Mary Shelley

Frankenstein

(kétnyelvű kiadás)

A borító az 1831-es angol kiadás illusztrációjának felhasználásával készült.

A magyar nyelvű könyv az Országos Széchényi Könyvtár Magyar Elektronikus Könyvtárából származik.
Ezúton szeretnénk köszönetet mondani Dr. Göncz Árpád Úrnak a közléshez való hozzájárulásáért.

http://mek.oszk.hu

Az angol kötet szövege a Gutenberg Projectből származik.

A digitalizálást és szerkesztést a Kindle-varázs végezte.

A Kindle-varázs szerkesztői:

Fehér Péter PhD

Kalmár Csilla, Farkas Márta, Dányi Beatrix, Kovács Györgyi, Schiff Beáta.

További PRC/MOBI könyvek a Kindle Tékában:

http://kindlevarazs.hu/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat, azt a http://kindlevarazs.hu/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

Kindle-varázs Kiadó, 2012

Kedves Kindle-olvasó Barátunk!

A kezében tartott e-könyv a Kindle-Varázs oldalról származik. Az e-könyvek forgalmazásánál a Kindle-Varázs a legnagyobb gondossággal jár el, szem előtt tartva a szerzői jogok betartását, tiszteletben tartva ezzel az általunk is nagyrabecsült szerzők érdekeit.

Célkitűzésünk az elektronikus könyvek és digitális tartalmak minél szélesebb körben való terjesztésében való közreműködés. Meggyőződésünk, hogy az e-könyv kiterjeszti az olvasás élményét, és várakozásaink szerint hozzájárul az olvasás kultúrájának újjászületéséhez.

Az ingyenesen közreadott (és folyamatosan bővülő) tartalmakat a Kindle-Tékában helyezzük el. A fizetős könyveink a Kindle-Varázs elektronikus könyvesboltjában vásárolhatók meg. Az e-boltunkban elsősorban a szerkesztőink által digitalizált és ellenőrzött, kizárólag jogtiszta könyvek kerülnek terjesztésre. A könyvek válogatásánál törekszünk a sokszínűségre, változatosságra, hogy minél több olvasó Kindle-jére eljuthassanak munkáink. Szívesen veszünk javaslatokat, ötleteket, és várunk kéziratokat is, amelyek szerzői rajtunk keresztül szeretnének minél több olvasóhoz elérni műveikkel. Szolgáltatásaink további részleteiről a honlapunkon keresztül tájékozódhat.

Kérjük, ne használja fel az e-könyveinket illegális másolásra, és ne töltse fel megosztó oldalakra. Az általunk készített könyvek másolásvédelmet nem tartalmaznak! Ha elégedett a munkánkkal, mondja el másoknak is.

Az elektronikus könyveinket számos e-könyvolvasón, számítógépen, tableten, PDA-n, okostelefonon, és mindenekelőtt kedvencünkön, a Kindle-n lehet olvasni.

Kellemes időtöltést kívánunk az olvasáshoz, reméljük ellátogat a Tékába!

Tisztelettel:

Fehér Péter és a szerkesztők

Tartalomjegyzék

- Frankenstein vagy a modern Prométheusz

- Előszó

- Köszöntő

- Első fejezet

- Második fejezet

- Harmadik fejezet

- Negyedik fejezet

- Ötödik fejezet

- Hatodik fejezet

- Hetedik fejezet

- Nyolcadik fejezet

- Kilencedik fejezet

- Tizedik fejezet

- Tizenegyedik fejezet

- Tizenkettedik fejezet

- Tizenharmadik fejezet

- Tizennegyedik fejezet

- Tizenötödik fejezet

- Tizenhatodik fejezet

- Tizenhetedik fejezet

- Tizennyolcadik fejezet

- Tizenkilencedik fejezet

- Huszadik fejezet

- Huszonegyedik fejezet

- Huszonkettedik fejezet

- Huszonharmadik fejezet

- Huszonnegyedik fejezet

- Frankenstein, or the Modern Prometheus

- Preface.

- Letter I.

- Letter II.

- Letter III.

- Letter IV.

- Chapter I.

- Chapter II.

- Chapter III.

- Chapter IV.

- Chapter V.

- Chapter VI.

- Chapter VII.

- Chapter VIII.

- Chapter IX.

- Chapter X.

- Chapter XI.

- Chapter XII.

- Chapter XIII.

- Chapter XIV.

- Chapter XV.

- Chapter XVI.

- Chapter XVII.

- Chapter XVIII.

- Chapter XIX.

- Chapter XX.

- Chapter XXI.

- Chapter XXII.

- Chapter XXIII.

- Chapter XXIV.

Frankenstein vagy a modern Prométheusz

Írta: Mary Shelley

Fordította: Göncz Árpád

Előszó

Dr. Darwin és a tudós német írók egyike-másika korántsem ítélte lehetetlennek egy olyasfajta esemény bekövetkeztét, mint amilyen e regény alapját képezi. Ebből nem szabad azt a következtetést levonni, mintha én komolyan hinnék bármi efféle elmeszüleményben. De ha erre építek egy kitalált művet, úgy hiszem, nem csupán természetfölötti rémségek sorát szövöm egybe. Az esemény, amelyből e történet az érdekességét meríti, mentes a puszta kísértet- és boszorkányhistóriák hátrányaitól. Előnye velük szemben, hogy bármilyen lehetetlen maga a fizikai tény, tápot ad a képzeletnek, s jobb kiindulópont az emberi szenvedélyek átfogóbb és meggyőzőbb ábrázolására, mint az ismert jelenségek közönséges elbeszélése.

Arra törekedtem tehát, hogy megőrizzem az emberi természet alkotóelemeinek hitelét, de nem haboztam megújítani ezek egymáshoz való viszonyát. Ezt a szabályt követi a görögök tragikus hőskölteménye, az Iliász, ezt Shakespeare is a Viharban és a Szentivánéji álomban, s kiváltképp Milton az Elveszett paradicsomban, úgy érzem tehát, a szerény regényírónak, aki munkájával örömöt igyekszik szerezni másoknak és önmagának, minden hivalkodás nélkül jogában áll élnie e szabadsággal, vagy inkább prózai művére is alkalmaznia e szabályt, amely az emberi érzelmek pompás kombinációi révén már oly sok csodálatos költői alkotást eredményezett.

Az ötlet, amelyen e történet nyugszik, fesztelen beszélgetés során vetődött fel, részint a magunk mulattatására, részint mert alkalmas volt arra, hogy eddig ismeretlen gondolatforrást szabadítson föl. Ám a mű előrehaladtával e két szemponthoz újabb indítékok csatlakoztak. Számomra csöppet sem közömbös, hogy az olvasót miként érintik azok a morális törekvések, amelyek a mű alakjaiban, érzelemvilágában öltenek testet; de mindenekelőtt arra törekedtem, hogy elkerüljem napjaink regényeinek ernyesztő unalmát, a békés családi szeretet és a mindent átlengő erkölcsösség ábrázolását. Semmi esetre sem szabad azt hinni, hogy a nézetek, amelyek természetesen következnek a hős jelleméből és helyzetéből, okvetlenül megegyeznek a magam nézeteivel, mint ahogy nem lehet a műből semmiféle jogos következtetést levonni az ilyen vagy olyan bölcseleti elvek iránt érzett vonzalmaimról sem.

A szerző szemében a történetet csak érdekesebbé teszi, hogy azon a fenséges tájon kezdődik s játszódik is javarészt, abban a társadalomban, amelybe szakadatlanul visszavágyik. 1816 nyarát Genf környékén töltöttem. Az évszak hideg volt és esős, esténként körülültük a lángoló fahasábokat, és német kísértethistóriákkal szórakoztunk, mert véletlenül épp azok kerültek a kezünk ügyébe. E mesék fölkeltették bennünk a játékos utánozhatnékot. Két barátunk (egyikük tollából a közönség szívesen fogadna bármi mesét, mint akármit, amit én valaha is írni remélhetek) és jómagam megállapodtunk, ki-ki megír egy-egy, természetfölötti jelenségeken alapuló történetet.

Az idő azonban váratlanul jóra fordult, és az én két barátom magamra hagyott, elutazott az Alpokba, s a csodálatos tájon teljesen kiment a fejükből még az emléke is minden kísértetlátomásnak. Az alábbi mese az egyetlen, amely elkészült a három közül.

Marlow, 1817. szeptember

Köszöntő

Szentpétervár, december 11.

Bizonyára örömmel hallod, hogy semmi baj nem zavarta meg a vállalkozás kezdetét, amelyet oly rossz előérzettel kísértél. Tegnap érkeztem ide, s első dolgom, hogy megnyugtassam drága húgomat jóllétem s a vállalkozásom sikerébe vetett egyre erősebb bizodalmam felől.

Már messze északra járok Londontól; s ahogy Pétervár utcáit rovom, érzem, hideg északi szél játszik az arcomon, ajzza fel idegeimet és tölt el gyönyörűséggel. Megérted ezt az érzést? Ez a szél onnét jön, ahova én igyekszem, s ízelítőt ad a jeges éghajlatból. Az ígéretes északi szél lázasabb s színesebb álmokra ihlet. Hiába igyekszem meggyőzni magam, hogy a sarkvidék a fagy és az elhagyatottság hazája, képzeletemben akkor is mindig szép és kellemetes. Ott, Margaret, a nap örökké látható, hatalmas korongja csak súrolja s örök ragyogássá oldja a horizontot. Ott – mert szíves engedelmeddel, húgom, bizodalommal viseltetem a korábbi hajósok iránt – nincs se hó, se fagy, s nyugodt vizeken áthajózva oly földre hajt a szél, mely csodálatosságában és szépségében felülmúlja a lakható földgolyó eddigelé fölfedezett valamennyi táját. Amit terem, sajátos és példa nélkül való, mint ahogy ember nem lakta, föltáratlan magányában minden bizonnyal előfordul az asztráltestek jelensége is. Mert mire ne számíthatna az ember az örök fény honában? Meglehet, itt találok magyarázatot ama csodálatos erőre, mely magához vonzza a tűt; s lehet, hogy az égitestekkel kapcsolatban ezernyi olyan megfigyelést teszek, amelyre csak ez az utazás nyújthat lehetőséget, s amely egyszer s mindenkorra megmagyarázza mozgásuk látszólagos rendellenességeit. Jóllakathatom izzó kíváncsiságomat a világ egy oly részének látványával, amelyet emberszem még sose látott, s olyan földet taposhatok, amelyet emberi láb még soha nem tapodott. Ez az, ami csábít, s ez elég a veszély vagy a halál minden félelmének legyőzésére, ez sarkall, hogy megkezdjem a fáradságos utazást, oly örömmel vágjak neki, mint amilyet a gyermek érez, midőn vakáció idején pajtásaival csónakba száll, s felfedező útra indul honi folyócskáján. Ám ha mindeme feltevés hamisnak bizonyul, akkor sem vonható kétségbe, milyen fölmérhetetlen hasznot hajt az emberiségnek, amíg csak egyetlen generáció is él e földön, ha fölfedezem a sarkvidéki átjárót azokba az országokba, amelyeket ma sokhavi utazással lehet csak megközelíteni; vagy ha megfejtem a mágnes titkát, márpedig az, ha egyáltalán lehetséges, csak egy magaméhoz hasonló vállalkozás árán valósítható meg.

