Laczkó Géza

Ella útjai

novella

Ez az elektronikus kiadás a Nyugat c. lap 1912. 3. számában megjelentetett mű alapján készült.

A kép forrása: wallsdl.com.

A konvertálást a Kindle-varázs készítette (szerkesztette: Farkas Márta),

további PRC könyvek a Kindle-Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat,

azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

Kindle-varázs Kiadó, 2012

A nyitott ablak virágkosarában egy cserép ciklámen sötétlila virágai himbálóztak a ködös nyárvégi szürkület támadó szelében. A kis íróasztalt borító fehér lepedőn még ott csillogtak a naftalin-szemecskék, émelyítő illatukba félve zavartan keverte a magáét egy friss rózsacsokor. A nagy előszobán túl, az ebédlőben bútorokat tologattak. Ella egy nagy karosszékben ült és gondolkozott.

Összeszorította két piros ajkát, tenyerébe hajtotta a fejét, fölhúzta szűk szoknyáját térdig és úgy nézte fekete antilop-cipőben végződő, szürke selyemharisnyájának szerelmes alakot adó izmos kis lábát. Kedvetlen volt és fáradt a külső ablakpárkány pléhborítékján nagyot koppant egy kövér esőcsepp. Az ebédlőben a mama rekedt hangja rendelkezett.

A gyorsvonat rohanása még bent volt az idegeiben: koronként szédült. Hallotta robogását és gőzének sziszegő füttyét.

–  Vége a nyárnak. A tengert sajnálom. Milyen fess volt az a francia nő selyem úszótrikójában! A többit nem bánom. Múzeum, képtár, villanyos, hotelszoba: ez volt a nyár. De Binzben jó volt. Az utolsó percig azt hittem, hogy az olasz be fog mutatkozni. Elhaladt mellettem, rám nézett nagy, okos szemével, aztán kiúszott messzire, a bolond. De a Zoltán, az ott volt mindig körülöttem ostoba francia vicceivel.

Sajnálkozva tekintett le formás lábaira:

–  Szegény kis Ella! Neked nem jut szerelem? Györke megmagyarázta a tavasszal, hogy a társadalom gyalázatos gúzsba kötötte a szerelmet, mert nem tud annyit termelni, vagy nem akar, amennyi elég lenne a szabad szerelem nyomán támadó sűrűbb népességnek. Azt mondta akkor ott a moziban: »Maga most azért nem lehet, tegyük föl, az enyém házasságon kívül, mert a birtoklásra alapított társadalmi berendezkedés megrendszabályozta a szerelmet. Csak annyit enged meg belőle, amennyi elég bizonyos számú adófizető és katona világra hozatalára.«

Ella összeborzadt és sírás dagadt szívéből szemei felé. Az eső makacsul dobolt a pléhen és beszitált az ablakon. Besötétedett, lámpacsillagocskák pislantak föl egy helyben, vagy siklottak futva odább. Ella úgy érezte, hogy mély tenger vizében süllyed alább és alább s ez a tenger a bánat tengere …

… Eleinte úgy szállt alá, mint hajókon elhaltak, akiknek lábára nehezéket kötnek. De aztán szabadon lebegett, mint a halak. Egy kláris ág véresre hasította a combját. Hínárok hálóján át mély sarat ért, öleléséből nem tudott kibontakozni. Férfikarok szorították és lihegő keble érezte az izmok játékát a hatalmas férfimellen …

Aztán vacsorázni hívták. Harsányi úr mosolygott s egyik kezével fekete kis kecskeszakállát simogatta, a másikkal az óraláncán ténfergő jegygyűrűt csúsztatgatta, talán nem is szokásból, a mellényzsebébe. A mama mártír büszkeséggel ült üres tányérja előtt s az urát lornyonozta. Még most is szép szája szélein a mosoly csak kesernyés tudott lenni.

–  No, Ella, mit csináltál egész délután? – kérdezte félig kedveskedve a papa.

–  Semmit.

–  Mi?

–  Hagyja azt a leányt – szólt a mama, mint aki ideges.

–  Kérem, hagyom – szólt a papa, vállába húzva a fejét.

Ella vállat vont, összerántotta a szemöldökét és elfordult. A papa türelmetlenül dobolt ujjaival a poharán: haragudott, hogy vidámnak szánt bevezetése majdnem veszekedéssé fajult. Gondolkozott, gondolkozott, végre rájött, hogy mindennek a felesége az oka, meg is szólalt:

–  Ez a karfiol keserű!

–  Nem tehetek róla, én nem vagyok bent abban a karfiolban. Mért nem akar húst enni vacsorára? – mondta a mama, mint akin méltatlanság esik.

A papa szerette volna itt hagyni az egész társaságot és visszamenni a kaszinóba. De türtőztette magát. Nem emlegette érelmeszesedésre való hajlandóságát se, sőt békülékenysége jeléül megette az egészet és nem vágott hozzá arcokat.

Ella unottan csipegette az ételt és egy vad Wedekind színdarabra gondolt, amelynek prológusát egy kutyakorbácsos állatszelídítő mondja el.

–  Volt itt a kárpitos?

–  Nem – kegyeskedett felelni a mama.

–  Ejnye, ejnye, – kedélyeskedett a papa – pedig háromszor is telefonáltam neki. Különben érdekes beszélgetésem volt a délután – sietett a tárgyra térni.

–  Úgy?

–  Igen. Beszélgettünk. A Zoltán bent járt az üzletben.

A mama csöndesen nemet intett az urának úgy, hogy a lánya észre ne vehesse. Harsányi oda se hederített, a lornyon lemondással hullott az asszony ölébe.

–  Hát szóval, ha tudni akarjátok … ez a Zoltán egész rendes ember … nem?

Csönd.

–  Na nem, hát ezt még se lehet tagadni. Szóval puhatolózni jött a Zoltán, amint mondani szokás. Az szerelmes beléd, az a fiú. Ella, hallod?

–  Hallom, papa.

–  Hát én nem vettem el minden reményét. Utóvégre talán nem is lenne olyan rossz férj. A Zoltán nagyon jó üzletember. Mit szólnál hozzá, Ella?

–  Nekem nem kell a Zoltán, papa.

–  Ugyan ne beszélj, magad se tudod. Hát nézd, a Zoltán …

–  Hagyj most a Zoltánnal papa. Jóéjszakát mama, szervusz, papa!

Harsányi kivörösödött és megrázta a fejét, mikor a lánya az ajtóhoz ért, utána kiáltott:

–  Itt maradsz!

A leány nyugodtan fordult meg:

–  Kérlek!

–  Az mégse járja, hogy egy leány otthagyja az apját, mikor az a javát akarja.

–  Kérlek, papa, hát visszajöttem.

Harsányi az órára nézett és hirtelen más jutott az eszébe. A nagy falióra méltóságos, nagyképű lassúsággal ketyegett a szivarfüstös csendben. Ella leült a pamlagra és várt. A mama föl s alá járkált asztaltól pohárszékhez, pohárszéktől tálalóhoz, tálalótól az ablakhoz kis kulcsos kosarával, alsó ajka gúnyos megvetésre biggyedt. Végre megszólalt:

–  Menj aludni, Ella! Még nagyon fáradt lehetsz az úttól – tette hozzá férjére pillantva.

Ella fölkelt:

–  Jóéjszakát kívánok! – s feleletet se várva, halkan kiment.

–  Hallatlan ez a lány! – jelentette ki visszafojtott dühvel Harsányi.

–  Nem tartozol a legügyesebb emberek közé, papa! – vonta le mosolyogva a tanulságot a mama, amint az asztalhoz ült.

–  Bizony nem, se téged nem tudtalak megnevelni, se a lányomat.

Az asszony fölugrott, fölkapta kulcsos kosarát és távozás közben ügyesen helyezett el egy tűszúrást az ura öntelt magabízásában:

–  Jó mulatást!

Harsányi szeretett volna valami gorombaságot utána kiáltani, de aztán inkább hamisan a szakállába mosolygott. Új szivarra gyújtott, megnézte, mennyi pénz van a zsebében és várt még egy kicsit.

Ella másnap reggel ismeretlen forrású, lefojtott örömmel és izgatottan öltözött kimenőre. Félve sietett, mint aki tarlóról mezítláb gyepre igyekszik; maga se tudta, miért. Telefonált a Klárának, hogy jön és megindult. Nyáriasra kendőzött kacér ősz ragyogott az utcán. A nap sugarai még melegítettek a lilás szürke párán átszűrődve, de a körút fáin már fonnyadtan csüngtek a sárga levelek. A komoly, sötét őszi öltözetek még eltűntek a makacsabbak vagy szegényebbek könnyű nyári ruhái és szalmakalapjai között. Nehéz teherautomobil dübörgött a kockaköveken s a túlsó oldalon hosszú sorban álltak az elakadt villanyosok. A Bazilika mellett egy úr megfordult utána s a Deák téren egy inasgyerek nevette a szemébe:

–  Bukj el, szoknya, hihihi!

Klárával aztán a Művészház kiállítására mentek.

Az előcsarnokban egy keselyű képű ifjú művész beszélgetett a ruhatáros kisasszonnyal. A termekben szórványos közönség ődöngött, de egy nagyon nagy vagy nagyon kicsi vászon előtt fiatal festők magyarázgatták egymás műveit.

–  Szervusztok, lányok! Gyertek csak, gyertek, hallgassátok – vonszolta őket egy csoport felé Lili.

Egy göndör, fekete hajú ifjú ceruzával kezében magyarázott:

–  … igen, amint mondtam, ez a kép nem akar semmit sem elmesélni, ez nem littéraire piktúra. Itt van ez a pár meztelen női test, itt szín és vonal van csak, semmi más. Ne kérdezzétek tőlem, hogy mit akarnak itt ezek a meztelen nők. Ugyanígy nem akar semmit a kép bal sarkában ez a szalonkabátos férfi, aki háttal áll nekünk. Igen, de azt mondja valaki, hogy ez az alak majdnem kiesik a képből. De nem esik ki, mert ott van középen hátul az a vörös, sematikus emberi alak, aki kinyújtott kézzel jobbra fölmutat. És ez volt itt a probléma. És ezért nagyszerű ez a kép. Mert bármit mondjanak kiszáradt gerincű …

–  Ella, itt van a Pista meg az Andor.

