a mire a nevetés szinpadon és nézőtéren előlről kezdődött.

Sarlay hátunk mögé ült s a leányához intézve a szót, mondá:

– Jól mulatsz, drága aranyom? Egyetlen kis leányom! – s a kedves szavak a bor utálatos gőzével egyszerre hagyták el az apának cuppogó száját,… csak vigyázzon rá, kedves Szentpáli ur, de ne nagyon kurizáljon neki, hehehe, mert semmiért sem állok jót, hehehe… Addig kurizáljon, a mig lehet, kedves barátocskám. Tudja?

Ezzel leereszkedőleg megveregette a hátamat, tovább döcögött, kezet csókolt valami ismerős öreg néninek, a ki mellett (vállára hajtva fejét) el is aludt, nagyokat horkantva.

– Nagy ég! Ugy látom, hogy végtére Barnabás is beleegyezett a házasságba, – kezdem, mikor Sarlay eltávozott.

– Bele; Simon azt igérte neki, hogy Tamásra iratja fele vagyonát, ha engem elvesz. Ez döntött. Barnabás gunyos barátsággal átölelte atyámat, nagyokat paroláztak, Barnabás folyton nászuramnak szólitotta atyámat, a kinek és Simonnak semmi szavát nem hallottam többé. De önkénytelenül éreztem, hogy itt most atyám az ur, ő az, a ki felülkerekedett. Miért? Mi magyarázza meg az ő előnyös helyzetét a két Torbágygyal és főképp Simonnal szemben? Mily titoknál fogva tartja ő, a szegény, hatalom és befolyás nélkül való ember, ezt a dúsgazdag családot a kezében…

Jolán fuldokolva köhögni kezdett. A visszafojtott indulatok nem törhettek ki heves, hangos beszédben, kitörtek hát köhögésben.

Én agyon voltam rémülve. A Torbágy-családra, mely eddig bizonytalan homályban mozgott előttem, egyszerre megint egy hirtelen villámsugár esett. De azután megint mély sötétségbe borult minden. Nem, most már nem lehet habozni tovább. De mit tegyek? Száz meg száz sejtelem, terv káosza gomolygott a fejemen keresztül. A lobogó és füstölő olajlámpásokba meredtem, melyek hol egészen sötétben hagytak bennünket, hol ugy kezdtek libegni-lobogni, hogy az egész közönséget megtáncoltatták s mindennek fantasztikus arányokat adtak. A füstből és a keringő tömegből két arc jelent meg szakadatlanul: Sarlay lelógó, vörös, vérrel telt arca s a Jolán sápadt arca, melyben mintha soha egyetlen csöpp vér se fordult volna meg.

– Segitsen, az égre kérem, segitsen rajtam, – sugta Jolán s szép feje egyszerre odahanyatlott vállamra. A korcsmából Tamás rikoltozása verődött fülünkbe. A primással veszekedett, a ki bizonyosan nem találta el a nótáját. Egyszerre tompa ütés hallatszik s pár perc mulva a szegény primásgyereket vérző fejjel s tört hegedüvel hozta ki egypár kocsis a kuthoz. A seb Tamás remeke volt, de a cigány nem orditott, mert Tamás ötven pengővel azonnal meggyógyitotta a fejnek meg a hegedőnek sebeit is.

Ez mindenki figyelmét magára vonta s nem vették észre Jolán ájulását. A véres látvány még jobban fölizgatott s már én is közel voltam az ájuláshoz. Egyszerre a leány fölugrik, apjához fut, vad erélylyel megrázza őt, Sarlay magához tér, fölkel, támolyog. Én oda rohanok, megfogom s fülébe sugom Jolánnak:

– Miklós három nap mulva itt lesz.

Egy meleg fénysugárból, mely hirtelen kicsapott a bágyadt szemekből, kitaláltam, hogy megmondtam a leghelyesebb orvosságot. Jolán hálás tekintetét rajtam nyugtatta egy ideig, mig apját felsegitettem a sárga kocsiba. Sarlay mindjárt el is aludt. Sokáig néztem a tova gördülő kocsi után s robogása után még akkor is hallgatóztam, mikor azt már régen elnyelte a távol. Ugy rémlett, mintha e sápadt, gyönge szép leány nyomában rejtelmes történetek titokszerü alakjai kelnének, támadnának föl…

Én azonnal hazasiettem s Miklósnak levelet irtam. Nem irtam meg neki, hogy mi vár rá idehaza, de becsületszavamra fogadtam, hogy jelenléte okvetlenül szükséges itthon. Egyuttal megkérem, hogy csak szálljon egyenesen hozzám.

VII.

A szinészek Hamlet előadására készültek. Kedvük jött bebizonyitani, hogy ők a magasabb drámai fajt is művelik. Nimbust igyekeztek maguknak mi előttünk szerezni, s minthogy anyagi javakkal bőven elhalmoztuk őket, becsülésünkre is szert igyekeztek tenni. A vállalkozás nagyon merész volt s kockán forgott, hogy nem fognak-e a muzsafiak éppen ellenkező eredményt elérni. Az előadást a hires vándor-apostol rendezte, a ki pár nap előtt csatlakozott a társulathoz, de különben, mint a lapokban mindenütt, a merre csak megfordult, dobolni szokta: „Hontalanul bujdosik Kárpátoktól az Adriáig”. E mellett az egész vidéki szinészetben neki volt legjobb gyomra s legpanaszosabb szája. Egykor a sors barátságosan mosolygott rá, megvetette a lábát fővárosi szinházakban, honnan összeférhetetlen természete miatt csakhamar tágitania kellett s vidékre szorult, hol apró intrikákra és nagy evésekre adta magát.

Határozott szinészi tehetség volt. Eleinte rajongó lelkesedéssel kisérte őt vidéki utjában a közönség. A zseni lángját látták lobogni szemében s ennél mindenki szeret melegedni. De a külföldi minták, az egész világ nagy szinészei, a kikhez tanulni kiment, elrontották egyéniségét, lélektelen báb lett legszebb férfikorában… s ő a régi lelkesedettséggel, buzgalommal, komolysággal járt városról-városra, faluról-falura s a közönség részvétlenségéért ismét csak a sorsot átkozta.

Mikor én megismerkedtem vele, már akkor gyér fürtei őszbe csavarodtak, szeme lángja kihamvadt, teste megpohosodott. Richardok és Macbethek helyett inkább Falstaffokra alkalmast. Már nagyon nehezére esett a potrohát elfüzni és ifju hősöket játszani. De azért a világért se játszott volna egyebeket s az előadáson hallatlan erőfeszitéssel megőrizte ruganyosságát egész este. Előadás után meg volt törve, de egy jó vacsora mindjárt helyreállitotta.

A mi városkánkra mint zsákmányra vetette magát, meghallva, hogy ott jól folyik sorsa a szinészeknek. Az igazgató a hires művész előtt kénytelen volt beadni a derekát, a mi reá nézve kétszeres csapás volt: először a fele jövedelmet nagy művész-hazánkfia söpörte be, másodszor Hamletet is a vendégnek kellett átengednie, ugy a szerepet, mint a rendezést, pedig a szegény direktor titokban már egy hete minden éjjel befüzte magát, hogy az előadásra eléggé karcsu legyen.

Az igazgató ez időtájt már lépéseket kezdett tenni, hogy a télire nem kaphatná-e meg a kocsma-termet, olyan pompás dolguk volt városkánkban. De a mint nagy művész-hazánkfia megjelent, rögtön gondos titokba boritotta mindenféle tervét s tele volt a szája panaszszal a csekély bevételek miatt. Én, ki az igazgatónak bizalmas embere voltam, igen jól tudtam ez ártatlan cselfogás célját: nem akarta, hogy nagy hazánkfia ott települjön, ott tavaszodjék ki s a sorsot és az embereket átkozva, a szegény direktor féljövedelmét zsebre rakja. A mi ellen még csak nem is lehet tiltakozni, mert nagy hazánkfia művészi tekintélyével és hirnevével lesujtó nyomást gyakorol a szegény igazgatókra s eleve gégéjét metszi minden tiltakozásnak.