E gondolatok eloszlatták az izgalmat, amelyet akkor éreztem, amikor e levelet írni kezdtem, s ma úgy érzem, izzó lelkesedés emel a mennyekbe, mert semmi úgy meg nem nyugtatja a lelket, mint a határozott cél – a pont, amelyre a lélek szegezheti szellemi tekintetét. Ez az expedíció ifjúi éveim legkedvesebb álma volt. Hévvel olvastam a beszámolókat mindazon utazásokról, amelyek célja, hogy a sarki tengereken át kijussanak az északi Csendes-óceánra. Bizonyára emlékszel, jó Thomas bácsikánk könyvtárát teljes egészében a fölfedezést célzó utazások históriái alkották. Neveltetésemet elhanyagolták, de olvasni szenvedélyesen szerettem. Ezeket a könyveket bújtam éjjel-nappal, s megismervén őket, csak fokozódott bennem a keserűség, amelyet gyermekkoromban éreztem, mikor megtudtam, haldokló édesapám tilalma miatt nagybátyám nem engedheti, hogy én a tengerjáró emberek életére adjam a fejem.

Hat év telt el azóta, hogy e vállalkozásra elszántam magam. Még ma is emlékszem az órára, mikor úgy döntöttem, életemet e nagy célnak szentelem. Azzal kezdtem, hogy testemet megedzettem a megpróbáltatásokra. Részt vettem több, az Északi-Jeges-tengerre irányuló bálnavadász-expedícióban; önként vállaltam hideget, éhezést, szomjúságot és álmatlanságot; napközben jobbára keményebben dolgoztam, mint a közönséges matrózok, éjszakáimat meg a matematika, az orvostudomány és a fizikai tudományok azon ágazatinak elsajátítására szenteltem, amelyekből a tengeri kalandornak a legtöbb gyakorlati haszna származhat. Kétszer is elszegődtem matróznak egy grönlandi bálnavadászhajóra, és bámulatosan megálltam a helyemet. Bevallom, egy kicsit büszke voltam, mikor a kapitány fölajánlotta, legyek második tiszt a hajóján, és komolyan kérlelt, maradjak vele, olyan értékesnek ítélte szolgálataimat.

És mondd, drága Margaret, talán nem érdemlem meg, hogy valami nagy célt teljesítsek? Eltölthetném az életemet kényelemben, fényűzésben, de én többre becsülöm a dicsőséget minden csábításnál, amit a vagyon állít elibém. Ó, csak egyetlen bátorító hang mondott volna igent az elhatározásomra! Bátorságom és elszántságom rendíthetetlen, de reményem ingadozik, s kedélyem olykor nyomott. Hosszú és keserves utazásra készülök, amelynek megpróbáltatásai minden erőmet igénybe veszik. Nemcsak a többiek lelkesedését kell ébren tartanom, de néha, mikor az övék alábbhagy, a magamét is úgy kell őriznem.

Két vagy három hét múlva útra kelek Arhangelszkbe, ott akarok hajót bérelni, ami nem lesz nehéz, ha kifizetem a biztosítást a hajótulajdonos helyett, és ott fogadok majd fel annyi matrózt az edzett bálnavadászok közül, amennyit szükségesnek vélek. Úgy tervezem, csak júniusban szállok tengerre. Hogy mikor térek vissza? Ó, drága húgom, miként adhatnék választ e kérdésre? Ha sikerrel járok, hosszú-hosszú hónapok, talán évek telnek el, míg viszontlátjuk egymást. Ha meg nem, talán nagyon hamar vagy sohasem látsz viszont.

Isten veled, drága, csodálatos Margaretem. Árasszon el téged az ég minden áldásával, s óvjon meg engem, hogy újra meg újra tanújelét adhassam hálámnak mindama szeretetért és jóságért, amit tőled kaptam.

Szerető bátyád
R. Walton

Arhangelszk, március 28.

Mily lassan telik itt az idő a hó és fagy rabságában! De akkor is megtettem vállalkozásom második lépését. Bérbe vettem egy hajót, s most azzal foglalatoskodom, hogy kiválasszam a tengerészeimet. Eddig csupa olyan embert alkalmaztam, akiben úgy látszik, megbízhatom, s aki – ez biztos – rendíthetetlenül bátor.

De egyvalami nagyon hiányzik, az, amim még sosem volt, s aminek a hiányát ma a legsúlyosabb rossznak érzem. Barátom nincs, Margaret. Ha sikerül, amit elkezdtem, izzó lelkesedésemet nem lesz, aki megossza velem. Ha csalódás ér, senki nem lesz, aki erőt öntene belém a keserűség idején. Papírra vetem gondolataimat, az igaz, de ez szegényes eszköz az érzelmek közvetítésére. Olyan embertársaságára vágyom, aki együtt tud érezni velem, akinek a szeme válaszolni tud a tekintetemre. Lehet, hogy romantikusnak ítélsz, drága húgom, de keservesen érzem a barát hiányát. Nincs a közelemben gyöngéd, egyben bátor ember, akinek az elméje nemcsak művelt, hanem mély is, akinek az ízlése egy az enyémmel, hogy helyeselje vagy kiegészítse terveimet. Mennyit orvosolhatna egy ilyen barát bátyád hibáiból! Én túlságosan is lelkes vagyok a munkában, és túlságosan türelmetlen a nehézségek közepette. De még rosszabb számomra, hogy autodidakta vagyok, hisz életem első tizennégy évében csak futkároztam a mezőn, és nem olvastam semmi mást, mint Thomas bácsikánk utazási könyveit. Tizennégy éves fejjel ismerkedtem meg hazám legünnepeltebb költőivel, de annak szükségességét, hogy hazám nyelvén kívül más nyelveket is megtanuljak, csak akkor ismertem föl, mikor e felismerés legnagyobb hasznát már nem élvezhettem. Most huszonnyolc esztendős vagyok, s valójában műveletlenebb, mint sok tizenöt éves iskolás gyermek. Az igaz, így többet gondolkodtam, s több mindenről és csodálatos dolgokról ábrándozom; de ábrándjaimnak (mint a festők mondják) nincs mélységük; nagyon-nagyon rászorulnék hát egy jó barátra, akinek van annyi józan esze, hogy ne a megvetendő romantikust lássa bennem, s akiben van annyi szeretet, hogy megregulázni igyekezzék az agyamat.

Igen, ez mind haszontalan panasz. Biztos, sem a tágas óceánon, sem itt, Arhangelszkben nem lelek barátra a kereskedők és tengerészek közt.

De ne hidd ám, hogy mert panaszkodom egy kicsit, vagy mert fáradalmaimra csak oly vigaszt tudok elképzelni, amelyet talán sohasem ismerek meg, egyszer is megingott volna elhatározásom. Az könyörtelen, mint a sors; csak addig késlekedem útra kelni, amíg az időjárás meg nem engedi, hogy hajóra szálljak. A tél félelmetesen zord volt; de a tavasz jót ígér, s itt úgy hiszik, idén nagyon korán kitavaszodik, lehet tehát, hogy hamarabb felvonom a vitorlát, mint számítottam rá. De nem fogok elsietni semmit; ismersz annyira, hogy megbízhass józan eszemben és megfontoltságomban, ha mások biztonságát kell szem előtt tartanom.

Leírni se tudom, mit érzek, hogy immár ily közeli kilátássá vált vállalkozásom. Lehetetlen éreztetnem veled azt a reszketeg, félig gyönyörűségből, félig félelemből fakadó várakozást, amivel készülődöm az indulásra, a felderítetlen tájakra, a „köd és hó honába”. Én nem ölök albatroszt, nem kell aggódnom a biztonságomért, vagy mégis megeshet, hogy megviselten és szomorúan térek vissza hozzád, akár a Vén Tengerész? Mosolyogsz ezen az utaláson; de el kell árulnom neked egy titkot. Vonzalmamat, szenvedélyes lelkesedésemet, amelyet az óceán veszedelmes titkai iránt érzek, nemegyszer neki, a legelevenebb képzeletű modern költőnek tulajdonítom. Valami olyasmi munkál a lelkemben, amit nem értek. Én voltaképpen szorgalmas vagyok – valósággal kicsinyes; munkásember, aki szorgosan és lelkiismeretesen végzi a munkáját, de emellett ott él bennem a csodák szerelme, a hit a csodában, s ez szövi át minden tervemet, ez térít le a szokott emberi ösvényekről, kerget ki a vad tengerekre, ember nem látta vidékekre, amelyeket annyira szeretnék földeríteni.

De térjünk vissza gyöngédebb gondolatokra. Vajon látlak-e még azután, hogy átszeltem a roppant tengereket, s Afrika vagy Amerika legdélibb csücskét megkerülve visszatértem? Nem merek ekkora sikert remélni, de nincs merszem végiggondolni a fordítottját. Írj továbbra is, mint most, minden alkalommal; talán megkapom néha a leveledet, épp, mikor legjobban rászorulok, hogy lelkembe erőt öntsél. Gyöngéden szeretlek. Gondolj rám melegen, akkor is, ha soha többé nem hallasz rólam.