A két barát egyforma és egyaránt kifogástalan ferencjózsefben, cilinderben érkezett. Általános kezelés után más terembe vonultak. Lili és Andor hamar elvesztek a lassacskán megtelt termekben. Pista a másik két lánnyal megállt egy foltos szőrű lovon ülő meztelen férfi alak előtt. Pista föltette a monokliját – a legnagyobb bámulat jele! – néztek és hallgattak.

–  Ezt a mázolást megvenném magának, Klára! Mi?

–  Alászolgája – köszöntött rájuk önmagát gúnyoló parasztsággal Györke Béla.

Klára hirtelen elkezdett érdeklődni Lili iránt, talán már el is ment, pedig ő okvetlen szeretne vele beszélni …

–  Én megyek, megkeresem. Te itt maradsz, Ella, ugye?

Pista illusztrált angol lapokból tanult előkelőséggel ballagott az elsiető után.

–  Hát visszajött? Maga egész csinos lány, Ella, – mosolyogta rá szelíd, gúnyos arcával Györke, mikor egyedül maradtak.

–  Maga most ezt csak azért mondja, hogy örömet okozzon – szólt Ella és Györke kezére tette a kezét.

Györke, amint figyelmes vággyal nézett a leány szemébe, megzavarodott a sötét csillogással feléje táguló szembogár kifejezésétől. Ella arcán két piros vérhullám suhant végig; hirtelen megfordulva, végig mutatott egy képen:

–  Nézze, de szép!

Közelebb mentek, hogy egészen egymáshoz hajolva, félig csukott szemmel csak zavaros színfoltokat lássanak. Györke a karján érezte a leány mellét.

–  Már eleget néztem, Györke; jöjjön, menjünk egyet sétálni a teremben – szólt idegesen Ella.

A kiállításon ott volt mindenki, aki csak képet szokott nézni Pesten. Ott volt az arany paszománttal díszített sötétlila ruhás, fűzőtlen feminista; ott volt a zsíros cilinderű előkelő politikus; ott volt a fekete göndör hajú, télen-nyáron fehér kamásnis műbarát; ott volt a sok meztelenségen iruló-piruló, de mindenáron művelődni akaró házilány; ott volt a legdivatosabb irodalmi hetilap keserű kritikusa és kedves szerkesztője; ott volt a borotvált arcú ifjú írók gárdája, akiknek háta mögé ügyesen csoportosult egypár önképzőköri elnök; ott volt a vásárlási szándékkal hangosan kritizáló bankigazgató. Györke és Ella szívesen sodortatták egymáshoz magukat a folyton változó összetételű tömegben. Györkét csak az a hol gombostűfejnyivé szűkülő, hol tágra kerekedő szembogár érdekelte.

Már harmadszor nézték végig a kiállítást és még mindig találtak egy-egy képet, amelyet okvetlen még egyszer meg kellett nézniök. Mikor mindnyájan összekerültek a nagy teremben, Ella ideges volt a felsimogatott vágytól és többet akart. Öklét összeszorítva beszélt, beszélt, hogy valami eszébe jusson. Aztán lassan, lassan megnyugodott, végül is egész közönyösen kérdezte:

–  Nem mennénk egyszer moziba?

Miután megállapodtak egy napban, Ella búcsúzott és ment. Györke lekísérte s amint a ruhatár előtt rásegítette a kabátot, egy pillanatra érezte a gömbölyű váll szerelmes melegét.

–  Jön, ugye maga is moziba?

A szemük összevillant.

–  Megyek.

Ella villanyosra szállt. Amint föllépett, szűk szoknyája fölszaladt szárközépig. Györke a megállóhely oszlopától nézte a szürke harisnyáról elhúzódó s újra visszasikló szoknya incselkedését. Beharapta az alsó ajkát és sokáig nézett a ténfergő villanyos után, s mikor cigarettára akart gyújtani, észrevette. hogy a keze remeg.

Elláéknál a legnagyobb jókedv uralkodott ebéd alatt. Ella vidám volt és pajkos a tűz körül játszó szerelemtől, a papa nagyokat nevetett, mert úgy találta magáról, hogy most ismét ravaszul járt el, a mama meg nem akart elmaradni a társaságtól, mert az nem előkelő. Ella a képekről beszélt, a papa ifjúkori emlékeit elevenítette föl; a mama pedig az őszi divat sajnálatos kinövéseiről ejtett el egy-két megjegyzést. A papa elszaladt rögtön ebéd után, a mama csak öt óra felé ment el hazulról. Ella egyedül volt egész délután. Kicsit zongorázott, kicsit Dehmelt és Verlainet olvasott. Vacsorához is egyedül ült, mert a papa és a mama, ünneplési szokásaikhoz ragaszkodva, ma is egy előkelő vendéglőben vacsoráznak. Sok vasárnap tompa nyugalma nyomta így fejére, idegeit szerelemre ébresztgetve, súlyos buja kezét.

… Györkét látta, amint lóra pattan. Csontos keze görcsösen szorítja a kantárszárat, de pirosra melegedett arca mosolyog … Erő és szerelem! …

–  Háhá, kisasszony! Maga még fönt van? – nyitott be szobájába jeles apja.

Ella arca összerándult, de a haragot elűzte széteső arcvonásairól a bánat.

–  No, kedves barátom, hát mit csinálsz itt? – kérdezte két kezét vidáman össze-összedörzsölgetve Harsányi.

–  Gondolkoztam.

–  Hát az se baj. Légy olyan szíves, ha nem találkoznánk holnap reggel, rendezd úgy a dolgaidat, hogy holnap délután itthon légy, látogatót kapunk és igen kívánatos, hehehe, nagyon kívánatos, hogy itthon légy. Most jóéjszakát, feküdj le szépen és álmodj szépeket.

Ella fogai görcsösen összevacogtak, mikor egyedül maradt. Kéj nyargalt végig sima bőre alatt: Anatole France Vörös Liliomának jelenetét látta, mikor a festő ölében ül az egy szál batiszt inges, szerelmes asszony és mámoros gyerekességgel gyümölcsöt majszol. Aztán undor fogta el: látta Catulle Mendés szűz királyát megundorodni a mások szerelmén. Ez a két kép forgott, változott nyugtalan álmában reggelig …

Reggel csak egy csésze üres teát ivott: ijedő, örvendő izgalmát féltette. Aztán elment hazulról gyalog a körúton az Andrássy útig s rajta ki a ligetbe.

–  Mért sápadt rongy az emberek arca vagy fényes olajnyomatú kép? – kérdezte magától zavaros öntudattal.

Ment és alig látott. Lüktető emberlánc húzódott mellette két oldalt fel s alá: feketén gördülő láncszemek, itt-ott egy-egy színes. Ment.

A Stefánia úton megnyugodott: jól esett a tiszta levegő szobától, remegéstől, szerelemtől összeszorult mellének. Le-lehunyta szemét, a köd kezdett fölemelkedni agyáról. Domború pirosra feslő ajkát lágyan foga alá szorította és megállt egy percre. A gonoszan, öntudatosan ráhajló pilla alatt szemében új szikra támadt s egy haszontalan kis mosoly mindent derűbe olvasztott. Aztán nyugodtan megnézte az óráját és villanyosra ült.

Otthon nemcsak, hogy asztalnál ültek, de a papa már a Pester Lloydot olvasta tányérja fölött kiterjesztve, ami azt jelentette, hogy a húst megették és édes tészta lesz, amit a papa nem szeret. Húsz éve, hogy haragja jeléül ilyenkor mindig újságot olvas – s húsz éve eredménytelenül. A mama egy darabocska graham kenyeret csipegetett látszólag éhesen, de étvágytalanságot kevélykedve. Köszöntését szívesen fogadták, szó se a későn jövésről, a legnagyobb nyájasság.

Mind a ketten mosolyogtak.

–  Hát eljön! – mondta a papa.

A mama közben a lányára nézett, majd a papával váltott egy pillantást.

–  Nem is vagy rá kíváncsi, hogy ki? – kérdezte türelmetlenebbül a papa. A mama rosszallóan forgatta meg szemét a papa irányában.

–  Tessék? – szólt Ella.

–  Arról beszélünk, hogy délután eljön – magyarázza most már nagyobb jóindulattal a papa.

–  Ki?

–  Hát a Zoltán.

–  Ja! Igen? Jó.

–  Mit »igen! jó!« ? – türelmetlenkedik a papa.

A mama az ujjával dobolni kezd a lornyettén és a papa elhallgat.

–  Én nem bánom, papa ha ide jön, – szól egyszerűen a leány.

–  Igazán nem bánod? Látod? No látod!! – kiált föl magáról elfelejtkezve a papa. De a mama szeme rebben és papa más hangon folytatja: – No igen, hát nem bánod, persze, hogy nem bánod. Mit is bánnál rajta? Na hát egészségünkre az ebéd!

És elfelejtkezvén róla, hogy ma nincs születésnapja se neki se a lányának, megcsókolta Ellát.

Ella bement a szobájába, beleült az ablak mellett egy karosszékbe, elővette Merejkovszkij regényét és bánatosan figyelte a lovagló Leonardo da Vincivel a repülő madarak szárnycsapásainak különös mivoltát …

Kopogtak.

–  Jó napot, Ella!

–  Jó napot, Zoltán! Üljön le.

–  Még mindig megvan a nyári színe.

–  Hisz alig, hogy hazajöttem.

–  Én már régebben itthon vagyok.

–  Igen?

–  Mit csinál, Ella?

–  Olvastam.

–  Én nem nagyon érek rá olvasni. Érdekes?

–  Igen.

–  Én már régebben itthon vagyok, a családommal kellett elintéznem egyet-mást.