A Hamlet-előadás főprotektora természetesen én voltam, a ki eddig is legtöbb vacsorát fizettem a szinészeknek. Protektorságom legfőképpen abból állt, hogy a Hamlethez való dán ruhatárat segitettem beszerezni nekik. Ekkor láttam, hogy a modern viselet korántsem áll olyan távol a hajdani dánus viselettől, mint az ember messziről hinné. A szinészhölgyek ollót és tűt ragadtak s az igazgató utasitásai szerint (a ki bámulatos leleményességet fejtett ki), szines rongyok segitségével, becsületes magyar ruhadarabjainkból egypár öltéssel olyan szép dán ruhát rögtönöztek, a milyent (mint az igazgató erősité) maga Dánia se látott soha.

Az utolsó napokban, Jolán vallomásai óta, nem sokat törődtem velük. Folytonos lázban voltam. Miklós hazaérkezését és a történendő nagy dolgokat vártam, de hogy mik fognak történni, erről fogalmam sem volt. A negyedik nap végre levelet kaptam Miklóstól, hogy estére titokban itthon lesz. Mindjárt nyugodtabb lettem. Délután föl is mentem a kocsmába, buzditani egy kissé a szinészeimet. Fölvittem az én Shakespearemből Hamletet s megmutattam nagy hazánkfiának, a ki álmodozva ült az udvar közepén s egy hatalmas csibukból pöfékelt. Bizonyosan az előtte vigan ugráló verebeket irigyelte, a kiket mennyivel jobban kedvel a sors, mert ád nekik szárnyat, ingyen kosztot, ingyen lakást!! Óh, kegyetlen sors! Az természetesen nem jutott eszébe, hogy ő a verébnek ez előnyeivel szemben mégis legalább ember, s e pillanatban is oly emberi előnyt élvezett (a csibukozást), melyről a verebeknek semmiféle ismert és ismeretlen élvezeteiért le nem mondana.

– Mi hir a nagyvilágban, ifju barátom? – kérdé ő mélabúsan, de a nagy csibukot ki nem véve szájából.

– Nincs, kérem alássan semmi, – feleltem neki mérgesen, mert boszantott leereszkedő modora, – elhoztam a Hamletet, ha talán tetszenék.

– Nekem, kedves barátom, fejemben van az egész Shakespeare; hanem ezeknek – s csibukjával kicsinylőleg bökött a kocsiszin felé – talán jó lesz.

A direktor fütyürészve haladt keresztül az udvaron s neki fölajánlottam a Kisfaludy-társaság Hamlet-kiadását.

Ő bizalmatlanul tekintett a szép, tiszta nyomásu, ujdonatuj könyvre.

– Nagyon örvendek szives figyelme- és érdeklődésének, de mi már csak az eredeti példányból játszszuk, – felelé az igazgató udvarias meghajlással.

Mi az ördög! Érdekes lehet ez az eredeti példány, gondolám, s aztán a direktorhoz fordulva, szólék:

– Mutassa csak, direktor ur, azt már magam is szeretném látni.

– De magam is! – szólt csibukozó nagyságunk, – azt talán, Shakespeare direkt magának irta le, hehehe.

E közben a direktor kihozta a Hamlet sugópéldányát, egy iszonyu ócska könyvet, melynek irása halavány volt, ellenben a papirosa szinesedni kezdett. Pár lap hiányzott is belőle.

– Mi mindig e szerint játszottuk a vidéken, – szólt a direktor, – s nagyon tetszett. Régi sugó-példány ez már, én egy vén direktor elárverezett könyvtárából vettem.

A direktor ur – láttam az arcán – meg volt győződve, hogy a mit én tartottam a kezemben, az egy apokrif Shakespeare, s nem is nyult hozzá. Én ellenben megnéztem az ő példányát s konstatáltam, hogy az csakugyan Hamlet, de kihagyva belőle mindaz, a mi egy vidéki szintársulat kisebb arányaiba nem fér bele. Valami nagyon ügyes, vén róka vidéki direktor csinálhatta ezt a Hamlet-kivonatot, a ki semhogy (személyzete elégtelensége folytán) nevetségessé legyen, inkább Hamletet kurtitotta meg, de nagyon ügyesen, ugy, hogy minden benne volt, a mi fontos és szükséges. (Legalább nekem ugy tetszett; noha másrészt meg vagyok győződve, hogy a mit Shakespeare megirt, mind fontos és szükséges, bár alakjai meglehetős bőbeszédüek.) Hogy a kurtitás következtében beállt réseket betöltögesse, kénytelen volt Shakespeare és Arany János költészetét egy kicsit megtódozgatni, a mit vidéki igazgatóknál ritka tapintattal cselekedett meg, ugy, hogy, szégyenletemre, kénytelen vagyok bevallani, hogy a darabban nem tudtam hirtelenében kivenni, hogy hol végződik Shakespeare és hol kezdődik az ismeretlen vidéki szinigazgató.

– Nem tudja annak a direktornak a nevét, a kitől ezt a könyvet vette? – kérdém, miután gondosan áttanulmányoztam a rongyos sugó-könyvet.

– Biz’ azt én, kértem átossan, elfelejtettem már, – felelt a direktor, miután nyilván irántam való szivességből, egy ideig ugy tett, mintha gondolkodnék rajta.

– Okos ember lehetett, – mondám a komoly meggyőződés hangján.

– Mi mindig e szerint a szövegkönyv szerint játszottuk, – felelt a direktor mohón, sarkalva a dicséret által, mely a dicsért ember könyvének birtoka által talán rája is átháramlik.

– Valóban jobb is volna – kezdém – minden nagyobb drámát kissé átidomitva, igy meghuzva, röviditve szinrehozni a kisebb vidéki szintársulatoknak. Legalább a nagy drámákból nem lenne önkénytelen bohózat s az ellentét maga a dráma s annak elégtelen eszközei között nem lenne olyan szembetünő.

– Ugy van… végrehajtók! – szólt a diskurzusba nagy hazánkfia. S mig én azt hittem, hogy irányeszméket vetek „keble szentegyházába”, az ő figyelmét csak a végrehajtók ragadták meg.

A direktort igen boldoggá tettem dicséreteimmel, csak annak valószinüsége hangolt le, hogy én aligha lehetek jelen az előadáson, mely minden tekintetben tisztességesnek és egy cseppet se humorisztikusnak igérkezett. Nagy hazánkfia tényleg még most is legjobb szerepei közé számithatta Hamletet, s a társulat intelligens környezetnek mutatkozott. De én Miklós elé voltam menendő egészen a hojszási csárdáig, a kölkedi lápok mellé s nem tudtam, hogy idejében megérkezhetem-e az előadásra.

A mint elhagytam, a kocsmát, Sarlay Balázszsal találkoztam. Kopott volt, mint rendesen, és virginia-csutakot szítt. Már ez utóbbi körülménynél fogva se tarthatott számot rokonszenvemre; előttem falusi öreg ur, a ki szivarozott, egy se volt szimpatikus. Minek hagyják el a pátriárkális pipát?

De kopottsága mögül valami olyan rózsás, fiatalos kedv derengett elő, olyan hányivetiség látszott, mely engem megrémitett. Kalapja félre volt csapva, járása ruganyos. Olyan benyomást tett rám, mint valami vén fővárosi dandy, a ki fiatalabbnak akar látszani, mint a milyen vén s e csali látszat kedvéért először is szemtelen.

– Még magát nem hivtuk meg, ugy-e, Szentpáli, a többiek már mind értesitve vannak, – e szavakkal fordult felém, még pedig meglehetős leereszkedő hanglejtéssel. (Ez már az én szerencsétlenségem volt.)

– Hová, miről? – kérdeztem, a világ legszárazabb hangján, őszintén szólva, én szóba se álltam volna ezzel a Sarlayval, ha nem lett volna Jolánnak az apja.

– Hová? Hát az eljegyzésre!! Miről? Hát az eljegyzésről! Maga semmit se tud még?

Én minden jóval korosabb öreget urat urambátyámnak szoktam szólitani, de minden tiszteletem dacára, a melylyel Jolán iránt viseltettem, mégis csak igy vágtam vissza az édesapjának:

– Maga (ezt borzasztóan megnyomtam) semmit se szólt még; a kedves Jolánka kisasszony pedig, ugy látszik, nem igen dicsekszik vele.

Sarlay elvörösödött mérgében.

– Pedig van mit dicsekednie: Torbágy Tamás veszi őt feleségül, ő bizony – uramöcsém.

(Ez már más, Sarlay ur; ezt visszaszolgáljuk.)

– Hát beházasodnak a hires familiába – urambátyám?

– Be, be bizony – kedves uramöcsém.

(Nono, már tán sok is lesz a jóból.)