Szerető bátyád
Robert Walton

Július 7.

Drága Húgom!

Csak sietve írok néhány sort, hogy közöljem: jól vagyok, s jól haladok utamon. E levelet egy kereskedelmi hajó viszi magával, útján Arhangelszkből hazafelé; szerencsésebb, mint én, aki talán évekig nem látja viszont szülőhazáját. Hangulatom ennek ellenére jó; embereim bátrak, szemmel láthatólag szilárdan céltudatosak; úgy látszik, még a jégtáblák sem keserítik őket, amelyek egyre-másra úsznak el mellettünk, imigyen jelezvén a vidék veszedelmeit, amely felé tartunk. Már a földrajzi szélesség távoli köreiig hatoltunk fel; de itt most van a nyár dereka, s a déli szelek, amelyek sebesen röpítenek minket az olyannyira vágyott partok felé, ha nem is olyan melegek, mint odahaza, Angliában, némi éltető és nem várt meleget lehelnek.

Eddig semmi olyan baj nem ért bennünket, ami érdemes lenne rá, hogy levélben megemlítsem. Egy-két erős szélvihar, egy lék a hajón, csupa olyan kellemetlenség, amit a tapasztalt hajós aligha tart megörökíteni érdemesnek; boldog lennék, ha ennél rosszabb mindvégig nem érne.

Adieu, drága Margaretem. Nyugodj meg: a magam érdekében s a tiedben is kerülöm, hogy veszélybe rohanjak. Hűvös leszek, megfontolt és józan.

De az igyekezetemet siker kell hogy koronázza. És miért is ne? Eddig már eljutottam, biztonságos utat követve az úttalan óceánon; maguk a csillagok a szemtanúi, s tanúsíthatják diadalomat. Miért ne jutnék még messzebbre a megszelídítetlen, de engedelmes elem hátán? Mi állhatja útját az elszánt szívnek és a férfiember acélos akaratának?

Teli szívemből magától csordul ki mindez. De be kell fejeznem soraimat. Isten áldjon, szeretett húgom!

R. W.

Augusztus 5.

Olyan furcsa eset történt velünk, hogy muszáj megírnom, bár nagyon valószínű, hamarabb találkozunk személyesen, mint ez a levél kezedbe jut.

Hétfőn, július 31-én kis híján körülvette hajónkat a jég, úgy körülzárta minden oldalról, hogy alig maradt szabad víz, amin ússzon. Helyzetünk ugyancsak veszélyes volt, annál is inkább, mert sűrű köd ült ránk. Egy helyben vesztegeltünk hát, azt remélvén, a légkör és az időjárás előbb-utóbb majdcsak megváltozik.

Két óra tájt eloszlott a köd, s láttuk, minden irányban hatalmas, egyenetlen, látszólag határtalan jégmező húzódik körülöttünk. Bajtársaim némelyike följajdult, s az én elmém is megtelt aggályos gondolatokkal, mikor is hirtelen különös látvány ragadta meg s terelte el helyzetünkről a figyelmünket. Alacsony, szántalpakra szerelt kocsiderekat pillantottunk meg, amelyet kutyák vontattak; tőlünk északra haladt el, mintegy félmérföldnyire; a szánon ember formájú, de óriás termetű lény ült, és hajtotta az ebeket. Távcsövön figyeltük a gyorsan távolodó utazót, míg csak el nem veszett a jégmező távoli egyenetlenségei közt.

A jelenés mértéktelen csodálatot keltett mindannyiunkban. Hiszen tudtunkkal száz meg száz mérföldnyire voltunk minden szárazföldtől; de e jelenés mintha arra vallott volna, hogy a part valójában nincs is oly messze, mint hittük. De így, jégbe zártan nem követhettük az útvonalát, hiába lestük a lehető legnagyobb figyelemmel.

Az eseményt követőleg mintegy két órával hullámverést hallottunk; éjszakára összetöredezett a jég, és hajónk kiszabadult. Mindazonáltal helyben maradtunk reggelig, mert féltünk, hogy a sötétben összetalálkozunk a széttört jégmező valamelyik hatalmas darabjával. Kihasználtam az időt, s pihentem néhány órát.

Reggel azonban, amint kivilágosodott, fölmentem a fedélzetre, s ott találtam valamennyi matrózomat, mindet a hajó egyik oldalán, szemmel láthatólag beszéltek valakivel odalenn a vízen. Egy szán volt ott, szakasztott olyan, mint amilyet láttunk; az éjszaka sodródott mellénk egy jókora jégtáblán. Elébe fogva egyetlen eleven kutya, de a szánon ült valaki, s a matrózok épp arra igyekeztek rávenni őt, hogy szálljon a hajónkra. Ez az ember azonban, a másik utazótól eltérőleg, nem látszott valamely fölfedezetlen sziget vad lakójának, ez európai volt. Mikor megjelentem a fedélzeten, a fedélzetmester így szólt hozzá:

– Itt a kapitányunk, s ő úgysem engedi, hogy odavesszen a nyílt tengeren.

Mikor megpillantott, az idegen angolul szólított meg, jóllehet idegen kiejtéssel:

– Mielőtt a hajójára szállnék – mondta –, legyen szíves, tájékoztasson, merre tart.

Képzelheted, mekkora volt a meglepetésem, hogy egy ember a pusztulás küszöbén, akiről joggal hihettem, hajómat a menekülés olyan eszközének tekinti, amelyet a világ minden kincséért el nem cserélne, épp ezt a kérdést teszi föl nekem. De válaszoltam neki; megmondtam, hogy fölfedező úton vagyunk, és az Északi-sarkra készülünk.

Úgy látszik, meg volt elégedve a hallottakkal, mert beleegyezett, hogy fölvegyük a fedélzetre. Uram Isten! Margaret, ha láttad volna azt az embert, aki végül hajlandó volt elfogadni a biztonságot, meglepetésed nem ismert volna határokat. Végtagjai már kis híján lefagytak, s szinte csontvázzá aszott a fáradtságtól és a szenvedéstől. Még nem láttam embert ily nyomorúságos állapotban. Megpróbáltuk bevinni a kabinba; de amint elhagyta a friss levegőt, elalélt. Visszavittük tehát a fedélzetre, pálinkával dörzsöltük, hogy életre keltsük, sőt a szájába is diktáltunk egy kortyot. Amint az élet jeleit mutatta, takaróba burkoltuk, s lefektettük a konyhatűzhely kéménye mellé. Lassan-lassan erőre kapott, evett egy kis levest, s ez csodamód visszaadta az erejét.

Két nap telt el így, mire meg tudott szólalni; néha már attól féltem, hogy a szenvedés az értelmétől fosztotta meg. Mikor némileg rendbe jött, beköltöztettem a saját kabinomba, s amennyire a dolgom engedte, gondját viseltem. Soha érdekesebb teremtménnyel még nem találkoztam: tekintete többnyire vad, sőt tébolyult; de vannak pillanatok – ha bárki nyájas iránta, vagy bármi apró szolgálatot tesz neki –, amikor az arcán mintegy fölragyog a jóindulat és a kedvesség, annyira, hogy ilyet még nem is láttam. De általában mélabús és keserű; néha a fogát csikorgatja, mintha nehezen tűrné a ránehezedő bánat súlyát.

Mikor vendégem kissé fölépült, csak üggyel-bajjal tudtam távol tartani tőle az embereket, mert ezernyi kérdést szerettek volna föltenni neki; de nem akartam, hogy ebben a testi és lelki állapotban, mikor gyógyulása szemmel láthatólag a teljes nyugalomtól függött, haszontalan kíváncsisággal gyötörjék. Egyszer azonban az első tiszt mégis föltette neki a kérdést: Mi okból hatolt fel eddig a jégen e különös járművel?

Arca mélységesen elszomorodott.

– Hogy megkeressek valakit, aki megszökött előlem.

– És akit nyomon követett, az ugyanígy utazott?

– Ugyanígy.

– Akkor azt hiszem, láttuk őt; egy nappal azelőtt, hogy önt fölvettük, egy kutyaszánt láttunk a jégen, s benne egy embert.

Ez fölajzotta az idegen érdeklődését; számtalan kérdést tett föl, ahogy ő mondta, a démon útvonalára nézve, akit követett. Röviddel ezután, amint kettesben maradtunk, azt mondta:

– Kétségkívül fölkeltettem az ön s ugyanígy e derék emberek kíváncsiságát; de ön nagyon is tapintatos, hogy faggatóznék.

– Úgy van; arcátlanság és embertelenség lenne, ha kíváncsiskodással lennék a terhére.

– Pedig különös és veszedelmes helyzetből mentett ki; s jóindulatával visszaadta az életemet.

Röviddel ezután megkérdezte, mi a véleményem: a jégpáncél széttöredezése a másik szánt elpusztította-e? Azt feleltem, erre nézve semmi biztosat nem mondhatok; hiszen a jég csak éjfél előtt kezdett töredezni, s lehet, hogy az utazó addig biztonságos helyre ért; de ezt sem állíthatom határozottan.

Ettől kezdve mintha új lelkesedés öntött volna életet az idegen erőtlen testébe. Mindenáron föl akart menni a fedélzetre, hogy a szánt lesse, amely annak idején fölbukkant előttünk; de sikerült rávennem, maradjon lent a kabinban, mert gyönge még hozzá, hogy elviselje a kegyetlen időt. Megígértem neki, valaki majd őrködik helyette, és nyomban értesíti, ha bármi új kerül a szemünk elé.

Ennyi az, ami naplómból a mai napig a különös idegenre vonatkozik. Az idegen egészsége egyre javul, de ő maga nagyon hallgatag, s láthatólag kényelmetlenül érzi magát, ha rajtam kívül más lép a kabinba. De a modora oly szelíd és szerény, hogy a matrózok mind érdeklődnek iránta, jóllehet szót alig váltanak vele. Én magam már-már úgy megszerettem, mintha testvérem lenne; szakadatlan és mély bánata együttérzéssel és részvéttel tölt el. Jobb napjaiban bizonyára nemes lélek lehetett, ha még most, emberroncs létére is ilyen vonzó és szeretetre méltó.