–  Az Adolf bácsival …

–  Igen, vele is, az egész családdal, mert úgy gondoltam, Ella … Ugye, tudja, miért jöttem? Becsületes embernek tartom magamat; igaz, a papájával beszéltem, de … ezt mégis magával kell egyszer komolyan megbeszélnem. Már körülbelül egy éve, hogy ezzel a gondolattal foglalkozom. Maga mindig tetszett nekem, Ella, azt maga is tudja. Maga nekem való lenne, a társadalmi helyzete is … látja, én egészen komolyan beszélek. Maga művelt lány, Ella. Nevelni is tudna, mert egy üzletembernek arra igazán nincs ideje, hogy … És én már egy kicsit benne is vagyok a férfikorban. Van némi különbség köztünk, ami az éveket illeti. De maga sokkal okosabb, mint én. Miért nevet, Ella? Talán elpirultam? Hisz igaz … ez alapjában véve … mindaz, amit mondok, ez az egész teljesen fölösleges. Maga ismer engem … De mégis, a korrektség … Látja, Ella, az ember az idő legnagyobb részében olyan léha … igen, restellem magam előtt a komolyságomat. Szóval én már gondoltam arra, hogy jó lenne, ha hozzám jönne. Mit gondol, Ella?

–  Ezek a komoly dolgok úgy megfekszik az ember lelkét. És maga választ akar tőlem. Maga tudja, hogy mit kér. Ott csillog a szemében, látom. De én nem tudom, hogy mit kell adnom. Félek, hogy ez az egész egy rettenetes – én is őszinte vagyok – egy rettenetes kelepce. Nem akarok csalódni, nem akarok sárba esni.

–  Mért sárba?

–  Nézze, Zoltán, elmondta, amit akart, várjon egy kicsit, majd meg fogom írni vagy majd értesítem.

A leány fölállt és kezet nyújtott a férfinek. Zoltán lehajolt, hogy megcsókolja és Ellának nem volt ereje, hogy visszahúzza a kezét. Azután kimentek a papához, a mamához, a teához és a szendvicsekhez.

Másnap délután moziban ültek; a Klára és angol kisasszonya, a Lili, Ella, Pista, Andor és Györke Béla. Két sápadt leány imbolygott föl és alá tálcájuk cukrát kínálgatva. A villanyos szellőztető makacsul zúgott. Szappanszagú levegőjavító illatszert permeteztek a gőzölgő embertömeg feje fölé. Egy hatalmas hölgy sztentori udvariassággal rendelkezett a helyet keresőkkel s a nagy kalapokkal. A legolcsóbb helyen egy kis gyerek ijedten bömbölt. Andor és Lili egymásnak dűlve figyeltek. Hátul berregett a gép és elöl, a fehér falon ütemesen siklottak a képek. Györke és Ella a legbelső két helyen halkan beszélgettek. Ella szeme előtt összefüggéstelenül ugráltak el egyes jelenetek: lóra pattanó, borotvált arcú cowboy, tengerparti úton vágtató automobil, pohos francia rendőr, nevetőport nyelt patikus, hegyi vasút kanyarogva fogyó sínpárja, olasz lovasbravúrok, svájci hegyek.

Györke beszélt:

–  Érzi? Hogy egybe sodor bennünket minden, a többiek közönye és vaksága és egymás felé hajló lényeink titkos parancsa, érzi? Ne gondoljon most semmire, csak hallgassa magában a vére lüktetését, amely ebben a percben felém hajtja minden kívánságát. Ez a perc közös bűnünk, Ella. Maga most az enyém, érzi maga is, hogy az enyém. Nem lehetne jobban az, ha a karjaimban feküdne is. Ez a mi nászunk. Mi jöhet eztán? Aminek jönnie kell: a boldogságért készpénzzel fizetni. És várom, Ella, magát. Mit kér magától az az ember? Egy éjszakát, egy gyereket, egy tűzhelyt és semmi mást. Nem ebből áll az élet, a mi életünk. Érzi? Érzi, hogy fölöttük vagyunk? Érzi, hogy mienk az igazság?

Érzi azt a vad és habzsoló testi szerelmet, amelyben lelkeink tobzódnak? Csukja le a szemét és legyen az enyém egészen.

Ella összeborzongott és a villanyos lámpák fénye fölcsattant a sötétben. Zavartan, boldogan és megnyugodva mosolyogtak egymásra s nagy jóindulat támadt a lelkükben a társaság iránt. Amott zaj kerekedett a sarokban: egy úr olcsóbb jeggyel drágább helyre ült s nem akarta megfizetni a többletet. A legnagyobb páholyban megjelent a tizenegy gyermekes család.

Ella még az este megírta Zoltánnak, hogy hozzámegy feleségül.

–  Csak nem mahagónit, az istenért, csak nem mahagónit! – kiáltotta Ella anyja a hideg raktárban az ámuló elárusító szeme közé.

–  Nagyságos asszonyom, biztosíthatom, hogy a mahagóni ma is a legelőkelőbb fajtájú fák közé tartozik.

–  Ó nem! Ön csak azt látja, hogy fizetnek. Azt nem tudja, hogy milyen emberek vesznek ma mahagóni ebédlőket. Hihetetlen dolgok történnek e téren.

–  Talán ez a palizander … Vagy kérem alázatossággal, nagyságos asszonyom, van nekünk egy remek berendezésünk a legtisztább reneszánsz stílusban, ha méltóztatnék talán megtekinteni.

–  Ez igazán szép – szólt Ella.

–  Csak annak a faragásnak nem kellene rajt lennie, ma mindenben a sima a divatos. De ha akarod, Ella, csak szólj. Hát maradjunk ennél, ez úgyis csak terv még egyelőre. Írja össze, kérem, egy cédulára a kiszemelt dolgokat és írja oda mindegyiknek az árát is, ezt az ebédlőt, a citromfa háló berendezést, de a szekrényekre okvetlenül más zárakat kell tenni és azt a pitchpine ebédlőt, azt a tölgyfa úriszobát, de, kérem, zöldre pácolva, igen? aztán a karosszékeket, azt a két más asztalt és hát mennyi lenne az egész együttvéve. Jó napot!

Aztán kocsiba ültek és máshova mentek bútort nézni.

Mostanság ebédnél mindig élénk társalgás folyt a papa nem kis bánatára, mert minden újabb beszélgetés újabb pénzkiadást jelentett. Ma is a papa véleménye a kevésbé kényes, polgáribb kőris- és jávorfák felé hajolt azzal érvelvén, hogy amikor ő kezdte az életet, még nem volt meg az a nagy fényűzés, ami ma »grasszál«. Végre is fölfügesztették a vitát.

Ebéd után Ella felöltözött és azzal ment el hazulról, hogy megnézi a keleti kiállítást. Villamosra ült s a Fővámházig ment. Györke lent várta az alsó rakodóparton, ahol egy füzetből olvasgatva járt föl és alá, mint egynéhány embertársa, akik csakugyan ügyvédi vizsgára vagy doktorátusra készülgettek az eléggé elhagyatott helyen. Györke nem mulasztotta el az ott lézengő fináncokra való tekintettel véletlen találkozást rögtönözni a lánnyal. Fölsétáltak a hídfőhöz, onnan villanyoson Budára mentek az Oszlop-uccába, a Statisztika kertjébe. Hamar megtalálták az egyetlen használható padot, amely az út egy mélyedésében állt, egypár neki rugaszkodott növésű bokor szinte egészen elborította. Előbb csak ültek egymás mellett és beszámoltak a napjukról. Aztán Györke belekarolt Ellába és egészen melléje húzódott. A leány kipirult. Így ültek és hallgattak és félve vigyázták bensejükben vérük muzsikáját.

De ahogy a délután estbe hajolt és ritkább lett a sétáló, Ella bimbó fejecskéje száron törve hullott Györke vállára. Györke föléje hajolt és fullánkos csókban szorította magához a lányt, akinek kis nyelvecskéje nyomban rá félve remegett át a férfi fogai közé. Egy ideig ámulva ültek egymás mellett, míg valami szokatlan izgatottság és ijedelem nem lopódzott beléjük, ami arra kényszerítette őket, hogy felálljanak. Mikor az első lámpa fénye lobbot vetett a kis kert egy távol eső útján, Ella sietve búcsúzott. Györke még leült egy sötét padra és cigarettázva hallgatta a messzebb zúgó villamos csilingelését.

Ella fáradtan és boldogan ért haza. Kevéssel utána jött meg a mama, aki a fehérneműsnél töltötte az egész délutánt. Utoljára jött a papa Zoltánnal.

A mama úgy hívta be őket az ebédlőbe, mint ahogy Napóleon rendelte volna vezérkarát egy magaslat tetejére és lorgnettején át nagy figyelemmel kísérte az ételek bevonulását. Amióta Zoltán jegyesi minőségében mindennap náluk vacsorázott, a papa sohse tudott éjjel aludni: a régi egyszerűbb vacsorákat pompás dinerek váltották föl.

Vacsora közben a papának eszébe jutott svédországi útja, amely alatt igen sajátságos vízi utakat tett azokon – »Hisz ismeritek!« – a bizonyos zsilipes folyókon.

–  Szereti ön, Zoltán, a renaissance stílt? – kérdezte hirtelen a mama.

–  Igen. Miért ne? Nagyon csinos.

–  Ugyan! – szólt a papa. Sokkal szebbek azok a sima, gömbölyített formájú angol bútorok.

–  Ki beszél itt bútorokról? – kérdezte szelíden, de paprika-vörösen a mama. – Általában értettem.

–  Hát általában is úgy van, ahogy én mondom. Sokkal szebb a sima angol.

A mama megvetéssel ívelte magasra festett szemöldökét.

–  Mi újság van egyébként? – kérdezte a mama Zoltánt.

Erre Zoltán lelkiismeretesen beszámolt mindenről, ami a hivatalában történt, a nem régen történt váltóhamisítás izgalmas nyomozásának körülményeit mesélte lassan, rendszeresen, sorba.