– Jól teszik, okosabbat nem tehetnek ebben a sanyaru világban – kedves urambátyám.

No, de ezzel az öreget, a ki a Torbágy-familiájával nagyon is föl talált ülni a torony tetejébe, végképp leszedtem onnan. Mind a két kezemet egyszerre szorongatta, tisztelte apámat és anyámat, s ki se látszottam az „édes” meg a „drága” uramöcsémekből.

– No, eljön, ott lesz, ugy-e? Vendégünk lesz a kézfogón?

– Mikor lesz?

– Holnapután este.

– Ma csütörtök van. Tehát szombaton?

– Akkor. Uramöcsém jó mulató gyerek, jó táncos (ezt is először hallottam életemben, még pedig egy – öreg urtól), a Kesét kirendeltük már. Majd az öregeit csak a lakodalomra hivjuk meg.

– Köszönöm alássan, urambátyám.

Ezzel elváltunk. Én is teljesen megpuhultam Sarlayval szemben, a helyett, hogy goromba lettem volna. Igaz ugyan, hogy ő is beadta a derekát, de még se szabad ilyen lágy hangon beszélnem egy olyan emberrel, a ki merényletet tervez Miklós boldogsága ellen.

Én hazafelé ballagtam, Sarlay pedig tovább táncolt a városban, mindenkinek elujságolva az ujságolandókat, s különböző megrendeléseket téve, merek fogadni, hogy Torbágy-pénzen.

Lakásom előtt a kapufélfát egy szép szál legény támogatta, a ki szerencsés jó estét kivánt nekem s olyanformán forgatta kezében a levett kalapot, mintha ezzel még nem végezte volna el minden dolgát velem. Megálltam.

– No, szóljon hamar, mert még sok a dolgom.

A legény egészen mellém lépett s majdnem sugva mondá:

– Kérem alássan, tekintetes ur, biztos, hogy megérkezik ma a Miklós urfi?

Mi az ördög? Hát ezt a nagy titkot egy parasztgúnya osztja meg velem?

– Kicsoda kend?

– Hej, hát már nem emlékszik rám a tekintetes ur? Pedig egyszer nem röstelt a fájós lábamra vizet hordani. Igaz, hogy az éccaka volt!

– Maga az, Peti? – kiáltám egészen megörülve, de aztán kissé hidegebben folytatám: – Honnan tudja, hogy Miklós ma megérkezik?

– Kérem szépen, nekem is irt egy kis levélkét, – ezzel előhuzott a zsebéből egy levelet, a melyben Miklós azt irta neki, hogy az érkezése napjára menjen be a városba, mert őt is látni szeretné.

– Hát maga most az ikladi pusztán van, Peti? (a levélcimen láttam), hisz akkor egy kenyéren vagyunk, – (az is az én uraságomé).

– Olyanformán, tekintetes ur.

– Hát most csak olyan könnyen eleresztették?

– Mondtam, hogy ilyen nagy dologidőben mi szükség van a parádés kocsisra, a ki én vagyok az ikladi kasznár urnál két hónap óta. Vizet hordani, azt a bihalos is tud.

– Hej, Peti, Peti, sok minden történt azóta, a mióta maguk elszedték az én verebeimet ott az erdőben, – szóltam hozzá elgondolkozva.

– Csakhogy Miklós urfi hazatér az idegenbül, most már bizom benne, hogy minden jóra fordul. Hej, nem hiába gyün ő haza. Én, kérem alássan, nem igen tudom, hogy mi történik az urak közt, mert a mint az apám meghalt, s Miklósi urfi végképp nem gyütt haza, magam is otthagytam a Torbágyék kenyerét… de azt tartom, hogy itt nincs minden rendben.

Lassankint kezdtem belátni, hogy bizony Miklósnak nincs kettőnkön kivül egyetlen barátja sem. Ez a szegény, paraszt születésü, cselédsorsu, de aranyszivü legény s én, az alárendelt helyzetü, befolyástalan, szegény gazdasági irnok, a ki forró szivén kivül szintén aligha tud egyébbel szolgálni, a mi pedig segitségnek vajmi kevés. Az a gondolat, hogy mi hárman ennyire magunkra hagyottak és tehetetlenek vagyunk, oly boszusággal töltött el, hogy Petit sietve fölvittem szobámba s ott a jószág igazgató ur pálinkájából jól megtraktáltam, szivaraival pedig teletömtem a zsebeit. Legalább Petinek némileg magasabb fogalmai legyenek rólam s ne szomorodjék el annyira, mint én. Egy félóra mulva már bántott ez a naiv fogás, azért is, mert egy parádés kocsissal szemben bizonyosan kárba vész. Jól tudja, hogy mi fán terem az a szivar és az a pálinka.

Mialatt Peti a jószágigazgató ur szilvóriumát fogyasztotta, teljesen megbarátkoztam vele, bár eleinte féltékeny kezdtem rá lenni Miklós bizalma miatt, melyet ő is élvezett. De aztán eszembe jutott első találkozásom Miklóssal az erdőben, a hol Barnabásnak csak a neve kisértett és csapott le, azután második találkozásunk az elhagyott méhesben, holdvilágnál és egy szál gyertya fényénél. Barátságunk kezdetének történetét ez egyszerü parasztlegény nemesi vonásaiból olvastam ujra el. Ő is jelen volt e dolgoknál s mielőtt Miklós engem megtalált volna, ez a Peti volt az ő meghittje. Derék dolog Miklóstól, hogy őróla is megemlékezik. S derék dolog Petitől az a hű ragaszkodás, melylyel a hivásra, majdnem azt mondtam: füttyentésre rögtön gazdájánál terem. (A füttyentéssel, kérem, nem mondtam semmi rosszat, legföljebb egy hű kutyával hoztam hasonlatba Petit, a mi bizony se a kutyának, se Petinek nem árt.)

– No Peti! – mondám, miután végére jártunk a traktának s már füstben dőzsöltünk, – hamarabb is meglátod ám Miklóst, mint voltaképp gondolod.

– Az Isten áldja meg a tekintetes urat, hogy már egyszer tegez engem. Csak tessék, kérem alássan, tovább is. Már azt hittem, hogy nincs bizodalma a tekintetes urnak hozzám.

Lám, milyen jó hatása lett a tegezésnek, pedig csak megszokásból szalad ki a számon, mert mi uradalmiak a szolgálatunkban álló legényembereket tegezni szoktuk.

– Hamarabb látom meg Miklós urfit? – Hogyan? – tért rá Peti a köszönet után a tárgyra.

– Ugy ám! eléje megyünk egészen a hojszási csárdáig. Azt irta Miklós, hogy sötéttel akar megérkezni, hogy senki se tudjon érkezéséről a városban. Majd első szürkületkor indulunk el a Hojszástól.

Lementem és befogattam két jó fekete lovat egy könnyü bricskába s a kocsisok közül kiválasztottam az öreg Jánost, a ki süket volt és ezért bizalmatlan, mert azt hitte, hogy mindig csufolják. E bizalmatlanság következtében senkihez se beszélt s lassankint olyan hallgatag ember lett, mintha az egész vármegye titkát szive mélyén hordozná s hogy győzze elhallgatni, kénytelen folytonosan hallgatni. Ilyen emberre volt szükségem. János előjárt a kocsival. Peti melléje ült, én jó duplapuskámat, vadásztáskámat fölraktam, egy köpönyeget is, ugy, hogy mindazok, a kik láttak, azt hihették, hogy erős vadászatra készülök. Ezzel elindultunk.

Városunk nem volt vasuti állomás, ha az ember a vasuti állomástól mihozzánk akart jutni, nem kellett a hojszási csárda mellett elmennie. Miklós bizonyára azért választotta a csárda mellett elvivő kerülő mezei utat, hogy a jártabbon ismerőssel ne találkozzék. Miklós meg is irta, hogy hány óra tájban lesz a hojszási csárdánál s én elértettem a célzást. Ő is szerette volna, ha minél hamarább találkozunk.

A mint elhagytuk a kis város utolsó házait s belemerültünk a sik vidékbe, izgatottságom egyre nagyobb és nagyobb tett. Mintha valami nagy veszedelem elé mentem volna. Néha-néha kezembe fogtam jó angol fegyveremet, mintha e veszedelem ellen védelemre kellene készülnöm. Aztán a Miklósra való gondolással igyekeztem elűzni e lelki kinlódást. Magam elé festettem őt, megállapitottam haja növését, szakálla formáját, bajusza kacskaringóit s szivem repesett a találkozás fölött való örömömben… de gyötrődéseim, mint nehéz álmok, keresztül törték, átszőtték, elfödték Miklós kedves alakját s én aggodalmasan simogattam a homlokomat.