Azt írtam az egyik levelemben, drága Margaret, hogy a roppant óceánon nem fogok barátra lelni; s lám, mégis találtam egy embert, akit, mielőtt lelkét megtörte volna a nyomorúság, szívemből elfogadtam volna testvéremnek.

Időről időre, ha történik vele valami följegyzésre méltó, elküldöm neked az idegennel kapcsolatos naplójegyzeteimet.

Augusztus 13.

Napról napra jobban megszeretem a vendégemet. Csodálatot is kelt bennem, meg szánalmat is, döbbenetes mértékben. Mert miként is tekinthetnék egy ilyen nemes lélekre, akit tönkretett a nyomorúság, anélkül, hogy belém ne hasítana a fájdalom? Oly szelíd, s mégis oly bölcs, elméje kiművelt, s ha megszólal, bár szavait finoman megválogatja, azok gyorsan és páratlan ékesszólással patakzanak.

Most, amikor már majdnem teljesen fölgyógyult betegségéből, szakadatlanul fönn van a fedélzeten, láthatólag a szánt lesi, mely megelőzte az övét. S bár most is boldogtalan, nem tölti be annyira önnön keserve, hogy ne érdeklődnék mélyen a mások tervei iránt. Sokat beszélgettünk az enyémekről, amelyeket takargatás nélkül elmondtam neki. Figyelemmel kísérte valamennyi érvemet, amellyel végső sikerem reményét indokoltam, úgyszintén a siker érdekében tett intézkedéseim legapróbb részleteit is. Együttérzése játszva rávett, hogy a szívem szerint adjak hangot izzó lelkesedésemnek, s kimondjam azzal a tűzzel, ami bennem ég: boldogan odavetném áldozatul a vagyonomat, megélhetésemet, minden reményemet, csak hogy vállalkozásom sikerüljön. Egyetlen ember élete vagy halála jelentéktelen ár, ha szert tehet érte a tudásra, amit én keresek: az uralomra fajtánk ősellenségei fölött, amit én meg akarok szerezni, és tovább akarok adni. Miközben mindezt elmondtam, hallgatóm arcára komorság terült. Kezdetben azt hittem, felindulását igyekszik palástolni, szemét eltakarta, s hangom megremegett és cserbenhagyott, mikor észrevettem, hogy ujjai közt kicsordul a könnye – s ziháló kebléből kitör a zokogás. Elhallgattam; végül megszólalt, megtört hangon:

– Boldogtalan ember! Hát ön is osztozik az őrültségemben? A részegítő italból ön is ivott? Hallgasson meg – hadd mondjam el az én történetemet, akkor majd elhajítja ajkától e poharat!

Képzelheted, e szavak mennyire fölajzották kíváncsiságomat; de az a vad szomorúság, mely magával ragadta az idegent, legyőzte meggyöngült erőit, s több órás pihenés és csöndes beszélgetés kellett, hogy nyugalmát visszanyerje.

Miután sikerült lebírnia heves indulatait, úgy látszott, megveti önmagát, amiért szenvedélye leigázta; lecsillapítván a sötét, zsarnoki kétségbeesést, rábírt, hogy fölvegyem a beszélgetés fonalát, s ez alkalommal önmagamról beszéljek. Ifjabb éveim történetéről kérdezgetett. Röviden el tudtam mondani; de ettől sokféle gondolatom támadt. Beszéltem vágyamról, hogy barátot találjak – egy rokon lélek bensőségesebb együttérzésére szomjazom, mint amiben eddig valaha részem volt; s kifejeztem ama meggyőződésemet, hogy az ember nemigen dicsekedhet boldogsággal, míg ebben az áldásban nem volt része.

– Egyetértek önnel – felelt az idegen –, kialakulatlan teremtmények vagyunk, csak félig készek, amíg egy nálunk bölcsebb, jobb és értékesebb valaki – s egy jó barátnak ilyennek kell lennie – hozzá nem segít, hogy esendő és gyarló természetünket tökéletesebbé tegyük. Nekem valamikor volt barátom, a legnemesebb emberi lélek, s így jogom van véleményt formálni a barátságról. Ön reménykedhet, ön előtt még ott a világ, nincs oka kétségbeesni. De én… én elvesztettem mindent, s képtelen vagyok új életet kezdeni.

Miközben ezt elmondta, arcvonásai oly megállapodott és lehiggadt szomorúságot fejeztek ki, hogy a szívem mélyéig megrendültem. De ő elhallgatott, s hirtelen visszatért a kabinjába.

Bármennyire megtört is, nincs, aki nála jobban átérezné a természet szépségeit. A csillagos ég, a tenger s mindama látvány, amit e csodálatos tájék kínál, úgy látszik, képes még most is elragadni lelkét a földről. Az ilyen embernek két lénye van: az egyik talán szenved, s erőt vesz rajta a kétségbeesés, de még ha visszahúzódik is önmagába, olyan, mint az égi szellem, akinek fénykörébe sem fájdalom, sem ostobaság be nem merészkedik.

Mosolyogsz a lelkesedésemen, amit ez isteni vándor iránt érzek? Ha megismernéd, nem mosolyognál. Téged könyvek neveltek és palléroztak, a világtól távol, igényes vagy tehát; de épp ezért annál inkább méltányolnád e csodálatos ember rendkívüli erényeit. Néha megpróbáltam földeríteni, mi is az, ami oly mérhetetlenül fölébe emeli mindenkinek, akit ez idáig életemben megismertem. Azt hiszem, valamiféle ösztönös tisztánlátás lehet az; gyors és tévedhetetlen ítélőképesség, amely a dolgok lényegéig hatol, páratlanul tiszta és pontos; ehhez add hozzá még kifejezőkészségét s a hangját, amelynek váltakozó dallama maga a lélekandalító muzsika.

Augusztus 19.

Tegnap azt mondta az idegen:

– Bizonyára tisztában van vele, Walton kapitány, hogy nagy és példátlan szerencsétlenségeket voltam kénytelen elszenvedni. Valamikor úgy határoztam, ezek gonosz emlékét magammal viszem a sírba; de az ön kedvéért megváltoztatom elhatározásomat. Ön tudásra és bölcsességre törekszik, akárcsak annak idején jómagam; s forrón remélem, kívánságának teljesülte nem bizonyul kígyónak, amely megmarja önt, amint az enyém tette volt énvelem. Nem tudom, hasznos lesz-e az ön számára, ha balsorsommal megismerkedik, de ha arra gondolok, hogy ugyanazoknak a veszedelmeknek teszi ki magát, ugyanazt az életutat követi, amely engem azzá tett, ami vagyok, úgy képzelem, valami tanulsággal talán szolgálhat az elbeszélésem; talán útmutatással is, ha sikerrel jár, s vigasszal, ha vállalkozásába belebukik. Készüljön fel hát, hogy olyasmit hall, amit általában csodálatosnak ítélnek. Ha a természet szelídebb tájai vennének körül, talán félnék, hogy a hitetlenségébe ütközöm, sőt ki is nevet; de ezen a vad és rejtelmes vidéken lehetségesnek tűnik fel sok olyasmi, ami a természet örökké változó erőit nem ismerő emberből egyébként nevetést váltana ki; azt sem kétlem, elbeszélésem önmagában is bizonyítékul szolgál az események igazságára nézve, amelyeket magába foglal.

Könnyen elképzelheted, mekkora örömöt szerzett az idegen ajánlata; de nem tudtam volna elviselni, hogy az őt ért szerencsétlenségek felidézése újraélessze fájdalmát. Égtem a vágytól, hogy halljam az ígért elbeszélést, részint kíváncsiságból, részint mert szerettem volna könnyíteni a sorsán, ha módomban áll. Válaszomban hangot is adtam e két érzésemnek.

– Segítőkészségét nagyon köszönöm – felelt az idegen –, de már haszontalan; az én sorsom már kis híján betelt. Csak egyvalamit várok, s ha az bekövetkezik, majd békében nyugszom. Megértem az érzéseit – folytatta, mert észrevette, a szavába akarok vágni –, de téved, barátom, ha ugyan megengedi, hogy így szólítsam, az én végzetemen már semmi sem változtat; hallgassa meg történetemet, s meglátja, sorsom végérvényesen betelt.

Azt mondta, másnap, ha ráérek, hozzákezd az elbeszéléshez, ígéretét melegen megköszöntem. Elhatároztam, éjszakáról éjszakára, hacsak nincs szolgálati kötelességemből folyó halaszthatatlan elfoglaltságom, följegyzem, lehetőleg a tulajdon szavaival, amit napközben elmondott. S ha más dolgom van, legalább jegyzeteket készítek. E kézirat neked bizonyára nagy élvezetet szerez; én pedig, aki ismerem őt, s aki mindezt az ő szájából hallom, mekkora érdeklődéssel és együttérzéssel fogom olvasni valaha! Most, amikor feladatomnak nekifogok, telt hangja itt zeng a fülemben, s magamon érzem szomorú-kedves, csillogó szemét; látom, amint szikár kezét felbuzdulásában fölemeli, s arca barázdáiból lélek sugárzik. Különös és szívszaggató e történet; félelmes a vihar, amely rázúdult a vitéz hajóra, s elpusztította… olvasd hát!

Első fejezet

Születésemre genfi vagyok, családom a Köztársaság egyik legrangosabbja. Őseim hosszú-hosszú éveken át tanácsosok és polgármesterek voltak, s apám is több magas tisztet töltött be becsülettel és közmegbecsülésre. Feddhetetlenségéért s a közérdek fáradhatatlan szolgálatáért mindenki tisztelte, aki csak ismerte őt. Ifjabb éveit hazája szakadatlan szolgálatában töltötte. Életkörülményei úgy alakultak, hogy nem nősülhetett korán, s csak élete alkonyán vált belőle férj és családapa.