Vacsora után a mama kulcscsörgetés kőzött távozott »megnézni, mi történik a konyhában«, a papa a Pester Lloyd abendblattját kezdte olvasni. Zoltán pedig Ellával leült a széles díványra, kezébe vette Ella kezét és hallgatott. A nagy fali óra lassú nagyképűséggel ketyegett a szivarfüstös csendben.

Másnap délelőtt a mama és Ella a belváros szőnyegkereskedéseit nézték, kutatták, szólták végig. Alapnehézséget okozott az az arány, amelyben torontáli, perzsa és nyírott szőnyegeket kellett volna beszerezniök. Az ebédlőbe például azért nem érdemes perzsa szőnyeget tenni, mert az a leghasználtabb szoba. Az utcának, a konyhának piszka szőnyegén súrlódik le.

Délben a papa kijelentette, hogy a hálószobába, reméli, semmiféle szőnyeget sem szántak.

–  Ez a lehető legegészségtelenebb! – ismételte a kétes értékű meggyőződés legőszintébb hangján.

–  Légy nyugodt, – felelt a mama – csak két angóra ágyelő lesz és semmi más.

A papa nem felelt, mert az angóra szóról tudta, hogy az sok pénzt jelent nem jó az ilyesminek tárgyalásába belemenni. A két öreg egyébként, akiknek szavaiban a nem drága előketőség és az olcsó egyszerűség vívta harcát, mindig aggódóan, de látszólag közönyösen figyelte a leányt, hogy mi lehet véleménye vitáikról. Nem akarták ugyan kielégíteni minden vágyát, de azt sem akarták; hogy nehezteljen rájuk. Ella egypár legfontosabb kívánságának adott csak szóban kifejezést; az apróbb ügyek lehettek felőle. ahogy az öregeknek jónak látszott. Kábult volt és lomhán boldog, mint akit a hósivatag hidege vesz meg álmában. Ebéd után megpróbált egy kicsit olvasni, de az esze nem fogott. Alig várta, hogy félnégy legyen kis karpereces óráján. Akkor megindult hazulról azzal, hogy a Szabad Iskola egy előadására megy egy barátnőjével, akit a lakásán keres föl. A találkozó a Tisza Kálmán tér gázgyári oldalára volt megbeszélve. Ella a Rákóczi út felől fog jönni sietve, mint akinek dolga van; Gvörke meg szemben. Mind a ketten máskép lesznek öltözve, mint előző nap. Mikor össze fognak találkozni, egypár percre meg fognak állni beszélgetni, aztán tovább folytatják Ella irányát, az első mellékutcán befordulnak és bemennek a Kerepesi úti temetőbe.

Györke igen ügyelt rá, hogy a találkozások tervét pontról pontra betartsák. Babonásan ragaszkodott hozzájuk.

A temetőben csend, tisztaság és ünnep; egy csukott hintó halk nyiszelése a kavicsos úton, egy-két sétáló vagy gyászoló, sírgondozó munkások, az út mentén talicska, gyomhalmaz, gereblye, öntöző lajt és kanna. Ott leghátul, ahol a kis gyermekek, régi halottak s egy fal mögött a zsidók feküsznek, már senki sem jár. A kerítés csak pár lépés s azon túl gyorsvonat zakatol el néha. A sínpár mögött egy nagy sárga bérház áll egyedül, furcsán, társtalanul: a várostalan város. Ez a kis körülkerített hely inkább kert, mint temető: fiatal fák, nagy fű, üres helyek. A magára maradó természet gondozatlan rendje, a régi évszámok, ósdi fejfák, ó sírkövek, alig élt halottacskák fölé boruló, kis gömbölyű vakondtúrások a nagy zaj-tenger eme csend-oázisát furcsa és harmonikus hangulatok tanyájává teszik.

Egymásba karolva sétáltak föl és alá egy kis fasoron, ahonnan szemmel tarthatták az ide vezető főutakat. Amint Ella combja könnyű ruhájában súrolva érte Györkéét minden lépésnél, a fiú lassan, nyugodtan, halkan elkezdett beszélni szerelmükről, amely az ijedt életet sétáltatja a mosolygó halottak között. Mind a ketten féltek, csókjuk ritkább volt és mohóbb, mint tegnap.

A temető kapuján egyszerre léptek ki, de úgy tértek rögtön két ellenkező irányba, mintha csak a véletlen hozta volna őket össze a kapuban. A temetőt vállalták tanúnak, de az utcától, a pesti gonosz, kíváncsi utcától féltek. Se köszönés, se visszafordulás.

Vacsora után Ella zongorához ült, Grieget játszott s mikor Zoltán kottát fordított, Ella hátra hajolt, hogy a férfihez érjen. Finom válla egyszer így megérezte a másik szívének erős dobogását; hátra tekintett, de a férfi arca egykedvű és változatlan volt. Ella megsajnálta Zoltánt és végig simított az arcán kezével, amire ez lehajolt és megcsókolta a leány kezét. A mama üvegen keresztül figyelte őket mosolyogva, félig érdeklődően, félig gúnyosan, de mindenesetre irigyen: a papa ellenségesen nézte a jelenetet amit nem értett, azt nem szerette.

Így folyt Ella élete két szerelem és sok kötelesség között majdnem az esküvő napjáig. Boldog volt, hisz a nőnek az ígéret teljesülés s a teljesülés már egy új élet ígérete.

Boldog fáradtságban és semmire sem kíváncsi kimerültségben hurcoltatta magát végig Ella az egybekeléseket megelőző társadalmi robotok során. Néha-néha mintha fölébredt volna, meglátott egy érdekes apróságot, megfigyelt egy furcsa mozdulatot, vagy fölfogott egy-két diszkrét szerencsekívánatot, de egyébként csak lelke őszi derűjében úszott. Nagy, rozsdás falevelek kerengő hullását, meleg eső permetezését, hűvös délutánra kisütő napot, avasodó haraszt őszi szagát, éjszakai égen fenn csipogó madárcsoportot vigyázta magában, mint anya a gyermek törékeny játékszerét.

–  Milyen más most ez a lány! Hja, a szerelem! A közelgő háztartás gondja! A legény nem a legfiatalabb! Na, ő se fog belehalni! – mondogatták az ismerősök,

Györke mit sem változtatott szokásain a családdal szemben. A lányok is el-elnéztek, mint azelőtt. Csakhogy a lányok érezték, Györke meg tettette, hogy valamilyen válaszfal készül közéjük emelkedni. Ha beszéd közben előjött a jegyese neve, mindnyájan elhallgattak, szinte várták, hogy Ella nyilatkozzon. Ilyenkor Györke unottan hallgatott; Pista meg Andor titokban összevigyorogtak Ella sápadt arcán és karikás szemein; Klára és Lili úgy néztek maguk elé, mint az első thébai, akihez a szfinksz a megfejthetetlen kérdést intézte.

Az esküvő Ella határozott és a mamája kifejezett kívánságára, már csak a nagyszámú rokon bosszantása végett is, magánügynek tekintetett s ezért a nemzetiszín vállszalagos úr elé csak a két tanú kísérte az ifjú párt. Az egyházi esküvőt a papa tiltotta be régi szabadkőmívesi mivoltára hivatkozva, amiért aztán nem győzte magában dicsérni az intézményt, amely az első kézzel fogható hasznot most hajtotta neki: sok pénze maradt meg és sok biztató kézszorításhoz jutott a kávéházban.

Az anyakönyvvezetőtől kijövet kétfelé szándékoztak: a család szerény, de ünnepi ebédre a Hungáriába, az «ifjú pár« pedig a pályaudvarra. A mama úgy tartotta, hogy csak a közönséges emberek érzelegnek, tehát majdnem hidegen búcsúzott lányától, akinek az utolsó percben valamit súgott a fülébe. Ella szemöldöke összerándult, és nagyon elpirult. A mama fölsőségesen, de restelkedve mosolygott s a kocsik felé sietett. A papa nagyon komoly volt, bajuszát pödörgette a jobb kezével, mint a legfontosabb pillanatokban rendesen, s egy szót sem szólt. Látszott, hogy valami érdemes alkalmi mondáson tőri a fejét, de semmi sem jutott eszébe, Végre az utolsó kézfogásnál megemberelte magát és először életében tegezve szólította meg a vejét:

–  Te, Zoltán, van szivarod az útra?

A mama kocsiban ült már, mikor Zoltán kézcsókra járult hozzá. Búcsú köszöntésére sem válaszolt s megfeledkezvén az elkelőség legelemibb követelményeiről is, izgatottságában valósággal megrázta Zoltán kezét:

–  Vigyázzon az Ellára, Zoltán!

Zoltán elpirult s a világ legkomolyabb hangján felelt igent, aztán ő is beült a kocsiba, Ella mellé, levette a kalapját, megtörülte zsebkendőjével izzadt homlokát, felsóhajtott s Ella felé fordulva rámosolygott. Ella is mosolygott, de mosolyában benn volt, hogy soha idegenebbnek nem érezte magához Zoltánt, mint most. Zoltán kezébe vette a lány kezét és hallgatott, Ella szemében csöndesen gyűltek a könnyek. Mikor aztán Zoltán megszólalt, Ella hangos sírásra fakadt.