VIII.

A hojszási csárda nem volt éppen valami jóhirü hely. Azt beszélték, hogy a betyárokból él, azoknak a korcsmája. Ezek ugyan jól fizető vendégek, de rendesen rövid életüek. Gyakran ellátogattak oda uri vadásztársaságok, melyek a kölkedi lápok közt vizi vadászatot rendeztek s ebédre, vacsorára a csárdába tértek. Ez volt ilyenkor a leszálló, gyülekező hely és sokszor vidám mulatságok tanyája. A csárdás emberemlékezet óta öreg ember volt, a kinek szintén emberemlékezet óta csinos, fiatal felesége volt. Ez a két dolog hagyományai közé tartozott a csárdának, valamint az is, hogy a csárdást állandóan orgazdasággal, a menyecskét pedig hűtlenséggel gyanusitották. Igy jár a becsületes csárdás ha betyárokkal és – vadászokkal adja össze magát.

Maga a csárda éppen a kölkedi láp szélén állt, egy kis emelkedésen. Egyfelől sivár, puszta, terméketlen sík föld, másfelől a láp keritette körül. Alacsony, düledező házikó volt maga a csárda. Kapuja két oldalán egy-egy nyárfa szökkent égfelé, abból a szomoruan zizegő fajtából. Kert nem volt hozzá egy tenyérnyi se, udvara végét már a láp zöldes nyelve nyalogatta. A nyárfák mellett a legmagasabb pont a kútágas volt, ennél magasabb csak az a kánya lehetett, mely néha rászállt. Egy rozzant istállóból egy vézna, oda se kötött tehén bámult ki hangjavesztetten az udvarra s ha ezt megunta, befordult és a sáson rágódott. E háznál még a kakas is olyan fojtott, lassu hangon kukorékolt, mintha nem akarná, hogy észrevegyék, hogy ő egy ilyen istenverte házat szolgál mint ébresztő és majdan mint pecsenye… A háztól egypár lépésnyire egy kiszolgált és nyugalomba tett akasztófa éktelenkedett, a régi jó időkből, a mikor a gazembereket jó sokáig lógni hagyták nagyapáink, elrettentő például a gazemberségre hajlandóknak s kövér táplálékul a lég madarainak. Szükség is lehetett itt a szigoruság példáira, mert mint az öreg emberektől mi fiatalok hallottuk, a láp környékén szivesebben gyilkoltak az ezzel foglalkozók, mint akár a Bakonyerdőben. Mert a láp, a kölkedi láp, az igen barátságos s a szegény futóbetyárt szivesen beereszti menedékébe. Igaz, hogy beereszti a pandurt is, de azt meg annyira szivesen látja, hogy ki sem ereszti többet soha. A mi azt mutatja, hogy a hatóságot mégis csak jobban tiszteli.

Ez az egész csárda és környéke rám mindig azt a benyomást tette, hogy itt mindenre rásütötte bélyegét az a néhai akasztófa. Viselte azt itt a ház, a gazdája, ez a sivár vidék, de még az a magányos tehén s az a pár elszontyolodott szárnyasállat is. Akárhová néztem, akármit láttam, mindenben az akasztófa dominált. Azért rám nézve meglehetős kellemetlen hely volt s még ha vadászaton jártam is erre, ritkán tértem be egy korty italra. Meglehet, hogy igazságtalan vagyok a csárda iránt, de a benyomás önkénytelen és én nem tehetek róla.

A mostani gazdája is, a ki a kapufélfának támaszkodva már jó félórája néz elénk, hogy az ő portája felé tart-e a kocsink, törődött öreg parasztember, a kin meglátszik, hogy a betyárvilág lejárta magát s vele elcsenevészedtek a hires betyár-csárdások is. Abból az egypár künn álló kapcabetyárból, kiknek száma sohase fogy el teljesen, bajos megélni a becsületes csaplárosnak Nem is csoda, ha olyan örömmel néz az uri kocsi felé a szegény elzüllött betyárcsapláros, a kinek bizonyára nem jól esnék, ha öreg napjaira munkába kellene fognia. A bricska kerekeinek uriasan lágy robogására még a menyecske is kiszalad a kapu elé. Ugy látszik, rég járt már erre vendég. Még nem kezdődött meg a nagy vadász-szezon. „Egy puska!” mormogá az öreg a foga közt, a mi annyit jelenthetett nála, hogy „csak egy ur!” De bár keveselt, azért nagyot köszönt s a mint a kocsi megállt, mindjárt segitett az öreg Jánosnak az istrángot leszedni; hanem ezzel megjárta, mert a bizalmatlan öreg indulatosan rákiáltott:

– Hát olyan szamárnak tart kend engem? – a mire a csaplár fejcsóválva ott hagyta. Megöregedett, de olyan kocsist még nem ismert, a ki a segitség ellen tiltakozott volna.

A mint leszálltam, első dolgom volt a csaplárosné arcát megcsipni. Korántsem passzióból, óh dehogy, de ez már itt uri tempó s magamat kicsinyiteném a csárdásék szemében, ha elmulasztanám. A csárdásné, a ki gömbölyü, tüzről pattant menyecske volt, kellő szivességgel odanyujtotta a másik arcát is, a mire azt hiszem, hogy elvörösödtem s pár szóval hebegve biztattam, hogy türelem, nemsokára kezdődik a nagy vadász-szezón. Erre a csaplárosné illedelmesen eltávozott. Ez volt az urak sablonszerü beköszöntési jelenete a csárdába. Csakhogy ők kevésbbé voltak szemérmetesek, mint én.

– No gazda! – kezdém most a levett kalappal várakozó csárdáshoz intézni a szót, – két pint bort, ennivalót a kocsisomnak, szénát, abrakot a lovainak, – nekem pedig friss vadat.

– Hát nem tetszik vadászni menni?

– Nem!

– Véresen tetszik-e a vad, vagy sülve? – szólt a csárdás egyet hunyoritva.

E kérdésnek mélyebb jelentősége van ám, mint első pillanatra tetszik. Nem a vadpecsenyebeli gusztusomat kérdezte a vén róka; ő ugyanis a vadászatban ügyetlen fiatal uraknak liferálta a vadat véresen, tollasan, a mit aztán azok táskaszijukra fűzve, nagy hetykén hoztak haza önlőtte zsákmányukként. A csárdás tehát azt kérdezte tőlem, hogy pecsenyének vagy hencegésnek óhajtom-e a vadat. Én habozás nélkül azt feleltem:

– Véresen, szép tollal (ezeket a jószágigazgató gyermekeinek szántam), három darabot.

A csárdás eltávozott. Nehogy azt higyjék, hogy én svihákságból szerzek be ilyen vadászati zsákmányt! Korántsem. Én a világ előtt nem Miklósért, hanem vadászni mentem el hazulról; következésképp nem is Miklóst viszem nekik haza, hanem a vadkacsákat.

Beléptünk Petivel az ivóba, mert az erős napon való kocsikázás kiszíjja az emberből a nedvességet s a szárazzá lett helyekre nagyon kivánkozik egy kis bor, még ha hojszási lőrének hivják is.

János gazda, süket kocsisunk lépett be nemsokára utánunk s alaposan körülnézegetve fegyveremet, erősen megcsóválja a fejét s azzal félrefordul és kibámul az ablakon. Igy ült ott egy jó fertályóráig, miközben a megsózott nyers zöldpaprikát, e közkedveltségü parasztcsemegét ette s a maró falatokat nagy borkortyokkal nyomtatta le. Végre felém fordul, hol engem néz, hol a puskámat s mikor én mindezekből semmit sem akarok érteni, nagy keservesen elkezd mozogni a szája. Én azt hittem, hogy még mindig eszik, ő azt hitte, hogy beszél. Látva, hogy nem mozdulok, jobban összeszedte a száját s ezuttal sikerült is neki kihozni a következőket:

– Még nem puskáz?

Intettem, hogy nem.

– Jó lesz sietni, – ezzel megállt s látszott rajta, hogy most kipiheni a sok beszédet. Peti és én kérdő tekintettel fordultunk feléje, a minek ő sokáig vitézül ellentállt. De végre bizonyos erőfeszités látszott rajta s csakugyan megszólalt.