Mivel házassága körülményei fényt vetnek jellemére, nem tartózkodhatom tőle, hogy ezeket is ismertessem. Legmeghittebb barátainak egyike kereskedő volt, gazdag ember, akit a szerencsétlen véletlenek hosszú sora nyomorba taszított. Ez a büszke és megtörhetetlen ember, név szerint Beaufort, nem bírta volna elviselni, hogy szegénységben és elfeledve éljen ugyanazon a vidéken, ahol korábban előkelőségéről és fényűzéséről volt nevezetes. Kifizette hát adósságait a legnagyobb tisztességgel, s lányával együtt visszavonult Luzern városába, ott élt ismeretlenül és nyomorúságban. Apám a legigazabb barátsággal szerette Beaufort-t, s mélységesen elszomorította, hogy az ily szerencsétlen körülmények közt vonult vissza. Keserűen helytelenítette azt a hamis büszkeséget, mely barátját a kettőjüket összekötő érzelemhez ennyire nem méltó viselkedésre sarkallta. Nem vesztegette hát az idejét, nyomban megpróbálta fölkutatni, mert azt remélte, rá tudja venni, tegyen újabb próbát a világban az ő hitelével és támogatásával.

Beaufort mindent elkövetett, hogy titokban tartsa hollétét; tíz hónapba telt, míg apámnak sikerült rátalálnia. Amikor fölfedezte, túláradó örömében nyomban barátja házába sietett, mely ott állt a Reuss szomszédságában, egy szegényes sikátorban. De mikor belépett hozzá, csak nyomorúság és kétségbeesés fogadta. Beaufort-nak nagyon keveset sikerült megmentenie vagyona roncsaiból, de pár hónapig meg tudott élni belőle, miközben egyre azt remélte, sikerül valamelyik kereskedőházban tisztességgel elhelyezkednie. A közbeeső időt tehát tétlenségben töltötte. Mivel ráért töprengeni, mardosó fájdalma csak elmélyült, s idővel annyira erőt vett a lelkén, hogy a harmadik hónap végére már ágynak dőlt, s képtelen volt bármi erőfeszítésre.

Lánya a legnagyobb gyöngédséggel ápolta; de kétségbeesve látta, csöpp vagyonkájuk egyre apad, s kilátásuk sincs másra, amiből megélhetnének. De Caroline Beaufort-t nem akármilyen fából faragták; bátorsága tartotta felszínen a viszontagságok idején. Elvállalt akármi alja munkát, szalmát font, s így vagy úgy, de összekaparta azt a keveset, amiből meg tudtak élni.

Hónapok teltek el így. Apja állapota egyre rosszabbodott. Caroline-nak mind több és több idejébe került az ápolás. Mind kevesebbet keresett tehát, s mikor a tizedik hónapban apja a karjai közt kilehelte lelkét, őt nemcsak árván, hanem koldusként is hagyta magára. Ez az utolsó csapás már őt is legyőzte, s mikor apám a szobába lépett, ő épp ott térdepelt Beaufort koporsója előtt, s keservesen zokogott. Apám mentőangyalként érkezett, szegény lány a gondjára bízta magát, és ő, miután barátját eltemettette, visszavitte Caroline-t Genfbe, s egy rokona védelme alá helyezte. Két évvel ezután feleségül vette.

Szüleim közt nagy volt a korkülönbség, de ez mintha elmélyítette volna odaadó szeretetüket, s még közelebb hozta volna őket egymáshoz. Apám egyenes lelkében erős igazságérzet élt, így eleve nagyra becsülte az állhatatos szeretetet. Lehet, hogy ifjúi éveiben sokat szenvedett valaki későn fölfedezett hűtlenségétől, így hát különösen megbecsülte most a kipróbált hűséget. Anyám iránt tanúsított ragaszkodásában minden eszközzel kimutatta háláját és imádatát, ami nagyon más volt, mint gyermeteg öregkori gyöngédség, hisz anyám erényének tisztelete ihlette, s az a vágy, hogy legalább ő kárpótolja bizonyos mértékig a csapásért, amit elszenvedett, s ettől kifejezhetetlenül széppé vált kettőjük viszonya. A házban úgy történt minden, ahogy anyám kívánta, ahogy anyámnak kellemes. Apám igyekezett megóvni őt, akár a kertész a délszaki növényt, még a durva szelektől is, és csupa olyasmivel körülvenni, ami kellemes érzést kelt lágy és jóindulatú lelkében. Mert anyám egészsége, sőt valaha oly állhatatos szelleme is megrendült attól, amit átélt. Az alatt a két év alatt, amely házasságkötésüket megelőzte, apám sorra lemondott minden közéleti tisztségről; amint egybekeltek, fölkeresték a kellemes éghajlatú Olaszországot, s a környezetváltozás meg a csodák országában tett utazással együtt járó érdeklődés gyógyírként hatott anyám legyengült szervezetére.

Olaszország után Németországot és Franciaországot keresték fel. Én, a legidősebb gyermekük Nápolyban születtem, s gyermekként velük tartottam kóborlásuk során. Évekig én maradtam az egyetlen is. Bármennyire csüggtek egymáson, szeretetük kimeríthetetlennek tetsző tárházából bőségesen jutott nekem is. Legelső emlékem anyám gyöngéd becézgetése és apám jóindulatú és örömöt sugárzó mosolya. A játékszerük s a bálványuk voltam, s több is annál – a gyermekük, ártatlan és gyámoltalan lény, akit az ég ajándékozott nekik, hogy becsülettel fölneveljék, s jövendő sorsát jóra vagy nyomorúságra fordítsák aszerint, hogy iránta való kötelezettségüket miként teljesítik. Mivel e mély felelősségérzetet az iránt, akinek életet adtak, a mindkettőjüket éltető tevékeny gyöngédség egészítette ki, képzelhető, hogy gyermeki létem minden órája a türelem, emberszeretet és önuralom leckéje volt, s úgy vezettek selyemszalagon, hogy az számomra szakadatlan gyönyörűség.

Jó darabig én voltam az egyetlen gondjuk. Anyám nagyon szerette volna, ha kislánya születik, de továbbra is én maradtam egyetlen ivadékuk. Talán ötéves lehettem, mikor egy kiránduláson, amely Olaszország határain túl vezetett, egy hetet töltöttek a Comói-tó partján. Jóindulatuk gyakran vitte őket szegény emberek otthonába. Anyám szemében ez több volt, mint kötelesség. Igényelte, ez volt a szenvedélye – nem felejtette el, mit szenvedett, s miként szabadult –, hogy a szükséget szenvedőknek most ő legyen az őrzőangyaluk. Egy sétájuk során egy völgyhajlatban nyomorúságos kunyhón akadt meg a szemük, amely különösképpen vigasztalanul festett, s körülötte a sok rongyos gyerek kegyetlen ínségről árulkodott. Egy szép napon, mikor apám magában bement Milánóba, anyám meglátogatta a házikót, s én vele tartottam. Egy gondba-munkába belegörnyedt parasztembert találtunk ott, s a feleségét, amint épp a szegényes ebédet osztották el öt éhes kisgyermek közt. Egyikükre anyám sokkal jobban felfigyelt, mint a többire. Ennek a kislánynak mintha még a származása is más lett volna. A másik négy bogárszemű, edzett kis csavargó volt. Ez viszont vékony csontú, szőke. Haja mint az olvasztott arany, s hiába hogy szegényes az öltözéke, fején mintha koronát viselt volna megkülönböztetésül. Homloka tiszta és magas, kék szeme felhőtlen, arcvonásai finomak és bájosak; nem lehetett úgy ránézni, hogy az ember meg ne lássa benne a kivételes fajtát, az ég küldte lényt, aki minden vonásán ott viseli a menny bélyegét.

A parasztasszony, észrevevén, hogy anyám képtelen levenni csodálkozó és elbűvölt tekintetét a gyönyörű gyermekről, nyomban el is mondta a történetét. A gyermek nem az ő, hanem egy milánói nemesember lánya. Anyja német volt, s a gyermeknek életet adván meghalt. Nekik adták ki gondozásra. Akkor még ők is nagyobb jólétben éltek. Nem régen esküdtek meg, s legnagyobb gyermekük csak akkor született. A gondjukra bízott kislány apja azok egyike volt, akikben ott élt Olaszország egykori dicsőségének emléke – egy a schiavi ognor frementi közül –, aki mind hazája fölszabadítására szentelte életét. Áldozatául esett Olaszország gyöngeségének. Hogy meghalt-e, vagy még egy osztrák várbörtönben sínylődik, nem lehet tudni. Vagyonát elkobozták, a gyermek elárvult, és koldussá vált. Nevelőszülei továbbra is ott tartották maguknál, s most úgy virult e durva környezetben, akár sötét levelű tüskebokrok közt a kerti rózsa.

Mikor apám visszatért Milánóból, ott talált engem a villánk nagytermében, amint egy kerubot formázó szőke gyermekkel játszom – egy leánygyermekkel, akinek az arca is ragyogni látszott, alakja, mozgása meg kecsesebb volt, mint a kőszáli zergéé. A jelenség hamarosan magyarázatot nyert. Engedelmével anyámnak sikerült rávennie paraszti gondozóit, hogy bízzák rá a kislányt. Kedvelték a bájos árvát. Jelenlétét áldásnak tekintették, de nem lett volna tisztességes ott tartaniuk szegénységben, nélkülözésben, mikor a gondviselés ilyen védelmet kínált neki. Megbeszélték a kérdést a falu papjával, s ennek eredményeképpen Elizabeth Lavenza szüleim házának lakója lett, s nekem minden elfoglaltságom, minden örömöm szép és imádott társa – húgomnál is több.

Elizabethet mindenki szerette. Az a szenvedélyes, szinte tiszteletteli vonzalom, amivel mindenki közeledett hozzá, s amiben osztoztam magam is, büszkévé és boldoggá tett. Előtte való este, hogy elhozta volna hozzánk, anyám játékosan azt mondta volt: „Szép ajándékom van Victor számára. Holnap megkapja.” S másnap mint a megígért ajándékot adta át nekem a kislányt. Én gyermeki komolysággal szó szerint vettem, amit mondott, s a magaménak tekintettem Elizabethet – a magaménak, akit védelmeznem, szeretnem és kényeztetnem kell. Ha őt dicsérték, úgy fogadtam, mintha én kaptam volna általa a dicséretet. Kuzinnak szólítottuk egymást, családiasan. Nincs szó, nincs kifejezés, ami pontosan visszaadná, számomra mi volt ő – testvérnél is több, aki holtig csak az enyém.