A pályaudvaron az utazás csöndes láza és apró gondjai könnyű fátyolt vontak Ella halk rémületére és Zoltán izgatottságára. A fiumei gyors tömve volt, mint rendesen: egy országgyűlési képviselőnek csak állóhely jutott; elegáns úti ruhába bújtatott térdeken unatkozó vagy rakoncátlan gyermekek lógtak; egy magas termetű katonatiszt minden fülke előtt megállt, benézett ajtaján komolyan és mereven, aztán továbbment. Elláék két ismert pesti családdal kerültek egy szakaszba: a két asszony egymásra nézett, az egyik intett a szemével, aztán mindketten Ella felé fordultak. Zoltán megpróbált halkan beszélgetni kedvesen és meghitten Ellával, de végre is kénytelen volt abbahagyni, mert ha ő megszólalt, a másik négy ember is lejjebb szállította a hangot, s úgy beszélgetett, mint aki másra figyel, mint amit mond. Elláék mozdulataik legkisebb árnyalatára is vigyáztak utóbb s utoljára is az olvasáshoz menekültek, de ezért meg önmaguk előtt szégyellték el magukat, úgyhogy egyszer csak Ella hirtelen fölállt s halkan jelezte, hogy vacsorázni mennek. Az ajtó mellett egymással szemben ülő két férfi kénytelen volt térdeiről fölszedni a felsőkabátot, amelyen nyugodtan alsóztak Adony-Pusztaszabolcstól fogva. Az étkezőkocsiban egy kis asztalnál egymással szemben aztán hirtelen szinte otthonosan érezték magukat. Az erős bor s a csöndesen sikló kocsi ingadozó biztossága s kétfelől a messze belátható táj bolondos rohanása, amelyet érzéketlen mesterember – kézzel aranyozgatott a látóhatáron sötétpirosra kerekülő nap, valami új és sajátságos hangulatot teremtett közöttük. Zoltán elkezdett beszélni; semmiségeket, értelmetlenségeket mondott, de valami jóakarattal, szinte kímélettel és előzetes bocsánatkéréssel. Ella fölmelegedett, megnyugodott, mintha azt mondták volna neki: ne félj!

–  Mikor érkezünk meg, mondja csak?

–  Négy óra ötvenötkor. Fáradt? Ahogy ott leszünk, lefekhet és kipihenheti magát – de a hangja zavart volt, mint azé, aki szégyelli, hogy mást mond, mint amit gondol. – Elég lesz, ha délután megyünk át Abbáziába, hisz …

–  Nézze, Zoltán, muszáj nekünk Abbáziába mennünk?

–  Miért kérdi?

–  Nézze … menjünk Velencébe! – mondta ki hirtelen és a szeme fölragyogott. – Igen?

–  Miért? – kérdezte a meghökkent Zoltán tanácstalan, de jóakaratú mosolygással.

–  Azért, mert Abbáziát utálom és Velencét nagyon szeretem. Akar velem kedves lenni? Menjünk Velencébe. Tudom, hogy maga nem szereti Velencét …

–  Hát …

–  Látja, ez az Abbázia a mama ötlete volt, mert közel van s mert … – itt az anyai tanácsokra gondolt – … Menjünk, Zoltán, Velencébe. Látja, ötkor érkezünk meg Fiuméba és hétkor indul a hajó Velencébe, délután ötre ott is vagyunk. Igen?

Zoltán fölhajtott egy pohár bort s mint aki könnyedén nagy elhatározást érlelt meg magában, mosolyogva mondta:

–  Hát menjünk Velencébe.

–  Igazán? Hát menjünk? Szívesen jön? Igen? Igazán nagy örömet szerzett nekem és, és nagyon kedves volt. Majd meglátja … – és Zoltán egyszerű, izmos, munkás kezén végig simított, aztán egészen pirosan és gyermekes örömmel, félelemmel kérdezte újra: – Hát oda megyünk?

–  Igen! – bólintotta Zoltán.

–  Maga nem szereti Velencét, ugye, unja?

–  Nézze, Ella, én nem ismerem Velencét, de az asztalom tele van gondolás tintatartókkal s a leveles ládám levelezőlapokkal, amik szűk, vizes sikátorokat ábrázolnak, meg karcsú kőhidakat, Szent Márk tereket és galambokat, és annyit láttam azokat a vízből kinyúló, ferde, pingált oszlopokat és egyebeket, hogy nem igen kívánom … kívántam látni, de most …

–  Igen, de most meg fogom tanítani Velencére, mert nagyon, de nagyon kedves város, majd meglátja, mert én többször jártam ott a mamával korábbi években …

És Zoltán nézte, hogyan nyilatkozik meg ebben a furcsa, magának élő, büszke leányban a nő örök gyermekessége.

– … ó, olyan szép város … – lelkesült Ella, aki örömmel kapaszkodott abba az öntudatlan gondolatba, hogy nem lesz egyedül Zoltánnal, hanem ott lesz velük Velence is … – olyan szép és olyan nekem való.

Zoltán, aki hálásan köszöntötte előre magában Velencét, mint győzni akaró vágya kedves bűntársát, még egy üveg bort hozatott és másra gondolva, így szólt:

–  Hát meséljen valamit Velencéről!

A kis gömbölyű, formás Ellában a vörös bor gőze vidáman görgette össze-vissza serdülő leánykora emlékecskéit:

–  Jaj, tudja, olyan szép város. A Merceria és a Frezzeria tele van a leggyönyörűbb boltokkal, nem nagyok, de igazán, ott mindent kap az ember, amit akar és minden a kirakatokban van, az ember szeme egészen elkáprázik, ha sokáig nézi és a kereskedők az ajtóban állanak és olyan ügyesek, hogy éppen azon a nyelven szólítják meg az embert, amelyiken kell és becsalják a sétálókat és muszáj venni mindenféle hamis ékszereket, gyöngyházra festett Velencéket … és mindenütt az oroszlán, a város oroszlánja és a sok Colleoni minden nagyságban bronzból, kőből, márványból, aztán csipkék, van ott egy csipkeverő iskola a királyné védnöksége alatt, oda be lehet menni és az ember látja azt a sok kis leányt, akik ott az ízlést és művészetet tanulják … és a Márk téren két nagy kávéház van, régen, tudja, a Quadri volt híres, de most mindenki a Florianba jár, az igazán nagyszerű, sok-sok kerek asztalka áll ott és este egy nagyszerű fagylaltot lehet ott kapni, úgy hívják, hogy specialitá, az nem is fagylalt, inkább parfait, egy kis kerek tányéron hozzák, amelynek az aljára föl van írva 60 centesimo és az ember mindjárt fizet. Napközben csak közönséges fagylaltot adnak, de ez igazán nagyon finom. Aztán igen sok ott a delikatesz – kereskedés … á! … mi a mamával sokszor vettünk az ilyen kis kereskedésekben jó,ˇjó olasz bort és olyan olasz parizert, úgy hívják, hogy mortadella és akkora egy szelet, mint a nap. Aztán fölvittük a szállodába és megettük, olyan jó volt. Akkor a Capello Neróban laktunk, kis olasz szálloda, de igen jó konyhája van.

–  És hát a város … milyen benyomást tesz az emberre? Milyen úgy a közeledő hajóról?

–  Azt nem tudom, mert mi mindig vonaton jöttünk … Ó, egyszer a Beaurivageban laktunk. Ha az ember reggel, amikor fölkelt, kinézett, az a kék víz és fölötte az a kék ég! … aztán a házak, csupa rózsaszín és fehér, olyan tiszta benyomást tesznek … és a kék vízen jönnek a nagy fekete gondolák és bennük azok a nagy-nagy piros paradicsomok …

Zoltán nevetett, megindultan és leereszkedően:

–  Édes, édes jó étvágyú kis leány lehetett maga, Ella.

Ella csak most vette magát észre, nagyon elpirult s aztán ő is nevetni kezdett.

Útjuk további része nem volt ilyen kellemes: vissza kellett menniök a szakaszukba, mert Zágrábban lecsatolták az étkezőkocsit. Hálófülkét nem béreltek a mama kifejezett kívánságára, akinek ez szemérmetlen illetlenség lett volna, így aztán ülhettek a két szuszogó férfi s a két dülöngöző nő között és gubbaszthattak hajnalig.

Hajójuk a Lidót már maga mögött hagyta. Zoltán és Ella fönn álltak a fedélzeten. Jobbra egy nagy üres térség siklott hátrafelé, utána zöldellő fák, majd düledező, nyomorúságos viskók, azután széles, kőkockás part nagy és dísztelen, fehérre, sárgára meszelt épületekkel …

–  Nézze!

Elkerülték az előttük álló hajókat s belépett lelkükbe Velence: szemben egy fénylő aranyos golyó már előbb eléjük csillogott fehér márvány épületéről; jobbra egy csipkés aljú palota, egy tér, kezdetén két oszlop – az egyiken szárnyas oroszlán – mögöttük rézsút egymás fölött sűrű két oszlopsor, azután megint pár fa, s aztán be a kanyarulatig a zöld Canal Grande derült palotái: csodálatos, kövült pompájú lótuszok.

Gondolájuk a Bauer-Grünwaldhoz vitte őket. Átöltöztek és lementek a térre, a dús kövek terére, s figyelve, de semmit se látva vegyültek el bábeles tömegében. Amióta szárazat ért a lábuk, jövendő kis dolgok nagy elképzelése újra megzavarta őket. Zoltán szinte érezte, hogy foszlik, omlik, múlik a lány bizalma. Törte a fejét, hogy mivel nyerhetné vissza, eszébe jutott a mortadella.

–  Ella, akarja? veszünk vacsorát és haza visszük!

–  Nem, nem! – kiáltott föl Ella.

Ó, ha Györke lenne mellette, nem jutnának folyton eszébe anyja ocsmány tanácsai és fenyegető, óvatosságra való intése. De így …

Félt és irtózott, mint aki selyemcipőben pocsolyát gázol.

Tehát fényes vendéglőben vacsoráltak. Későn értek haza, és olyan vígan, mint a fölpálinkázott katona a csatába.

Ella visszavonult a másik szobába, hogy otthoni ruhát öltsön. A nászi pongyolája és hozzá csipkés, habos, könnyű, sőt burzsoá nyelven igézőnek nevezhető ing és egyéb az utazókosár tetejére voltak pakolva a mama figyelméből – köztük egy hálóing, igazi »kirakat-darab«, mondta a mama. Hogy s mikor kell mindezt magára vennie, Ella bőven el volt látva tanáccsal. Csak nézte és föléje görbedt és könnyes lett a szeme; aztán kiegyenesedett, fellázadt benne az emberi érzés, nem, nem fogja fölvenni ezeket a csalogató rongyokat. Széthányta az egész kosarat, míg megtalálta a legegyszerűbb dolgokat s azokat öltötte fel.