– Vihar lesz! – ezzel végképp elhallgatott.

Kisiettünk Petivel az udvarra, majd a ház elé s jól körülvizsgáltuk a szemhatárt, de semmi nyugtalanitó jelet nem födöztünk fel. Visszatértünk az ivószobába, hol ezalatt János elfogyasztotta torokvésznek is beváló eledelét, azonképp az én boromat s az istállóba tért aludni. A csárdás éppen táskaszijamra fűzte az általam az ő pincéjében lőtt vadkacsákat, a csárdásné pedig paprikáscsirkét tálalt elénk. Már közeledett az ideje Miklós érkezésének s azért sietve falatoztunk, hogy ha az érkező Miklós kivánja, azonnal hazafelé indulhassunk. De éppen készen voltunk vele, mikor egy mély és távoli dörgés egyszerre bebizonyitá, hogy az istállóban szunnyadó süket prófétának igaza van. Zivatar közeledett. A láp ingott, nyögött, jajgatott és zúgott, mintha belsejében százezer rabördög mind a közeledő vihartól várná bilincseinek széttörését. Kimentünk a láp vonagló szélére végignéztünk az uton, a honnan Miklóst vártuk.

– Ott jön Miklós urfi, – szólalt meg Peti s egyenesem belemutatott a vihar fekete közepébe. (Talán igaza volt!)

A feketeség alján fehér porfelleg nyargalt felénk. Erre mutatott Peti.

– Az az ő szekere, – ismétlé egész határozottsággal, ugy, hogy én rögtön szentül hinni kezdtem.

A porfelleg sebesen közeledett. Utána a vihar. Még szél nem fújt, de a láp vize hullámzott, mintha orkán korbácsolta volna. A nyárfalevelek jajgattak; hát még ha tudták volna, hogy a villám a legmagasabb tárgyakat kedveli. Sötétedni kezdett. De ez nem az est nyugodalmat hordó, álmot hintő sötétje volt, mely szeliden jogaiba lép, hanem a világosság erőszakos elrablása a készülő természeti katasztrófa elemei által. A puszta mezőt a hirtelen fölvonult árnyak még kietlenebbé, rémesebbé tették… Ekkor mi is rohanni kezdtünk szembe a viharral, porfelhővel, Miklóssal… mert csakugyan ő bontakozott ki a porfelhőből egy döcögős parasztszekéren, mely vágtatva menekült a zivatar elől.

A kocsi megállt, Miklós leugrott róla, én a nyakába borultam, Peti megcsókolta a kezét, erre én megcsókoltam Petit, kétszer ujjongva a levegőbe dobtani a kalapomat, aztán megint Miklóst ölelgettem, sirtam is, meg nevettem is. Peti igen komolyan kétszer a földhöz vágta a kalapját, Miklós a könnyein keresztül mosolygott ránk s ölelgetett bennünket… A vége az lett, hogy a kocsma előtt mindnyájan bőrig áztunk.

Egészen sötét lett. Az ivóban gyertyát gyújtott a csárdás s mi annak gyönge fényénél bámultuk Miklóst. Milyen szép, milyen erős, milyen barna a bőre (hja, a naptól!), milyen fehér a foga (hja, a fekete kenyértől!), milyen szép kis fekete körszakálla van! Az első találkozás száz meg száz együgyü kérdésein és feleletein hamar túlestünk. Emlékszel-e erre, emlékszel-e arra? Persze mindenre emlékszik ilyenkor az ember, vissza egész a vizözönig.

– Csárdás, még három gyertyát ide! – kiálték lelkesülten.

– Azt hittem, bort rendelsz ezzel a hanggal, – szólt Miklós mosolyogva.

– Előbb csak gyertyát, hogy téged jól körülbámulhassanak.

A tanult csapláros azonban minden szál gyertya mellé mindjárt egy gólyanyaku üveget tett.

Csakugyan szép egy fiu lett ebből a Miklósból: szemnek gyönyörüségére, szivnek repesésére. Csak a szemeitől ijedtem meg. Azokban egy itélő birónak a szigoru tekintete ült. Lassankint elvonult arcáról a derü, melyet a találkozás rája vont s ekkor láttam, hogy bizony azon a szomoruság is (mely amannak nyomán egyszerre elöntötte) igen otthonosan érezheti magát. Hogy kényelmesebbé tegye magának ezt a szép tanyát, vetett is a homlokba két mély ágyat, két mély ráncot. A két ránc összébb és összébb vonult, mi csöndesebbek és csöndesebbek lettünk, – azaz csak én, mert a többi nem is lármázott. Csend lett idebent. A vihar rázta a házat, kutyák ugattak és a gazda káromkodott.

Miklós elkezdte:

– Hivtál. Hazajöttem. Miért hivtál? – és merőn, szilárdan rám nézett.

Ugy éreztem, hogy vizsgálóbirám előtt állok. Elkezdtem vallani.

– Sarlay Jolán férjhez megy.

Megfagyott-e szive e szavaimra? Egy hang se jött ki ajkain, szemei mintha üvegből lettek volna. Ijedten néztem rá és hozzá akartam kapni, de nem mertem. Ekkor száraz zörgéssel mellei legmélyéről megindult a hang s görgött kifelé. Én szájára bámultam, azt hittem fagyott vér fog kibugygyanni. Csak ez a szó esett ki szárazon, követelőleg:

– Folytasd! – (szinte megkoppant az asztalon).

Mit tehettem? E parancsnak engedelmeskedni kellett. Kerülgetni óhajtottam a témát, de nem lehetett.

– Szombaton lesz az eljegyzés Apródon, Sarlayéknál.

Miklós egy hangot sem szólt. Félni kezdtem. Ugy olvastam orvosi könyvekben, vagy francia regényekben, hogy ilyen abszolut érzéketlenséget hirtelen elesés és forróláz szokott követni. És még hátra volt a vőlegény neve.

– Jolán kétségbeesve panaszolta nekem a dolgot, s mikor emlitettelek, kétségbeesése rögtön örömre változott.

Ah! vége a veszedelemnek! A barna arcbőr pirulni kezdett, az üvegszemek fényesedtek, a két ököl megmozdult az áll alól s leszállt: az egyik az én kezemre, a másik a Petiére.

– Tehát nem kell Jolánnak? – kérdé.

– Hamarább a halál.

– Hát kik akarják a házasságot?

Ugy ám! De itt a bökkenő. Sarlayt nem keverhetem bele a dologba, mert a Jolán apjára csak nem dühösithetem föl Miklóst? Mit feleljek? Talán toljunk előtérbe egy nehezebb kérdést? Jó.

– Te nem is kérdezősködöl a vőlegény után?

– Ki az?

– Torbágy Tamás.

– A Barnabás fiai?

– Az! – Hej hogy huztam volna vissza a kezemet a Miklósé alól; micsoda hatalmasan megszoritotta. A melle legalább egy araszt emelkedett, azt hittem, szétveti a harag; szép arca eltorzult s villogó fogaival ugy beleharapott az ajkába, hogy a piros vér kiserkent belőle.

– A szivemet is meg akarjátok korbácsolni? – kiáltá s verte a rozoga asztalt, – ebfajzat, el foglak gázolni. Régóta gyötrődöm ébren, gyötrődöm álmomban. Valami láthatatlan szellem üldöz, kerget, hogy jöjjek haza, nagy föladat vár itt rám. Nem volt már se éjjelem, se nappalom, minden napi távollét egy esztendővel aggatott. Hivásod nélkül is rövid időn megjöttem volna. Egy névtelen, ismeretlen fájdalom növekszik bennem napról-napra, óráról-órára. Nem csillapithatom semmivel. Egy nagy leszámolásom van az élettel talán? Elmulasztottam valamit megtenni, vagy többet tettem, mint a mennyit a sors engedett? Nem tudom. Boszút kell állnom, vagy jót kell cselekednem? Vagy boszút állva jót cselekednem? Sejtelmem sincs róla. E határozatlan érzések kergettek hazafelé jövet és nyomomban hoztam a vihart, mely már csattog és dörög odakint.

Föllázitott a láng, mely szemeiben lobogott. Melléje könyököltem egészen s elkezdtem beszélni az én tapasztalataimat: a jelenetet Simon és Barnabás közt, évekkel ezelőtt, mikor a vadgesztenyefák alól hallgatóztam, Simon látogatását nálam, csak Sarlayról hallgattam. Forró lélegzete benedvesitette arcomat s keze reszketett az enyémen… Hangos beszélgetésünkből mormogás lett… De az ég annál jobban orditott fölöttünk s fekete testén sárga mennykövek vonaglottak végig.