Második fejezet

Együtt nőttünk fel. Nem egészen egy év volt köztünk a korkülönbség. Mondanom sem kell, hogy idegen volt számunkra minden összeférhetetlenség és disputa. Viszonyunkat a harmónia jellemezte, s jellemünk különbözősége, ellentéte csak közelebb hozott egymáshoz. Elizabeth derűsebb volt nálam, figyelme több, én viszont, lelkességemnek hála, szorgalmasabb voltam, mint ő, és több volt bennem a tudásszomj is. Ő a költők mennyei alkotásainak élt; a fenséges és csodálatos táj svájci otthonunk körül, a hegyek gyönyörűséges körvonala, az évszakok váltakozása, a vihar és derű, a tél csöndje és alpesi nyaraink eleven kavargása bőségesen szolgált lelkének megcsodálni- és élveznivalóval. Miközben társam komoly és elégedett lélekkel töprengett azon, mily csodálatos, ami körülvesz minket, én a jelenségek okát kutattam. A világ titok volt számomra, amelyet szerettem volna megfejteni. Legelső élményem, amire ma is visszaemlékszem, az a kíváncsiság, komoly kutatás, amely a természet rejtett törvényeinek megfejtésére irányult, s az a mámorral határos boldogság, amit akkor éreztem, ha föltárult előttem valamelyik.

Mikor második fiúgyermekük, nálam hét évvel fiatalabb öcsém megszületett, szüleim fölhagytak a vándorélettel, és szülőföldjükön telepedtek meg. Genfben volt házunk, s Belrive-en, a tó partján, alig több mint egymérföldnyire a várostól, vidéki birtokunk. Többnyire ez utóbbi helyen tartózkodtunk, s szüleim élete ugyancsak visszavonultan telt. Nekem is a véremben volt, hogy kerüljem a sokadalmat, s lelkesen csatlakozzam a kevesekhez. Iskolatársaim tehát többnyire közömbösek voltak számomra, de egyikükhöz szoros barátság fűzött. Henry Clerval volt az, egy genfi kereskedő páratlanul tehetséges és eleven képzeletű fia. Imádta a merész vállalkozásokat, a megpróbáltatásokat, sőt a veszedelmet is, önmagáért. Falta a romantikus lovagregényeket. Hősénekeket szerzett, s már akkor elkezdett lovagi kalandokat és kísértethistóriákat írogatni. Megpróbált rávenni minket, öltsünk maskarát, és játsszunk színdarabokat, amelyek szereplői Roncesvalles hősei, Artur király kerekasztalának lovagjai és azok a keresztes lovagok, akik vérüket ontották, hogy a Szent Sírt kiragadják a hitetlenek kezéből.

Nincs ember, akinek boldogabban telt volna a gyermekkora, mint az enyém. Szüleim maguk voltak a megtestesült jóság és türelem. Soha nem éreztük őket zsarnoknak, aki kénye-kedve szerint irányítja az életünket, hiszen megteremtői és részesei voltak minden örömünknek. Mikor módom volt más családokkal érintkezni, világosan fölismertem, milyen páratlanul szerencsés a sorsom, s gyermeki szeretetem gyarapodását a hála is elősegítette.

Vérmérsékletem türelmetlen volt, szenvedélyem olykor heves, de valami belső törvény ezt nem gyermeki időtöltések, hanem a mohó és még csak nem is válogatás nélküli tanulásvágy irányába terelte. Be kell vallanom, sem a nyelvek szerkezete, sem a kormányzás rendje, sem a különféle államok politikája nem kötötte le az érdeklődésemet. Én az ég és a föld titkait szerettem volna megismerni; és akár a dolgok kifelé megnyilvánuló lényege, akár a természet szelleme, akár az ember titokzatos lelke foglalkoztatott, kutatásaim mindig a világ metafizikai, vagyis legmagasabb értelemben vett fizikai titkaira irányultak.

Clerval viszont, hogy úgy mondjam, a dolgok morális vonatkozásaival foglalkozott. Az élet nyüzsgő színpada, a hősök erényei és az emberek tettei érdekelték. Reménye és álma az volt, hogy az ő neve is azoké közt szerepeljen, akikét, mint fajtájuk vitéz és kalandos életű jótevőiét, örökre megőrzi a történelem. Békés otthonunkban meg úgy világított Elizabeth szenthez méltó lelke, mint az oltárra szánt lámpás. Velünk érzett. Mosolya, lágy hangja, mennyei szemének bájos pillantása mindig ott volt, mindig áldás volt számunkra, mindig lelkesített. Ő volt a szeretet szelídséget sugalló és örök vonzó szelleme. Talán belekeseredtem volna tanulmányaimba, eldurvított volna heves jellemem, ha ő nincs, hogy hozzáhajlítson tulajdon szelídségéhez. És Clerval – közel férkőzhetett bármi rossz is Clerval nemes szelleméhez? –, talán még Clerval se lett volna nagylelkűségében oly emberi, oly körültekintő, szenvedélyes kalandvágyában oly nyájas és gyöngéd, ha Elizabeth nem ismerteti meg vele a jótett igazi szépségét, s nem arra ösztönzi, hogy magasra szárnyaló ambíciója végső céljává magát a jó cselekedetet tegye.

Különös gyönyörűség számomra, ha elidőzhetem gyermekkori emlékeimen, még mielőtt a balsors nyomot hagyott volna lelkemen, s fényes álmaimat arról, hogy másoknak hasznára legyek, önmagamon való komor és kisszerű töprengéssé változtatta volna. Amellett ha megrajzolom ifjúi éveim képét, olyan eseményeket is meg kell örökítenem, amelyek öntudatlan léptekkel bár, de átvezetnek későbbi nyomorúságom történetébe. Mert mikor számot adok önmagamnak a szenvedély születéséről, mely utóbb eluralkodott sorsomon, úgy találom, hogy az, akár a hegyi patak, jelentéktelen és feledésbe merült forrásokból eredt, s utóbb megduzzadván olyan áradattá vált, mely minden reményemet, minden örömömet, mert útjában állt, elsöpörte.

A természetbölcselet a géniusz, mely sorsomat megszabta. Elbeszélésem során tehát elsősorban azokat a tényeket szeretném leszögezni, amelyek részrehajlóvá tettek e tudományág iránt. Tizenhárom éves voltam, mikor kirándulást tettünk egy Thonon környéki fürdőhelyre. A zord idő arra kényszerített, hogy teljes napot benn töltsünk a fogadóban. A házban véletlenül Cornelius Agrippa egy műve került a kezembe. Unottan csaptam föl. De az elmélet, amelyet bizonyítani próbált, és a csodálatos tények, amelyeket felsorolt, unalmamat hamarosan lelkesedéssé változtatták. Mintha fény gyúlt volna az elmémben, fölugrottam örömömben, s rohantam, hogy közöljem apámmal fölfedezésemet. Apám közömbös pillantást vetett a kötet címlapjára, majd azt mondta: „Ó! Cornelius Agrippa. Drága Victor, ne pazarold rá az idődet. Szánalmas fércmű.”

Ha apám e megjegyzés helyett lelkiismeretesen megmagyarázza, hogy Agrippa elméleteit már mind megcáfolták, s azóta megújult a tudományok rendszere, s ez utóbbi sokkal hatásosabb, mint az ősi, mert míg az illúziókra épült, ez a valóságra és gyakorlatra, minden bizonnyal félredobtam volna Agrippát, s felforrott képzeletemet lehűtve fokozott lelkesedéssel tértem volna vissza eredeti tanulmányaimhoz. S gondolataim akkor talán nem indulnak meg abba a végzetes irányba, mely végül romlásba vezetett. De az az elítélő pillantás, amelyet apám a kötetre vetett, semmi esetre sem győzött meg róla, hogy ismerné a tartalmát is, így hát nagy mohón tovább olvastam.

Mikor hazaértem, az volt az első dolgom, hogy megszerezzem a szerző valamennyi művét, majd Paracelsus és Albertus Magnus könyveit is. Élvezettel olvastam és tanulmányoztam e szerzők vad elmeszüleményeit. Olyan kincsnek hittem őket, melynek létezéséről rajtam kívül csak kevesen tudnak. Már mondottam volt, mindig is sóvár vágy élt bennem, hogy behatoljak a természet titkaiba. A modern bölcselők sosem elégítettek ki, minden iparkodásuk és sok csodálatos fölfedezésük ellenére sem. Hisz Sir Isaac Newton is, mint mondják, elismerte, úgy érzi magát, mint a gyermek, aki kagylókat szedeget az igazság hatalmas és fölfedezetlen óceánjának partján. Utódai közül a természetbölcselet különféle ágazatainak azon művelői, akiket ismertem, még az én gyermekeszemmel is csak inasgyereknek látszottak Newton mellett.

A tanulatlan paraszt megfigyeli az elemeket maga körül, s megismerkedik gyakorlati hasznukkal. Ennél többet a legtanultabb bölcselő is alig tud. Ha sikerült is megsejtenie valamit a Természet fátyol fedte arcáról, annak megannyi halhatatlan vonása továbbra is csoda és titok marad. Lehet, hogy a tudós metél, boncol, és neveket ad, de még a másodlagos és harmadlagos okok is rejtve maradnak előle, nem is szólva az ősokról. Én is csak bámultam a falakat és árkokat, amelyek az emberi értelmet a Természet fellegvárától távol tartják, s tudatlanságomban, éretlenségemben sopánkodtam rajtuk.

De íme, itt vannak a könyvek, itt vannak az emberek, akik mélyebbre hatoltak, és többet tudnak mindenkinél! Elfogadtam mindent, amit állítottak, s a tanítványuk lettem. Talán különösnek látszik, hogy ilyesmi történjék a tizennyolcadik században, de hát én, miközben szabályosan iskolába jártam Genfben, kedvenc tárgyaimat tekintve javarészt autodidakta voltam. Apám nem volt tudós, s így magam küszködtem gyermeki vakságomban, amihez egy tudós tudásszomja járult. Új mestereim vezetésével vasszorgalommal láttam neki a bölcsek köve és az életelixír keresésének, ám a kettő közül hamarosan az utóbbi kötötte le minden figyelmemet. A gazdagság méltatlan cél, de micsoda dicsőség, micsoda fölfedezés lenne, ha megszüntethetném a test betegségét, és sérthetetlenné tehetném az embert mindennel szemben, kivéve az erőszakos halált!