Aztán átment Zoltánhoz, aki az ablak mellett cigarettázva nézte a vizet. Maga mellé hívta a tétovázót, leültette egy székre és ketten nézték csöndben a vizet. Zoltánban erőszakosan remegett a vágy, de mozdulni nem mert; végre egy harangkondulásra fölijedt, a lány felé hajolt s a száját kereste. Ella szomorúan, erőtlenül húzódozott s közben haja a férfi száját érte. Zoltán feje megcsuklott; magához rántotta a lányt és csókja ölelt és ölelése csókolt. Ella elnyúlt a férfi ölében és mellét a férfiének feszítette. Zoltán átkapta a derekát és óvatos macskamozdulattal a pongyola kapcsait kereste. Az első kapocs fölpattanása magához térítette Ellát, fölugrott, elszaladt és a dívány szélére ült. Zoltán felkelt, Ella felé indult s közben lecsavarta a világosságot.

Másnap délután, mielőtt sétálni mentek volna, Ella maga készítette elő estére a habos, csipkés, könnyű dolgokat.

Ella úgy néha egészen belefeledkezett magába, behunyt szemmel hajolt hátra székén és hallgatta a nagy kielégülés örömének zengését vérében. Könnyűnek érezte magát, mintha nem lenne teste és mégis minden porcikája a jóllakott és mégis éhes szerelem kapott és várt mámorában úszott. Nem kérdezte magától, hogy szereti-e Zoltánt; akarta! Érezte, hogy Zoltán az övé. A férfi vágyát, hevét csökkentette, növelte, tette lággyá, idegessé, ahogy neki tetszett s csak a furcsa játék után, a zsibbadás boldogságában kezdett félni magától: a nő a nősténytől.

Zoltán meg volt elégedve. Nagyokat evett, nagyokat aludt és híven, készséggel szeretett. Néha úgy elgondolkozott szerelmi étlapja változatos során. Hogy ő ezt nem is gondolta! ilyen különbség!

Harmadnap este a városban csavarogtak, hol vízen, hol szárazon. Ella híven kalauzolta férjét, mutogatva, magyarázgatva, s halkan, okosan lelkesedve. Zoltán hallgatta, összeráncolta a homlokát és bólogatott s egyszer, hogy viszonozza valamivel az asszonyka kedvességét így szólt hozzá mintegy elismeréssel:

–  Kitől tanult maga csókolózni, Ella?

Ella szeme elborult egy percre.

–  Te, te kis haszontalan! – tette még hozzá Zoltán, elégedett kedélyességgel lapogatva Ella kezét.

Ella lelkében egyszerre fölemelkedett Györke képe, mint a tengerből kikelő nap. Testét a teste ellen érezte és dühös vágyakozás fogta el utána, szinte beleszédült.

Otthon, mialatt Zoltán cigarettázva nézte a sötét vizet, Ella elaludt egy karosszékben. Kis száját összehúzta, szemöldökét összevonta és úgy aludt; hajából kihullt a fésű, fonatja lebomlott, melle két puha halma egyenletesen szállt, esett.

–  Nézd, Ella! – fordult vissza hirtelen az ablaktól Zoltán, hogy rögtön utána ijedten hallgasson el. A füstöt se merte kifújni a szájából messze, erősen, ahogy szokta; halkan kacskaringózott ki orrán.

–  Ella, Elluska! – szólongatta félhangon.

Nem mozdult.

Mit csináljon? Eldobta a cigarettát. Elment megkeresni Ella házicipőjét és hozott magával az ágyról egy takarót. Leült a földre Ella elé és elkezdte nagy óvatosan bontogatni a kivágott cipő szalagcsokrát; a takarót addig is gondosan maga mellé tette a földre. Megfogta nagy vigyázattal a cipő sarkát az egyik kezével, a másikkal az asszony lábát akarta – de erre Ella összerezzent és tágra nyíló, rémült szemmel ijedt föl. De a cipő Zoltán kezében maradt. Ellának idejébe került, míg megértette, hogy miről van szó. Hirtelen elmosolyodott aztán és harisnyás lábát Zoltán vállára tette. Zoltán elkapta és a melléhez szorítva csókolta a pókháló-harisnyán keresztül izzó testet. Ella erre lecsúszott hozzá a földre; Zoltán keze eltévedt. Ella esengve nézett rá; pillája lassan lecsukódott.

–  Nem, Ella, nem, maga nagyon fáradt, jobb lesz, ha szépen lefekszik és alszik.

Ella csak nézett és szeme sötét mélyén buja láng esengett.

–  Nem, igazán nem. Az előbb el is aludt.

Ella arcán a vágy hirtelen haragba torzult. Fölkelt, átment a másik szobába, durcás arccal vetkőzött le s mogorván húzta magát össze gombolyagba, mint a macska, a nyakig vont takaró alatt, aztán haragosan dobta át magát egyik oldaláról a másikra – s abban a pillanatban elaludt.

Másnap reggel, amikor fölébredt, szégyenkező mosollyal vetette tekintetét Zoltánra:

–  Milyen jó vagy te!

–  Kis csacsi vagy még te, Ella! – mondta feleletképpen Zoltán.

–  Nem vagyok csacsi! – durcáskodott vissza egészen komolyan Ella; és egy erélyes mozdulattal kapta a takarót, összerántotta a mellén és hátat fordított az urának. Így történt, hogy nem jutott mindenhová takaró. Zoltán odahajolt, meglapogatta tenyerével a födetlenül maradt részt és életének legjobb ötlete született meg fejében:

–  Truccoló struccocska!

Ella nagy nevetésre fakadt, páros lábbal rúgta le magáról a takarót s úgy maradt ott hanyatt, szinte egészen födetlenül s teljesen mozdulatlanul. De mikor Zoltán hozzá akart nyúlni, hahotázva ugrott ki az ágyból.

Hosszú ebédek, hosszú vacsorák, egy-két séta, nagy alvások: s a nap igazán nagyon hamar múlt el. Ellának alig maradt annyi ideje, hogy a mama óvó, aggódó hangú leveleire válaszoljon. Nem is volt nagy kedve hozzá. Napját, gondolatát teljesen betöltötte az asszonyi állapotba jutás. De most már valahogy kezdett megszabadulni az örökkön remegő vágy tragikus érzésétől s az irodalomból magába szívott sokféle szerelem érzelmi kincsét mintha már kitombolta volna egy kicsit. Úgy érezte, mintha fényesen terített asztal mellett ült volna, amelyről lassankint leszedik a csillogó ezüstöt, a sötéten fénylő óborokat, a virágtartóból virágtartóba füzérkedő díszt s a nevetlen, meglepő, összetett ízű ételek ritka öröme helyett, véres, izmos angol húsokat adnak eléje. Csókot szeretett volna és ölelést kapott.

Este, amint vetkőzött, elnézte férje mindig mosolygó, nyugalmas készségét, aki ruhadarabjait úgy rakta egyiket a másikra, mintha azt mondaná magában: »Ezzel is közelebb jutottam Ellához.« Ella elfordult, kihozta sodrából ez az önbizakodó tempózás a kéj felé. Dogaressának érezte magát és Vörösnének kellett volna lennie, még pedig azok közül a budapestiek közül, akik vasárnap délutáni kávéjukat kiégett villanykörték alatt, nagy kalapok árnyában, füstös kávéházban költik el. Mikor Zoltán bevezető enyelgésképpen erőnek erejével csókkal akart jó éjszakát kívánni Ellának, Ella azt mondta, hogy fáradt. Zoltán hévvel bizonygatta, hogy ő csak jó éjszakát akar kívánni. És addig kívánta és folyton kívánta és minden kívánságot csókkal kísért, úgyhogy végre Ella hosszú sóhajjal húzta magához a férfit. De reggel bosszankodva ébredt, szégyellte magát, mint akit nem a legfinomabb taktikával saját hálójában fogtak meg. Zoltán pedig mindig többször és többször folyamodott a jó éjszakát kívánás technikájához s a nő asszony sorsra jutott: először kívánta, követelte a férfit, hogy utóbb kénytelen legyen eltűrni.

Zoltán meg volt elégedve Ellával, de főképpen magával, hogy egy ilyen szép és kívánatos nőben akkor tud szerelmet ébreszteni, amikor akar. Személyes kiválóságának ez az eddig sohasem tapasztalt büszke öntudata igen megnövelte önérzetét. Ha vacsorát rendelt, hangja biztos nyugalommal zengett, ha sétáltak kifeszített mellel, büszkén vonta maga után az asszonyt , s még abban is volt valami fölényes, ahogy Ella ruháit kapcsolgatta lassan, ügyetlenül, pontosan.

Ella kezdett torkig lenni Velencével, amit eddig sohasem vett észre, kezdte meglátni a piszkot s a csodás lombozatú kőerdő rothadó gyökereit. Amit eddig egy rajongás fátylába burkolt, kezdett kétfelé válni benne a múltak Szent Márk köztársasága s az olasz királyság Veneziája, a »hasonnevű tartomány és járás fővárosa«. Haza kívánkozott.

Zoltán is kezdett torkig lenni Velencével. A meleg szinte napról napra fokozódott. A Bauer-Grünwald kosztja már semmi újat sem mondott neki. A számvetés is hiányzott életéből: az emberek, az ügyletek, az üzletek. Szájában érezte új foglalkozása előízét, apósa oldalán bizonyára több alkalma lesz megmutatnia, hogy milyen kiváló kereskedő, mint a bankban, ahol eddig volt. Az olasz dohányt is kiélvezte teljesen. Az se lesz utolsó, amikor feleségestől fog bevonulni az orfeumba, ahonnan előadás után egyenesen haza fognak menni saját ágyukba. Éhes bankfiúk irigykedve fognak ilyenkor megfordulni utánuk s vigyori megjegyzéssel összenevetni: »Látod, ott megy a szép Vörösné. Ezek most hazamennek …« Haza kívánkozott.