Egy rugás érte kivülről az ajtót.

– Bujjatok ki kutyák, vagy fölrugom a putritokat! – kiáltott egy férfihang, – hej kocsmáros, vezesd istállóba a lovamat.

A korcsmáros, nem tudom már melyik felszólitásnak engedve, kisietett, utközben dörmögve valamit a saját kutyáiról, melyek bizonyosan az istállóba heveredtek a rossz időben. Mi egy gyertya kivételével valamennyit elfujtuk s a szögletben maradtunk.

Az idegen káromkodva belépett s rázta magáról a vizet. Fölismertem benne Torbágy Tamást.

Az igazat megvallva, jobban szerettem volna, ha a mennykő csap be – az istállóba (elég messze van), vagy valamelyik nyárfába. De Torbágy Tamás? Ettől megijedtem. Bizonyosan itt dolgoztatott valahol a mezőn s a vihar bekergette. Miklósra néztem. Föl se tekintett. Azon gondolkozott, a mit tőlem hallott. Szemeit összehuzta, mintha nem akarná, hogy azokon keresztül belsejébe tekintsek, hideg kezét forró homlokára tette s lassankint egészen hideg, nyugodt és mozdulatlan lett. Lélegzete is lábujjhegyen osont ki száján, hogy ne zavarja gazdáját.

– Kocsmárosné! – kiáltott Tamás – forró borlevest és forró csókot nekem.

A menyecske szolgálatkészen előjött a kármentő mögül s minthogy a borleves nem volt készen, csókkal szolgált Tamásnak, a ki azon vizesen megölelte s nagyokat cuppantott rajta. Modorából láttam, hogy törzsvendég a Hojszáson. A csók után, mintha belemelegedett volna, levetette csuromviz felső kabátját s egy szomszédasztalra tocscsantotta. Aztán vett csak észre bennünket a félhomályu sarokban.

– Kik azok? – kérdé a korcsmárosnét.

– Bevert utasemberek.

– Be szomoru egy kompánia. Parasztok?

– Akad ott ur is.

Tamás egy darabig figyelt, hogy ügyet vetünk-e a beszélgetésre, de mivel mi ugy ültünk ott, mint a mennykőütöttek, hátat forditott s két száraz törülközőbe temetkezett, nem szünvén meg káromolni az eget, a földet, a lovát, a csárdát, a törülközőt s mindent, a mi csak eszébe és kezébe jutott. Miklós még mindig nem vette észre, hogy bejött valaki az ivóba. Azt hittem, elaludt. Micsoda álmai lehettek a kedves jó fiunak, ki elé szülőföldjét tett első lépésére égen vihar, földön boldogtalanság nyomult! Vagy az ég talán az ő szövetségese s az ő haragját és boszúját dörgi oly félelmetesen?…

Miklós keze reszketni kezdett, egyre jobban és jobban reszketett, lélegzete hangosan tört ki melléből. Egyszerre fölkelt s behunyt szemmel, kitágult orrlyukakkal, oly egyenesen és biztos iránynyal, mint Teli Vilmos nyila, Torbágy Tamásra vetette magát. Én elorditottam magamat a rémülettől, hej pedig inkább Torbágy Tamás ordithatott volna; a trabális fickót, a ki kapálózott hosszu lábaival, mint egy megcsipett keresztes pók, a gyertyához huzta s torzonborz fejét a láng elé tartotta. Én megfogtam Miklóst, mert azt hittem, hogy megfojtja Torbágyot. Miklós csak ekkor nyitotta ki a szemeit.

– Ha sohase láttalak volna, tudnám, hogy Barnabás fattya vagy, – hörgé Miklós s vadul megnézve Tamást, egyszerre el is eresztette. Megdörzsölte a szemeit, homlokát, – mintha nem akarna hinni szemeinek s gondolkoznék, hogy mit is tett ő most voltaképp. Az egész dolgot mintegy álmában cselekedte.

Torbágy Tamás vállig fölgyürte karján nedves ingét s dagadt erü vastag karjait veszett gyorsasággal lóbálva a levegőben, kiabált:

– Botot, lécet, csárdásgazda, dorongot nekem, – s ezzel iszonyu káromlások, toporzékolások közt Miklósnak indult. Miklós mintegy elszédült, tehetetlenül állott ott, az asztalhoz támaszkodva, mintha iménti álmát folytatná. Gondolkozott, hogy mit csináljon Tamással, vagy elkábult a rossz hirektől, a nagy titoktól, a kínzó sejtelmektől? Ez a rőt Herkules már előtte dobogott, rikácsolt és hadonázott, nagyokat ütve meztelen mellére. Én halálos rémületemben fölragadtam a puskámat s a tust forditottam Tamás ellen, hogy a kellő pillanatban lecsapjak!

– Ki vagy? – orditá Tamás Miklósra.

– Turszki Miklós, – felelt ez lassan, egész készséggel, de hanyagul, álmatagon, mintha bálteremben mutatná be magát egy csinos hölgynek.

– Turszki? Hahaha! Turszki? – ismétlé Tamás, gunyos kacaj közt, – hisz rád ösmerhettem volna, ha egyébről nem, apám korbácsütéséről…

– Kárhozzam el, jussak akasztófára, de én ölök, amen! – E bevezetés után, mely, azt hiszem, nem sok egy gyilkossághoz, a puskatussal hatalmasan mellbevágtam Tamást. Kár, hogy csak a levegőt találtam, mert Peti megelőzött s hátulról megragadva két karjánál Tamást, ugy a falhoz dobta, hogy ekkor a Hojszás nem dőlvén össze, örök életet jósolok neki. Nekem tehát meg kellett elégednem a jó szándékkal.

És Miklós még mindig tévetegül állt az asztal mellett. Ha e szörnyü gondolkodásnak vége lesz!…

Tamás föl se vette a falhoz lökést. Lepattant onnan s ruganyos léptekkel közeledett ujra felénk, oly módon, mintha meglepő fegyvereket tartana ellenünk tenyereiben. Bizonyos távolságra azonban megállt.

– Hárman egy ellen? – kezdé. – Dicső dolog… Becstelen, alávaló, gaz mód… hja, nem is lehet máskép, ha az ember olyan kompániába keveredik, melyben egy hamis kártyásnak a fia a vezér. No Turszki Miklós, ország csavargója, látom, hogy apádra ütöttél, a hires hamis kártyásra! Hehehe…

Miklós fölébredt. Emelt fővel, tágra nyitott szemekkel, kinyujtott karral, hangtalanul és nesztelenül megindult a röhögő alak felé. Olyan volt, mint egy szellem, melyet kiüztek éjféli sirjából… vagy mint egy boszúálló angyal… a levegőben látszott lebegni… nem is lépett, a levegő vitte… én a falnak támaszkodva keresztet vetettem magamra s szegény bünös lelkeinket az uristen kegyelmébe ajánlottam.

A röhögő alakról lassan lemultak a gunyos kitörések és fintorgatások. Először a röhögés hangja hagyta el, arca nevetésre összeszedett vonásai még egy kissé ugy maradtak, de aztán ez is elmult s a csuf pofa szorongva és félve várta a közelgő rémet. Hencegés, hányavetiség, düh, gúny, hang, erő, mintha mind kiröppent volna belőle Miklós közeledésére. A mint nőtt Miklós, ugy törpült Tamás. Összeértek.

– Térdre előttem nyomorult! – rivalt Miklós, könnyedén vállára csapva a Herkulesnek. Ez térdre rogyott.

És ekkor Miklós az ocsmány, rágalmazó szájára olyant vágott ököllel, hogy Tamás elbukott s hörögve vért köpött ki.

Peti belökte egy kamarába.

– Mehetünk, – mondá Miklós hidegen. Hangja nem, csak teste remegett.

Többet nem beszéltünk. János befogott, én jól betakartam pokrócba Miklóst, ő türte s elindultunk. Az eső még mindig esett, de már nem olyan sürün; a dörgés távolabbról hallatszott s néha-néha öltötte már csak végig sáfrányos nyelvét a villám a nedves felhőkön. Hallgatagon haladtunk a város felé. Egyszer állottunk meg a szent-györgyi keresztfa mellett. János leszállt s megcsókolta Krisztus urunk összeszegezett lábait. Jó az ilyen sötétségben, az árokba fordulás ellen. Én keresztet vetettem magamra s nagyot fohászkodtam. Miklós hallgatott. Igy Isten segitségével mentünk tovább. Egyszerre, mikor a távolban a városból egypár alak világossága megjelent, Miklós felém fordult.