De voltak más látomásaim is. Kedvenc szerzőim mind nagy jelentőséget tulajdonítottak a szellemek és ördögök megidézésének, s én el is követtem mindent, hogy utasításaikat valóra váltsam. S ha varázsigéim hatástalanok maradtak, akkor ezt a magam tapasztalatlanságának és hibájának tulajdonítottam, s nem mestereim csalásának vagy hozzá nem értésének. S ily módon jó darabig régen széthullott rendszerekkel bíbelődtem, avatatlan ember módjára összezagyváltam az ezernyi, egymásnak ellentmondó elméletet, s más vezetőm nem lévén, csak a lángoló képzelet és a gyermeki logika, kétségbeesetten tévelyegtem a szerteágazó ismeretek ingoványában, míg egy véletlen meg nem változtatta gondolataim irányát.

Talán tizenöt éves lehettem, mikor visszavonultunk Belrive környéki házunkba, s ott egy hallatlanul vad és félelmetes égiháború tanúja voltam. A Jura hegyei mögül közeledett, s az ég minden fertálya egyszerre zengett iszonyú erővel. Kíváncsian és élvezettel figyeltem a vihar közeledtét. Kint álltam az ajtóban, s egyszer csak azt láttam, hogy egy gyönyörű, öreg tölgy, házunktól vagy húszlépésnyire, tűzpatakot bocsát ki; mikor a kápráztató fény kialudt, a tölgyből nem maradt más, csak elszenesedett csonk. Másnap reggel megnéztük, s úgy találtuk, hogy a fa sajátos módon pusztult el; nem vágta ketté a villám, hanem szalagokra hasogatta. Még soha semmit nem láttam ily tökéletesen megsemmisülni.

Már korábban sem voltak ismeretlenek számomra az elektromosság nyilvánvalóbb törvényei. Ez alkalommal velünk volt a természetbölcselet egy jeles tudósa, s a katasztrófa fölötti izgalmában megpróbálta megmagyarázni az elektromosságról és galvanizmusról alkotott elméletét, s ez új is, meglepő is volt számomra. Amit elmondott, az egyszeriben homályba borította Cornelius Agrippát, Albertus Magnust és Paracelsust, képzeletem urait, de bukásuk szerencsétlen módon elvette a kedvemet megszokott tanulmányaim folytatásától. Úgy éreztem, nincs, amit meg akarnék, meg tudnék tanulni. Ami oly sokáig lekötve tartotta figyelmemet, most egyszerre megvetendőnek tetszett. De hirtelen támadt szeszélyemben, aminek kora ifjúságában talán mindenki ki van téve, fölhagytam korábbi tevékenységemmel, s mert idétlen torzszülöttnek ítéltem, abbahagytam a természetbölcselet és az abból kisarjadt tudományágak tanulását, dacosan elfordultam e botcsinálta tudománytól, mely, úgy véltem, soha nem juthat el a valóságos tudás küszöbére. Ebben a hangulatban a matematika és a vele kapcsolatos tudományok tanulására adtam fejemet, mert azok biztos alapra épülnek, és így méltók a figyelemre.

Ily különös az emberi lélek szerkezete, ily jelentéktelen kötődések határozzák meg, javunkra válik-e valami, vagy vesztünkbe rohanunk. Ha visszatekintek, úgy érzem, hajlamaim és akaratom e szinte csodálatos változása őrzőangyalom beavatkozása volt életembe – a lélek utolsó erőfeszítése a vihar elhárítására, mely ott lógott már a levegőben, készen, hogy magával sodorjon. Győzelmét szokatlan lelki nyugalmam és boldogságom jelezte, amit régi s utóbb már oly kínzó tanulmányaim föladása követett. Így jutottam arra a véleményre, hogy folytatásuk a gonosszal, elvetésük a boldogsággal egyértelmű.

A jó szelleme kemény erőfeszítést tett; ím hiába. A végzet erősebb volt nála, s megváltoztathatatlan törvényei már kimondták volt végső és irtózatos romlásomat.

Harmadik fejezet

Mikor tizenhét éves lettem, szüleim úgy határoztak, hogy az ingolstadti egyetem diákja legyek. Ez idáig Genf iskoláit látogattam, de apám neveltetésem teljessége érdekében szükségesnek ítélte, hogy szülőhazámén kívül más szokásokkal is megismerkedjem. Távozásom idejét tehát hamarosan kijelölték, de mielőtt még a kitűzött nap elérkezett volna, bekövetkezett életem első szerencsétlensége – szinte azt mondanám, későbbi nyomorúságom baljós előjele.

Elizabeth vörhenyt kapott. Betegsége súlyos volt, életveszélyes. Sok érv szólt amellett, hogy betegsége idején ne anyám ápolja őt. Kezdetben anyám még hajlott könyörgésünkre, de mikor hallotta, kedvencének élete veszélyben forog, képtelen volt többé uralkodni aggodalmán. Ő ápolta betegágyában – éber figyelme végül győzedelmeskedett a gonosz lázon: Elizabeth megmenekült, de megmentőjére nézve a meggondolatlanság következménye végzetesnek bizonyult. Harmadik nap anyám megbetegedett. Lázát riasztó tünetek kísérték, s orvosainak tekintete megjövendölte a legrosszabbat. Az asszonyok e legjobbikát halálos ágyán sem hagyta el jósága s lelkiereje. Elizabeth kezét az enyémbe tette, s azt mondta: „Gyermekeim, nagyon remélem, hogy a ti egybekeléstek lesz jövendő boldogságom. Ez most már apátok vigasza lesz. Elizabeth, drágám, neked kell átvenned a helyemet kisebb gyermekeim mellett. Ó, jaj! Sajnálom, hogy elvétetem tőletek, hisz oly boldog voltam, s annyira szerettek, miért ne lenne hát nehéz lemondanom minderről; de ezek nem hozzám illő gondolatok. Igyekszem jó lélekkel elfogadni a halált, abban a reményben, hogy odaát találkozunk.”

Békésen hunyt el, s arcvonásai még halálában is szeretetet tükröztek. Szükségtelen leírnom azoknak az érzéseit, akiknek legdrágább kötelékét szakította el az orvosolhatatlan rossz, sem a lélek ürességét, sem azt a kétségbeesést, mely arcukra kiült. Hosszú idő telt el, amíg az elmének sikerült meggyőznie önmagát, hogy ő, akit mindennap láttunk, s akinek a puszta léte is részünkké vált, örökre eltávozhatott – szeretett szemének fénye kihunyhatott, a jól ismert s a fülnek oly drága hang elnémulhatott, s már soha többé nem lesz hallható. Ezek az első napok gondolatai voltak, de a keserű gyász akkor kezdődött igazán, mikor az idők múltán bebizonyosodott a rossz valódisága. Mert e durva kéz kinek nem tépte el már valamely drága kötelékét? És miért írjam le a gyászt, amit mindannyian éreztünk már, s még minden bizonnyal érezni fogunk? Eljön az idő, mikor a gyász inkább belenyugvás, mintsem szükség, s mikor a száj sarkában bujkáló mosoly, bár szentségtörésnek érezzük, többé már nem tilos. Anyám meghalt, de nekünk kötelességünk volt, amit teljesítenünk kellett. Tovább kellett élnünk az életünket a többiekkel, s meg kellett tanulnunk, hogy szerencsésnek tartsuk magunkat, mert maradt még valakink, akit nem ragadott el a rabló halál.

Indulásom napját Ingolstadtba, amit az események késleltettek, megint kitűzték. Apámtól pár heti haladékot kaptam. Szentségtörésnek éreztem, hogy elbúcsúzzam a gyászoló ház halállal oly rokon csöndjétől, s belevessem magam az élet sűrűjébe. Még új volt számomra a gyász, de annál inkább riasztott. Vonakodtam lemondani megmaradt enyéim látásáról, s mindenekfölött azt szerettem volna látni, hogy az én drága Elizabethem egy kicsit megvigasztalódott.

Pedig ő igazán leplezte bánatát, s mindent megtett, hogy ő legyen mindannyiunk vigasztalója. Szilárdan tekintett az élet elébe, bátran és buzgón vállalta kötelességeit. Azoknak szentelte magát, akiket megtanult bácsikájának és kuzinjainak nevezni. Sosem volt még oly elbűvölő, mint ekkortájt, mikor felvillantotta s ránk árasztotta mosolyának napsugarát. Még tulajdon bánatáról is megfeledkezett, csak hogy feledtesse velünk a magunkét.

Végül mégiscsak elkövetkezett az indulás napja. Clerval velünk töltötte az utolsó estét. Megpróbálta rábeszélni az édesapját, engedje el velem, hadd legyen diáktársam, de hiába. Apja szűk látókörű kereskedő volt, s fia vágyait, törekvéseit romlást hozó hiábavalóságnak tekintette. Henry mélységesen átérezte, mekkora szerencsétlenség, hogy elzárják előle a magasabb tanulmányok útját. Keveset beszélt, de amikor megszólalt, fellobbanó szeméből, lelkes tekintetéből kiolvastam a fegyelmezett, de szilárd elhatározást: nem hagyja, hogy gúzsba kösse a kereskedés nyomorult kicsinyessége.

Későn tértünk nyugovóra. Képtelenek voltunk egymástól elszakadni, képtelenek voltunk rávenni magunkat, hogy kimondjuk: Isten veled! S mikor elváltunk, úgy tettünk, mintha csak pihenni térnénk, s mind azt hittük, sikerült a többieket megtévesztenünk. De másnap hajnalban, mikor lementem a kocsihoz, mely hivatva volt elvinni engem, ott találtam valamennyiüket – apámat, hogy újólag áldását adja rám, Clervalt, aki még egyszer meg akarta szorítani a kezemet, Elizabethet, hogy újra kérleljen, írjak gyakran, s engem, barátját és játszótársát még utoljára megajándékozzon női figyelmességével.