Hétfőn reggel hajóra ültek. Eső, vihar. A rózsaszín, – fehér várost piszkosszürkére mosva tolta bele a zápor a háttér ólomszínű ködébe az imbolyogva távolodó hajó mögé. Ella egy kerek hajóablak vastag üvege mögül nézte a piszkos hullámok mocskos tajtékverődését. Zoltán hiába ivott meg majd fél liter rumot, az olasz koszt utolsó maradványaitól is teljesen megszabadult. Ella valami tragikus tartásba húzva magát, feszesen ült. Zoltán összegubancolódva feküdt, mint egy hájrongy.

Rettenetes időben érkeztek meg. A zúgó eső tajtékozva marta bele magát az irháját rázó tengerbe. A kikötő fala alatt hulladék, törmelék keresett kiutat a tenger paskoló dühe elől. Ella hangulata nem engedt, de Zoltán magához tért. Még az este vonatra ültek, Zoltán hálófülkét vett és többé-kevésbé nyugodtan aludtak egész Pestig.

Illetőleg Zoltán aludt nyugodtan s ebből természetszerűen azt következtette, hogy Ella sem cselekedett különben. De Ella nem aludt. A vonat enyhén durva ringatása, az egyedüllét, a gondolataival magára maradás, amiben esküvője óta ilyen hosszú időtartamra nem volt része, az elmélkedések Misszisszippijére vetették, amelyen úgy úszott, mint valami gazdátlan ladik … A Statisztika kertje, a temető, a séták, a csókok, Györke szép, mély, nagy szeme … Ó milyen bolond ő! Semmiben sem tud mértéket tartani … Hogy félt a férfitől, s hogy oda adta magát Zoltánnak s hogy unta aztán: bolondság! Az élet várja! A szerelem, az igazi … Kívánsága furcsán félig elvált a testiségtől, de így még hevesebbnek érezte és főleg kéjesebbnek. Csókot kívánt, csókot és simogatást, amely a kéjek kéjét ígéri, de újabb csók jön, újabb simogatás s a kéj visszahúzódik a lehetőség függönye mögé, ahonnan nagyobbra nőve lép elő, hogy újra visszahúzódjék s ez így menjen gerincroppanásig. Igen! Ő a hibás, miért tévesztette szem elől a célt … Erénye volt a bűn, de most bűne lesz erénye. Szavak ezek, csak szavak. Nincs bűn. Bűn az, ha valaki megöli a lelkét, ha valaki megöli a testét, bűn a böjt és bűn az önmegtagadás. Nem akar állat lenni, amelyet szerv hajt szervhez, ember akar tenni, aki akkor és úgy áldoz a természetnek, amikor és ahogy akarja. Zoltáné csak az, amihez hozzáér, de Györkét be fogja borítani testével, lelkével, mint egy puha, fehér csalánfátyollal. Aztán megnyugodott s a megnyugvás kézen vonta maga után testvérét, az álmot, a riadozó, perverz, nyugtalan gyermeket.

Megérkeztek. Ella fáradtságának sötét kamrájában az öröm pici lángocskája csillogott, mikor meglátta a hintaló mozdulatokkal guruló villanyos kocsikat s a kétfogatúak fürge, sovány gebéit.

Az új lakásban a mama fogadta. Száraz ajkát szorosan odanyomta egy pillanatra Ella szájához, aztán veje arcán is végig siklott vele, majd fölvette lornyetjét s pár lépésről hol fürkésző, hol mosolygó arccal nézte őket. Igen jól látta, hogy a lánya mennyire megszépült ez alatt az aránylag rövid idő alatt, de nem mondta, mert azt tartotta, hogy a gyermeket nem szabad dicsérni, nehogy elbízza magát s Ella nevelésében sohasem tért el ettől az elvtől. A papával csak másnap este találkoztak a Schuller vendéglőjében a váci körúton. Csak ők négyen voltak.

–  Nagyszerűen nézel ki, Zoltán. Az Ella is jól néz ki – mondta szemüvege fölött kitekintve a papa.

A mama fél szemöldökét fölhúzva kétesen mosolygott.

–  Jól mulattatok?

–  Nagyon jól – felelt Zoltán büszke melléktekintetet vetve Ellára. Hát a város igazán nagyon szép, egészen kedves város. Nem is drága.

–  Ne-em? – kérdezte a papa s az utánuk küldött csekk-utalványokra gondolt.

–  Több külföldi előkelőség volt mostanság Veneziában – folytatta a társalgást a mama.

–  Nem tudom, lehet – felelt Zoltán.

A mama jóakaratú elnézéssel nevetett.

–  A koszt még most is olyan rossz, mi, Zoltán? – érdeklődött a papa.

–  Na, tűrhető – felelt Zoltán.

Ella a nagy üvegablakon keresztül a járókelőket nézte.

–  Nagyon szép régi házak vannak ott.

–  Jó idő volt arra?

–  Jó.

–  Na, hát akkor minden rendben van – szólt a papa. – Nézze, pincér, adjon nekem még egy pohár sört.

–  Láttál szép toaletteket, Ella? – kérdezte a mama.

–  Igen, láttam.

S így folyt a családi est tovább. A papa értesítette Zoltánt az alsózás közben szerzett legújabb viccekről. Zoltán pedig viszonzásul apró vendéglői, gondola- és hordár-történeteket adott elő útjukból. Vacsora után kávéházba mentek, ahol a szép Burgyánné ült asztalukhoz a férjével, hogy elmesélje legújabban épített házuk rövid történetét.

Másnap reggel kilenc órakor Zoltán megjelent a papa üzletében, és bevonult vele az irodába, ahonnan csak déli egykor jött ki. Ella a lakást rendezgette. Györke csak negyed napra tudta meg, hogy Ella itthon van. Rögtön telefonált neki:

–  Csókolom a kezét, nagyságos asszonyom!

Ellát megdöbbentette a csúfondáros hangsúly, kissé meg is rezzent a megszólításban lappangó ígéreten.

–  Maga hogy van?

–  Árván. Mikor tehetném tiszteletemet?

–  Akármikor. Délelőtt. Mondjuk, holnap.

–  Hát akkor a viszontlátásra. Most meg fog bocsátani, de dolgom van, a hivatalból beszélek. Viszontlátásra. Csókolom a kezét.

–  A viszontlátásra! – tette le Ella a kagylót, amelyből mintha egyszerre áradt volna idegenség és perzselő vágy szét az ereibe.

Aznap sokat gondolkozott, és este határozottan kitért Zoltán jó éjszakát kívánása elől.

Másnap reggel Zoltán megette a két lágy tojást, megitta a csésze teát, elolvasta a lapot és elment. Ella egyedül maradt. Először, mint akire fontos dolgok vannak bekövetkezőben, lassan, a jövendő órákra gondolva tett-vett; aztán leült olvasni és soha még annyira nem élte bele magát olvasmányba, mint most Maeterlinck Pelléas és Mélisandejába. Tizenegy óra felé igen izgatott lett, letette a könyvet és elkezdett föl s alá járni a szobákon; azután leült háttal az ablaknak és szemközt az ajtóval és elmerült egészen a várás idegemésztő energiájában. A biztos kezű csöngetésre fölrezzent. Érezte, hogy most indul el a szobalány a cselédszobából, most nyitja ki a külső ajtó ablakát, most csukja be, most nyílik az ajtó, most segíti le a belépő kabátját, most húzza be maga után a kis folyosóra nyíló ajtót …

Kopogás. A kilincs meghajlik. Belép. Körülnéz.

–  Jó napot, Ella.

–  Béla!

Györke mosolyogva nézi, azután hozzá lép és leül melléje a díványra, az egyik karjával lassan átöleli, a másikkal pedig megfogja a kezét s amíg magához öleli biztosan és követelőn, a nyakába csókolva mondja:

–  Pici édesem, most már az enyém?

Ella összerezzen és nem felel, szégyen és megbánás borzongatja végig ereit.

–  Édes egyetlenem! – perzseli nyakába a férfi lehelete, és a száját keresi és szerelmes találkozásaik fullánkos csókjával akarja fölkelteni benne a múltat. Ella agyába hideg gondolatok éle hasít belé s örömre táguló szeme a férfi fekete szeme mélyén csak gyötrő éjszakák sötét vágyakozásainak árnyait látja lebegni.

–  Most jön a mi időnk, Ella. Magával aludtam minden éjjel. Éreztem a testét az enyém mellett és a csókjába beleszédültem s majd szétpattantak az idegeim, mikor fölrezzenve hideg egyedülségben ültem föl összetúrt ágyamon. Azután mulatni mentem aljas helyekre, ahol trikós nők mutogatták olcsó formáikat és ittam … s a piszkos valóság egy-egy szép részletéből próbálgattam összeállítani a maga egyetlen, hamvas testét, amely az enyém volt akkor is és én mégse ismertem és megint ittam s amint mámorosan bandukoltam haza, a mellecskéjére harapott csók ízét éreztem a számban és kiszáradt rá a nyelvem, hogy ezt a csókot én még nem csókoltam. S amint lefeküdtem, részeg agyam tengerén ott úszott kéjes fordulatokkal a maga teste, ami az enyém. Nőhöz nem nyúltam a maga utolsó csókja óta, mert magát akarom, mert csak magára szomjazom … Várom! Van egy kis helyünk, telehordtam képpel és illattal, virággal. Várom … Holnap … délelőtt … Jön?

És ujja görcsösen mélyed a kicsinyke térdbe. Ella derékban hátra feszül, szempillái lecsukódnak s inkább gondolja, mint mondja:

–  Megyek …

Györke hátra hajol, végig simít kezével a szemén, amely alatt mélyebbre húzódnak a hamvas kék karikák, nagyot sóhajt és elernyedve csókolja meg a nő kezét.

–  Nézze, Ella, adjon egy cigarettát! Köszönöm!

Nagy, fáradt lélegzettel fújja ki magából az átszűrt füstöt s kezével gyöngéden simogatja a nő sima kezét,

Csönd. Alattuk zongorázik valaki. Az ablakon harangszó rémlik keresztül.

Ella hirtelen kinéz.

Györke észreveszi:

–  Menjek már?