– Hallottad, a mit Torbágy Tamás apámról mondott? – kérdé.

– Hallottam, – felelém s torkomat összeszorulni éreztem.

– Először hallottad?

– Nem, – feleltem alig hallhatóan.

– Mit tudsz? Ha szeretsz, őszintén felelsz.

– Hogy azért lőtte agyon magát, mert hamis kártyázást sütöttek rá, – feleltem reszketve.

Beértünk a városba.

IX.

Már néptelenek voltak a városka sártól dagadó utcái. A foszlányos égről néha hullott alá pár tétova holdsugár. A nagykocsma földszinti termének hosszu sor ablaka mind világos volt s pár nyitott ablakon emberi zsongás szüremlett ki az utcára, hol háztetőkről, eresz aljáról, árokpart magasáról, hidak gerendáiról csöndes csorgással-morgással folydogált az esőlé. Miklós ledobta vállairól a pokrócot s nagyra nyitott szemekkel, figyelve tekintett körül. Összes ébersége visszatért, mióta a városba értünk. Mintha ellenséges földre ért volna. Minden sötétebb árnyékot szemügyre vett, minden fa mögé vetett egy tekintetet, minden vizmorgást meghallott és megügyelt, mintha mindenütt egy ellensége rejtőznék, melylyel szembe kell szállnia. Rámutatott a kivilágitott kocsmai ablaksorra s kérdé:

– Mi történik ott?

– Szini előadás. (Gondolom, az eső elől bemenekültek a nagyterembe.)

– Mit adnak?

– Hamletet. Legalább ki volt tüzve mára.

– Gyerünk be, ő vár. (Vajjon Jolánra gondolt?)

Feleletet se várva, leugrott a kocsiról a legnagyobb sárba.

– Megállj, Miklós. Előbb gyerünk haza, átöltözködni.

Nem felelt prózai, de praktikus inditványomra, megindult a kocsma felé. Én intettem Jánosnak, hogy csak menjen haza, s utána mentem Miklósnak.

Megfogtam a kezét. Be forró volt! Mintha olvasztott ólom lüktetett volna benne. Igy mentünk be egy kis ajtón a nagyterembe s hátul, a félhomályban, hol mi majdnem láthatatlanok voltunk, s hol nem is ült senki, helyet foglaltunk.

A darabot csak nem rég kezdték s éppen vége volt az első változásnak. Én rögtön fölkeltem s végigsétáltam a termen, szemügyre venni, hogy kik vannak jelen. Azonnal láttam, hogy Shakespearenek és Hamletnek előzetesen az egyes családoknál csinált ostoba reklámjaim megtették a kellő hatást. Az általam a darabban kilátásba helyezett tömeges gyilkosságok, megőrülés és mérgezés (karddal!) gyakorolták a legnagyobb vonzóerőt. Nem leszek tehát szerénytelen, ha a telt szinházat magamnak és nem Hamletnek tulajdonitom. Azonnal értesültem, hogy Torbágy Barnabás is erősen dolgozott, hogy az egész intelligencia jelen legyen. Ugyanis ma akarták a városnak először bemutatni az ifju jegyes párt, Tamást és Jolánt együtt, és Barnabás messze hallhatólag káromkodott, hogy az a kölyök, t. i. Tamás, elment a szittnyai erdőkbe vadászni és még nem tért vissza. Elvörösödve félre fordultam. Egy csomó mamának kezet csókoltam, egy csomó papától erőteljes vállraütést szenvedtem el, egy csomó kisasszonynyal az időjárást pedzettem (a vidéki kisasszonyok mindjárt bizalmatlanok az ember iránt, ha nem az időjárással kezdi a diskurzust), módot találtam arra, hogy Jolánnak fülébe sugjam, hogy bizzék bennünk, a mivel az ifju leány szomoru szemeiben egy kis tüzet élesztettem, mely – tudom – szivét is jótékonyan melengette. Torbágy Simon egy fekete selyemkendővel takargatta arcát, melyet rheumatikus arcfájás kínzott s oly félénken ült a felesége mellett, mintha az egy királyné volna, a ki kitüntetésképp megengedte neki ezt a kegyet. Sarlay az előkelő rokonokhoz dörgölődzött s Barnabástól Simonhoz, Simontól Barnabáshoz vándorolt. De Simon fagyos szótlansággal, Barnabás mérgében (Tamás miatt) otromba megjegyzésekkel főzte le. Letelepedett tehát leánya mellé s elhallgatott. Az előadást tovább folytatták, és visszalopództam Miklóshoz s leültem melléje.

Csend lett, a szinészek szava betöltötte a termet. Miklós a szinpadot nézte, én néztem Miklóst. Esze, keserve, lelkének minden tulajdonsága és fájdalma lassankint a szemébe gyülni látszott. Egyik pillanatban könnyek öntötték el a szemhártyáját, a másik pillanatban már száraz volt és egy egész vulkán tüze ragyogott benne. A szerint, a hogy a nagy brit forró vértől csepegő vagy lánggal égető szava fölkorbácsolták benne az érzéseket.

Nyelte a szókat s láttam, hogy az óriási szenvedélyek, melyek a nagy szavak hullámain járnak, mennyire égetik Miklós belsejét. Természetfölötti látvány gyanánt bámultam a jelenetet: Hamlet szavai tüzes csóvákként röpültek Miklós felé s ez gyönyörrel sütögette velük vonagló szivét. A zseni lehelete megérintette a játszó szinészt, a ki mintegy varázsütésre kiemelkedett tehetsége romjaiból s az a régi, nagy, jeles histrió volt, a ki felé egykor a legrajongóbb lelkesedés, a legzúgóbb tapsok vihara szállt ez országban. Fölemelkedett az ő régi magasságára s mig az átérzett szenvedélytől forrt, a hamleti szellemtől szikrázott s az utolsó percig medrében maradó féktelenségnek oly képét nyujtotta, mely engem rettenettel töltött el. Féltettem a házat, a várost, a világot a rombadőléstől…

De talán nem is tőle féltettem… A szemeim elkápráztak?… vagy csakugyan Miklós beszél? ő a Hamlet, a ki szerelmét, kényelmét, életét lábbal tapodja s félelmetesen halad az uton, megölt apja megboszulása felé? Nem, Miklós csöndesen ül, Hamlet szavai a szinpadon konganak, mint a vészharang. De ő a Hamlet mégis… ajkai utána mormogják a dán királyfi átkait, esküjét, kétségbeesését, sarcasmusait és őrült bölcseségeit… ez itt a Hamlet, ez a sápadt, csapzott haju, sáros, reszkető, barna fiu, a másik fiu csak komédiás, csak beszél, csak hangot ad az iszonyu fájdalmaknak, de azok ennek a keblét marcangolják… ennek kell itt megboszulni az apja halálát.

…A királyt ledöfték. A nemes Hamlet megmérgezetten lehanyatlik… Vége a tragédiának.

– Atyám! – sikolt egy hörgésben elvesző éles hang, mely átjárja a termet. A pisla lámpák is megrezzennek s az emberek döbbenve tekintenek egymásra. Körülnézek, Miklós nincs sehol… Nincs vége a tragédiának.

Miklós félreháritá az embereket, egy ugrással az ajtónál termett s eltünt. Én utána. A hold kibújt s világánál a nagy udvar végén egy tántorgó alakot látok futni. Utána sietek, a hogy csak inaim birnak. A futó alak Miklós volt. Utolérem, de nem merek szólni, csak lihegve rohanok mellette. Tudtam, hová megyünk.

Miklós lehorgasztotta a fejét s szemei, azt hiszem, be voltak hunyva. Melle zakatolt, mintha vas-sziv verne benne vaskebelt. Erőteljes lépései alatt szinte dobogott a föld. Vagy valami titkos visszhangjuk kelt e lépéseknek ott alant? A vihar maradványait, az esőtavakat zuhogva gázoltuk át, árkokon, fatörzseken átröpültünk. A város elmaradt. A temetőbe értünk.