A cigarettát szája szögletébe fogja és fél szemét behunyva egy névjegyet vesz ki tárcájából:

–  A cím. Legokosabb lesz, ha olyan ruhába öltözik, amilyenben nem igen szokott járni és fátyolt tesz. Legbiztosabb, ha egyfogatún jön a Tőr utcába az átjáró ház elé. Keresztül megy rajta gyalog s balra az első kapu. A lépcsőházban felmegy azon a két kis fordulón s a lift mögött van a lakás bejárata. Álnév alatt béreltem s ez alatt az álnév alatt egy szegény barátom lakik benne állandóan, akinek azt mondtam, hogy azért béreltem, mert a lakásomon nem tudok írni, nagyon sokat zaklatnak. S ha írni akarok, elküldöm hazulról egész napra is, ha tetszik. Már írtam is ott két egyfelvonásost – teszi hozzá nevetve … Itt van a kulcs az ajtóhoz, legalább nem kell várnia, míg csöngetésére én kinyitnám. S ha a barátom észre is venné, hogy nő fordult meg a lakásban, míg ő nincs otthon, hallgatna róla, mert az ingyen lakás nagy dolog neki … Szóval a legnagyobb biztonság.

Ellát ez a regényes előkészület visszahelyezte a régi hangulatba és szinte érezte az ócska temető zöldjének illatát és búcsúcsókja igazi csók volt.

Nyomasztó izgalma szétködlött s férje a zongoránál találta, amelyen pajkos bergerette-ekhez vert könnyedén epedő, hamiskás kíséretet. Az ebéd alatt ura nehézkes meséin többször hangos nevetésre fakadt s az örömet váró öröm kedvességre omolva áradt a szeméből, a szavából, testének macskaszerűen hajladozó vonalaiból. Ebéd után újra zongorához ült s mire jött az este, jókedvének szilajságát egy kissé már kizongorázta, kiénekelte magából; esti sétájukra már jó kedve nagy jóakarattá tompult, amivel bevont minden látott tárgyat, személyt. Igen sok kirakatban talált hercig és bájos dolgokat, amelyeket aztán kissé fáradt, de ragyogó szemmel kellett apróra megnéznie; a szembe jövő nők közül ma igen sokra hívta fel a férje figyelmét, hogy milyen szép, milyen csinos, A váci utca vegyes forgatagában ma jól érezte magát; nem gondolt arra, hogy az elegáns fiúk közül hány fog húszért parizert vagy a kávéházban egy »csésze, hab!«-ot vacsorázni s hogy a szép és elegáns nők milyen nagy százaléka tartozik a legkomiszabb fajtájú nőkhöz s a legnyomorultabb emberi végzet alatt nyögő páriákhoz – amint ezt régen megtette. Ma örült a szép arcnak, a merész tekintetnek, az eleganciának, a gazdagságot mímelő testi és lelki szegénységnek. Mesés uralkodónak érezte magát köztük. Elfogadta magában titkon, hogy közéjük lép, hogy társadalmuk társas lényévé lesz s büszke volt rá, hogy nem szégyelli magát érte. Ezek megalkusznak, hogy övék legyen az anyagi gazdagság, ő megalkuszik, hogy része legyen a szellemiben … De vajon igaz-e? Csakugyan szellemi gazdagság-e az, ami rá vár? Csakugyan szerelem-e?

Csak vére pezsdült gyorsabban, de szíve és agya mintha hideg, ködöt permetező felhőben úszott volna.

Szerelem vagy paráznaság? Félt egy második csak testi kéjtől, amit nem kísér az egész lényét vele zengető szférák zenéje, mert talán ez, ó, biztosan ez az, ami szomorúvá butítja a nőt, mint ezeket az asszonyi barmokat, akiknek szépsége mögött nem bűn, nem finom vétkek, hanem csak terméketlen szomorúság üressége tátong …

–  Üljünk villanyosra, Zoltán, elfáradtam.

A döcögő, nyavalyás villanyos kiégett körtéinek homályos, rossz érzést keltő, pisla világosságában ijedve kérdezte magától, mi lesz most, hogy ilyen gonosz öntudat kezdett prédikálni bensejében. Igyekezett elverni magától. Hisz ő az életet élni akarja! Makacsul támogatta föl egymás után magában a Györkével töltött szerelmes órák emlékét és hite mégis megingott, maga se tudta, mért. Vagy csak nem akarta tudni? Csak nem akarta? Szeretett volna félni a múlttól, szerette volna, ha a múlt örvényes karral rántotta volna magához, szerette volna, ha legyőzi a múlt. Fájt neki, hogy ellenfele gyönge. De miért gyönge? Ő változott-e meg vagy a múlt?

Szemét tágra nyitva, kezét ökölre szorítva kergette magából az öntudatot. Zoltán nyugodtan ült mellette és hallgatott.

–  A sorsom ül-e itt mellettem vagy csak valami kis mellékes esemény? – kérdezte magától s megijedt azon, hogy a válaszra nem kíváncsi.

Fiatal otthonának ifjú megszokottsága barátként fogadta.

Zoltán a vacsora alatt lopva rá-ránézett. Végre elszánta magát és megkérdezte:

–  Valami baja van, Ella? A cselédekkel van valami baj?

Valami hirtelen megtaszította az asszonyt, mondd, hogy igen, hazudj neki, neked majd sokat kell hazudnod, nem lehet elég korán kezdeni, hazudj!

Ella nem akart hazudni:

–  Nem, semmi, csak fáradt vagyok.

Ugye, azért így is csak hazudtál? szégyelld magadat! Nem, nem hazudtam. Csönd! Még észrevesz valamit.

–  Nézze, fiam, feküdjön le.

–  Nem is vagyok olyan nagyon fáradt. Így is pihenek.

Most megint hazudtál, mert fáradt vagy. Mért bujkálsz így, ha semmit sem akarsz? Ha semmit sem akarsz! semmit sem akarsz!

–  Nem baj, elég későn van már, le lehet feküdni.

És Zoltán nem tágított. Átvezette Ellát a hálószobába, levetkőztette, megvárta, míg lefekszik; aztán ő is levetkőzött, magára vette hálóköntösét, belebújt angol házi csizmáiba s leült az asszony ágyának szélére, mint aki beteget virraszt.

Ella előbb elfordította a fejét s el akart rögtön aludni. Később Zoltánra nézett s nem vette le róla a tekintetét s nézte ijedten, aggódva, kétségbeesve: arca fehér volt, szeme mélyen fekete. Később rózsaszín könnyű vérfátyol húzódott a finom arcbőr alá, szövése lassan sűrűbbé húzódott össze s mire az arca egészen kipirult, a nézése megenyhült … aztán elmosolyodott.

–  Most maga is feküdjön le szépen.

–  Jó éjszakát! – felelt Zoltán s lehajolt megcsókolni Ellát.

–  Ott jóéjszakát – mondta bágyadtan mosolyogva Ella és Zoltán ágyára mutatott.

Zoltán restelkedve, zavart mosollyal motyogta:

–  No hát úgyis, persze, hiszen olyan fáradt.

Megsimogatta az asszony arcocskáját, lecsavarta a villanyt s egy csomó halk csoszogás, vászonsuhogtatás, zörgés, ágyropogtatás után ő is elcsendesedett.

Ella aludni akart. Erőszakkal hunyta le a szemét s görcsösen összehúzódva követelte az álmot. Elkezdett számolni, mint kisleány korában, hogy elaludjék: egy, kettő, három, négy … egészen százig aztán újra kezdte … Hirtelen izgatottság szállt az ereibe, nagyon kimelegedett s a másik oldalára fordult. Nyomban rá úgy érezte, hogy előbbi helyzetében hamarabb aludt volna el. Visszafordult. Most újra a másik oldalát érezte fáradtnak és újra megfordult. Nagy kimerültség szállt a lábába s kinyújtózott. Rögtön rá az az érzése támadt, hogy sohasem fog tudni annyira kinyújtózni, hogy fáradt tagjait kipihentethesse. Így forgolódott, hánykolódott az álom könnyű láncában, míg el nem aludt. Álma olyan volt, mint havas hegyszakadék mélyén az üldözött vadé: el-elfoszló és rémképekkel ijesztő. Arra ébredt, hogy újra megígérte …

Másnap reggel Zoltán megette a két lágy tojást, megitta a csésze teát, elolvasta a lapot és elment. Ella egyedül maradt. Nem mert elmozdulni az asztaltól, ült és olvasott, sorba, ami jött: Színészhistóriák, írta Váradi Antal … Justh Gyula … obstrukció … Polónyi méltatlankodik … belföld … a király … kitüntetések … főúri estély … beomlott tűzfal … milliós bankcsalás … Aztán már nem is értette, mit olvas. Nevek száguldtak át a fején: Teherán … Kasvin … Morgan Shuster … Caneva … Bumeliana … Szun Jat Szen … Juansikkai … Később már ezt se fogta a figyelme, csak szavakká verődött betűket látott, amelyekből minden értelem kihullott.

Az óra ütött, fölijedt. A lapot lassan letette, fölállt és átment a szobájába. Öltözködés közben, amint keze a testéhez ért, a vágy táncoló kis forgószélként szaladt végig rajta. Teljesen elkészült, még csak a fátyol volt hátra. Föl akarta tenni, de meggondolta, majd a kocsiban … S amint lassan lépkedett lefelé a lépcsőn, hogy fel ne tűnjön sietése, egy pillanatra elcsodálkozott magán, érezte remegő húsában a vágyat, de Györkére nem gondolt. Bántotta … Mindegy!

Kocsiba ült. A fényes napvilág ingerkedve suhant át a piszkos konflison egy-egy keresztutcánál.

Most már fölteheti a fátyolt. Elővette s amint a kezében tartotta, és nézte, nézte … bele látott rajta keresztül a lelkébe, ebbe a csodás díszítésű, kis, polgári szobába … nézte, nézte …

… egyszerre csak megnyomta a jelzősíp gömbjét.

A kocsi megállt.

–  Vissza! A Szabadság tér sarkán megáll.

–  No, Gidrán, gyű, az anyádba, azt a keserves Pilátusodat!

S a kocsi csikorogva váltott irányt.

oOo