A szélén, az árokhoz közelebb, mint a többi sirhoz, domborodott egy halom, végső hajléka minden halandónak. Egy rothadtas fakereszt ferdén állt rajta, félig ráborult egy kökénybokor, mely a legjobb helyről, a sirból szítta bogyóihoz a keserüséget. Az árok mély és szakadékos volt; látszott, hogy az esőviz, mely most is benne zuhogott, megkezdte már ásását a csontok felé, hogy elvigye messze le a sík mezőre, hol pásztorfiuk vig furulyát faragnak a szomoru csontokból.

Itt nyugodott Turszki Dezső, Turszki Miklós apja. Letérdeltem a sárba s összetettem kezeimet.

Miklós a sirdombra vetette magát s körmeit a gyepbe ütötte. Azután átkarolta a keresztfát s megcsókolta, leborult a földre s megcsókolta. Végigterült a dombon, szemeiből könnyek csorogtak a sárba, vonagló teste mozdulatlanná lett, a fejét a földhöz szoritotta… beszélgetett a halottal… én pedig tekintetemet az ég felé forditva, hangosan imádkoztam: Miatyánk ki vagy a mennyekben, szenteltessék meg a te neved… Miklós velem imádkozott. A két gyermeki, tiszta szivből fakadó, szelid könyörgés hangjai áttörtek a vizesés moraján s tovalebegtek az ürben. A fák suhogtak és hajlongtak, a hold enyelgett a falevelek vizcsöppjeivel és sugaraival a sirok fölött lassan terjedő fehér párán áttörve, ezüstös takarót szőtt a halottak egyforma kunyhói fölé.

Miklós megragadta kezemet.

– Jer, menjünk hozzád! Óh, atyám, ott fent az égben, adj erőt. Az imádságnak vége. Vezess, Béla, vezess, nem látok, csak sötétséget és benne vért. Ez a mindenttudó, gyilkos sötétség s az benne apám vére, melyet a gonoszok kiöntöttek.

Tiz perc mulva lakásomon voltunk.

X.

Miklós fehér kendőbe megtörülte homlokát, azután megfogta kezemet s mondá:

– Gyerünk.

– Hová? – kérdém.

– Anyámhoz.

– Maradj, Miklós, csillapodjál.

– Nyugodt vagyok. Turszki Miklós meghalt. A ki él, az Turszki Dezső fia.

És elindult a sötétségben. Én utána. Egyenesen a Torbágyék háza felé mentünk. Emberek állottak kint a kapu előtt és halkan beszélgettek. Egyszerre az orvos sietve megjelent köztük.

– Nos, nos? – kérdék valamennyien.

– Meghalt.

Nagyot dobbant a szivem.

– Ki halt meg, – kérdém az orvost, elfulladó lélegzettel.

– Torbágy Simon. Szivenlőtte magát.

Miklós nagyot dobbantott a földre: haragjában talán, hogy Torbágy az ő boszúja elől oda le a poklokra menekült?

Mozgó ajakkal, mintha imádkoznék, fölvetette szemeit az égre s szólt:

– Gyerünk anyámért.

Tovább haladtunk. Az udvaron álló vén diófa sötét árnyéka alól a fájdalmas arcu, halavány asszony lépett elő.

– Vártalak, fiam.

Miklós anyja volt.

– Hallottam sikoltásodat, hallották mind, s azóta az Isten véres itéletet tartott.

Miklós hallgatott.

– Nem ölelsz meg, fiam?

Miklós nem mozdult. A fájdalmas anya összekulcsolta a kezeit s aztán hirtelen, váratlanul Miklós elé térdelt.

– Bocsáss meg! Együgyüséggel, vaksággal vert meg az Isten.

– Kelj föl, anyám, ez átkozott földről.

– Bocsáss meg. Én bünös nem vagyok.

Miklós lehajolt, megcsókolta anyja kezét, s magához ölelte őt.

A folyosón csomóban álltak a rémült cselédek. Barnabás, mintha kővé vált volna, érzéketlenül bámult le a tornácról a holdfényes udvarra. Kocsizörgés hallatszott odakint. Könnyü parasztszekérről Torbágy Tamás ugrott le. A következő pillanatban Miklós és az anyja mellett állott s a düh kiáltása tört ki eltorzult szájából. De még mielőtt Miklóst levághatta volna, egy alak, mint a villám mellette termett s lesujtotta őt. Barnabás volt.

– Tamás! Térdre Turszki Miklós előtt. Torbágy Simon megölte Turszki Miklós apját. Torbágy Simon ezért megbünhödött: szétlőtt szivvel hever odabent, véres lepedőbe takarva. Bocsáss meg, Turszki Miklós. Én nem tudtam, hogy bátyám megölte apádat.

Ezzel a nagy, erős, durva, hajlithatatlan ember, mintha derékban kettétörött volna, összecsuklott s megcsókolta Miklós kezét.

Tamás elkábulva oda tántorgott s mint egy alvajáró, követte apja példáját.

A rémek szaporodtak s én remegve huzódtam vissza. Láttam Sarlay Balázst is előkúszni valahonnan, összetett kezekkel, sirva. És a gyámoltalan alak megszólalt:

– Én voltam az, a ki ráfogta az apádra, hogy hamis kártyás. S mikor a kaszinóból, lesujtva a rettenetes és hazug vádtól, vértelen arccal és ingadozó léptekkel távozott, lelkiismeretem mardosása utána kergetett, mert megijedtem, hogy csakugyan megöli magát. Azonban a bűn, mely arra számitott, hogy a gyalázat terhe alatt megöli magát, de attól félt, hogy nem teszi meg, gyorsabb volt, mint én. Torbágy Simon megelőzött engem. Utána siklott Turszkinak. Téli est volt, ködös és hideg. Senki se járt az utcákon, csak a bűn. Kint laktatok a város végén. Az országuttól oldalt, egy dülőuton lehetett oda menni. Isten, Isten… ezen a dülőuton lőtte agyon egyetlen lövéssel atyádat Torbágy Simon. Eléje kuszott s egy vastag fa mögül lőtt rá pisztolyból… A pisztolyt éppen melléje fektette, mikor én megérkeztem. Torbágy őrült volt, szerette édes anyádat. Félt, hogy Turszki nem öli meg magát… és gyilkossá lett. Én gyáva voltam, szegény voltam, szerettem az élet kényelmeit… Torbágy mindent igért: büntársa, cinkosa lettem mind a két bünben. Egyikben eszköze voltam, másikban néma tanuja. Mind a kettőért fizetett, a mikor csak kértem; de átok volt e pénzen, mely vérdij volt, szétfolyt kezeim közt, féltem e pénztől, siettem megmenekülni tőle. Sokat szenvedtem. Szégyeltem magamat leányom előtt, nem tudtam elviselni tiszta, ártatlan tekintetét. Nagyon szerettem leányomat, de ez a szeretet csak gyötrelem volt nekem. Néha azt hittem, hogy nem viselhetem el életemnek és bűneimnek terhét. Ittam, lerészegedtem… azután elfásultan, félig alva, mámorban huztam tovább az igát…

Ömlött belőle a szó, mint a sebes patak. A rémület közepette azt a benyomást tette rám, hogy nem tudja szavainak áradatát megállitani. Egy belső erő üzi, veri, korbácsolja ki belőle a vallomásokat… Ezt az embert a beszéd megkönnyebbitette… Mintha minden kimondott szavával egy szúró tövist huzna ki testéből.

– Bocsáss meg, Miklós! – bocsáss meg, hogy nyugodtan bujdoshassam el innen leányommal.

S a bosszu angyala végignézett a megtört nyomorultakon, a kik előtte fetrengtek a porban. Mennyivel öregebb lett ez a fiu pár pillanat alatt. Érctelen hangon megszólalt:

– Gyerünk, anyám.

Eltávoztunk.

Gyönyörü holdas éj volt. A vihar minden porszemtől és fölfelé törekvő földi piszoktól megtisztitotta a levegőt, a lég szinte sugárzott a tisztaságtól, a hold és csillagok mintha közelebb jöttek volna a földhöz ragyogni. A mozdulatlan fák élesen rajzolódtak az ég sötétkékjére, árnyékuk fekete volt és szemmel át nem kutatható. Az elhagyott utcákon hallgatagon vonultunk végig.

…És azóta sok napot láttam jönni, láttam elmulni, sok éjszakán láttam a hold sápadt világát a bünös éj fölött virrasztani, de mig élek, sohasem felejtem el az én szegény, édes Hamletem szomoru életét és véres bosszuállását.

Tartalomjegyzék

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- IX.

- X.