Beszálltam a kocsiba, s átadtam magam a bánatos töprengésnek. Én, akit mindig szeretetre méltó társak vettek körül, aki mindent megtettem, hogy másoknak örömöt szerezzek, s tőlük örömöt kapjak, most egyedül maradtam. Az egyetemen, ahova készülök, magam leszek a magam barátja és védelmezője. Az életem eddig visszavonult volt és házhoz kötött, s ez legyőzhetetlen ellenszenvet fejlesztett ki bennem az idegen arcok iránt. Szerettem a testvéreimet, Elizabethet és Clervalt. Ők régi, megszokott arcok voltak, ám úgy éreztem, idegenek társaságába képtelen leszek beilleszkedni. Ilyesmiken forgott az eszem, mikor útra keltem, de amint távolodtam hazulról, kedvem s reményeim lassan földerültek. Égtem a vágytól, hogy tudásra tegyek szert. Odahaza olykor nehezemre esett, hogy egész fiatalkoromban egy helyre legyek bezárva, vágyódtam ki a nagyvilágba, s arra, hogy elfoglaljam helyemet az emberek között. Most teljesültek vágyaim, bolondság lenne hát, ha szomorkodnék.

Volt idő mindezt s még sok minden mást is végiggondolnom a hosszú és fáradságos úton, míg Ingolstadtba értem. De végül megpillantottam a városka karcsú, fehér templomtornyát. Kiszálltam, s magányos lakomba vezettek, hogy úgy töltsem az estét, amint tetszik.

Másnap délelőtt átadtam ajánlóleveleimet, s meglátogattam fontosabb professzoraim némelyikét. A véletlen – vagy meglehet, a rossz szelleme, a Pusztítás Angyala, mely attól a pillanattól kezdve, hogy apám házából kitettem a lábam, kiterjesztette fölém mindenható szárnyát – elsőként mindjárt Monsieur Krempéhez, a természetbölcselet professzorához vezetett. Krempe faragatlan ember volt, de fölöttébb járatos a természet titkaiban. Föltett néhány kérdést, hogy fölmérje előrehaladásomat a természetbölcselet tudományának különböző ágaiban. Fölényesen válaszolgattam, s részint megvetésből az alkimistáimat neveztem meg, mint oly szerzőket, akiknek műveit elsősorban tanulmányoztam. A professzor elbámult.

– Ezt komolyan mondja? – kérdezte. – Idejét valóban ilyen ostobaságok tanulmányozására fecsérelte?

Igenlő választ adtam.

– Minden perc – folytatta hévvel a professzor –, minden pillanat, amit e könyvekre pazarolt, végleg és tökéletesen kárba veszett. Megcáfolt elméletekkel és fölösleges nevekkel terhelte az emlékezetét. Uramisten! Miféle pusztaságban élt maga, hogy nem akadt egy jótét lélek, aki felvilágosította volna, hogy ezek az agyrémek, amelyeket oly mohón szívott magába, ezerévesek, s amilyen régiek, olyan áporodottak? Nem hittem volna, hogy ebben a felvilágosult és tudományos korban még Albertus Magnus és Paracelsus egy tanítványával találkozom. Drága uram, most elölről kezdheti a tanulmányait.

Ezt mondván, ment, s egy egész listára való könyvet írt össze, amely mind a természetbölcselettel foglalkozott, s amelyet meg kell majd szereznem, aztán elbocsátott, de még megjegyezte, a következő héten általános természetbölcseleti előadássorozatot indít, s hogy Monsieur Waldman, a professzortársa kémiát ad elő másnaponként, mikor ő nem tart előadást.

Hazatértem, s még csak nem is éreztem csalódást, hiszen, mint mondottam volt, e szerzőket, akiket a professzor úgy elítélt, magam is rég haszontalannak ítéltem. De ettől korántsem jött meg a kedvem, hogy korábbi tanulmányaimat bármi más formában újra elkezdjem. Monsieur Krempe zömök kis ember volt, zsémbes hangú, s az arca visszataszító. A tanár tehát nem tett rám olyan kedvező hatást, hogy attól a tárgyát is megkedveljem. Csak elismételte ama következtetéseket, amelyeket a tárgyra vonatkozólag már évekkel azelőtt levontam magam is. Gyermekkoromban nem elégítettek ki azok az eredmények, amelyeket a természettudomány modern professzorai ígértek. Eszmei zűrzavaromban, amelyet csak rendkívüli fiatalságom magyaráz, s mert vezetőre vágytam, újra végigjártam a tudomány ösvényét, s az újabb kori kutatók felfedezéseit feladtam az elfeledett alkimisták álmaiért. S amellett még meg is vetettem a modern természetbölcselet gyakorlati hasznát. Nagyon más volt ez, mikor a tudomány mesterei még halhatatlanságra és hatalomra törekedtek. Nézeteik, ha haszontalanok is, de nagyszerűek. Most azonban minden megváltozott. A kutató törekvése mintha arra korlátozódnék, hogy semmivé tegye a látomásokat, amelyeken az én tudományos érdeklődésem javarészt alapult. Most azt kívánják tőlem, hogy e határtalan illúziókat adjam oda csekély értékű valóságokért.

Ilyesmiken töprengtem ingolstadti tartózkodásom első két-három napjában, mely javarészt azzal telt, hogy megismerkedjem lakóhelyemmel és annak jelentősebb lakóival. De a következő hét elején már azon járt az eszem, amit Monsieur Krempe az előadásokról mondott. S bár ahhoz semmi kedvem sem volt, hogy elmenjek, és meghallgassam, amint ez az önhitt kis fickó aranyigazságokat papol a szószékről, nem felejtettem el, mit mondott Monsieur Waldmanról, akit sose láttam, s aki mind ez ideig a városon kívül tartózkodott.

Részint kíváncsiságból, részint unalomból bementem az előadóterembe, s röviddel utánam belépett Monsieur Waldman is. A professzor nagyon más volt, mint a kollégája. Talán ha ötvenéves lehetett, s rögtön meglátszott rajta, hogy módfelett jóindulatú. Gyér haja már őszült a halántékán, de hátul még egyáltalán nem. Termete kurta volt, de szálegyenes, s az övénél kellemesebb hangot még sose hallottam. Előadását azzal kezdte, hogy összefoglalta a kémia történetét, a különféle tudósok eredményeit, s lelkesen sorolta a legkiválóbb felfedezők nevét. Majd futólag áttekintette a tudomány jelenlegi állapotát, s megmagyarázott jó néhány alapfogalmat. Ezután végrehajtott néhány bevezető kísérletet, majd előadását a modern kémia dicshimnuszával fejezte be. Szavait sosem fogom elfelejteni.

– E tudomány régi tanítói – mondta – lehetetlenségeket ígértek, és ígéreteikből nem teljesítettek semmit. A modern tudósok nagyon keveset ígérnek. Tudják, hogy a fémeket nem lehet átalakítani, s az életelixír álom. De e bölcselők, akiknek keze mintha csak arra teremtődött volna, hogy mocsokban pacsmagoljon, s a szeme, hogy mikroszkópba bámuljon, vagy az olvasztótégelyt lesse, valóságos csodákat műveltek. Behatoltak a természet rejtett zugaiba, s megmutatták, miként is működik az a rejtekhelyein. Fölszálltak az egekbe. Fölfedezték, hogyan kering a vér, és milyen a levegő, amit belélegzünk. Új és szinte határtalan erőket ismertek meg. Parancsolni tudnak a mennydörgésnek, utánozzák a földrengést, sőt tulajdon árnyai révén űznek gúnyt a láthatatlan világból.

Ezek voltak a professzor szavai – szinte azt mondanám, a sors szavai, amelyek romlásomra hangzottak el. Ahogy folytatta, úgy éreztem, lelkem szinte kézzelfogható ellenséggel birkózik. Sorra ütötte le a lényem alkotta hangszer billentyűit, húr húr után zendült fel bennem, s az elmémet hamarosan egyetlen gondolat, egyetlen terv, egyetlen cél töltötte be. Ha mások már ennyi mindent tettek – kiáltotta Frankenstein lelke –, én többet, sokkal többet fogok elérni. Mások nyomán elindulván, én új utat török, ismeretlen erőket fedezek föl, s föltárom a világ előtt a teremtés legmélyebb titkait.

Aznap éjjel le sem hunytam a szememet. Legbenső lényem fölbolydult, és vadul kavargott. Éreztem, rendet kéne magamban teremtenem, de nem volt erőm hozzá. Lassan-lassan, hajnalra, elaludtam. S mikor fölébredtem, előző napi gondolataim álomnak tetszettek. Nem maradt belőlük más, csak az elszántságom, hogy visszatérek régi tanulmányaimhoz, s annak a tudománynak szentelem magam, amelyhez, úgy hittem, velem született tehetségem van. Még aznap fölkerestem Monsieur Waldmant. Modora magánemberként még szelídebb és vonzóbb volt, mint a katedrán, mert ha előadott, volt a tartásában bizonyos méltóság, amit odahaza nagy és szeretetre méltó nyájasság váltott föl. Körülbelül ugyanazt mondtam el neki korábbi tanulmányaimról, mint professzortársának. Figyelemmel hallgatta kerek kis előadásomat. Paracelsus és Cornelius Agrippa nevének említésekor elmosolyodott, de mosolyából hiányzott Monsieur Krempe gúnyos megvetése. Azt mondta:

– Az ő fáradhatatlan buzgalmuknak köszönhetik tudásuk alapját a modern bölcselők. Miránk a könnyebb feladat maradt, az, hogy új néven nevezzük s összefüggő rendszerbe illesszük a tényeket, amelyek nagyrészt az ő munkájuk árán kerültek napvilágra. E zseniális emberek működése, még ha téves irányt követett is, alighanem örök hasznára lesz az emberiségnek.

Csak hallgattam e kijelentést, amiben semmi önhittség, semmi tetszelgés nem volt, s hozzátettem, előadása megszüntette minden előítéletemet a modern kémikusok iránt. Mértéktartó kifejezéseket használtam, szerényen és tisztelettel beszéltem, ahogy egy ifjúnak illik a tanítójával, s nem adtam hangot (életismeretem hiánya szégyenlőssé tett) annak a lelkesedésemnek, amely tervezett munkámban ösztönzésül szolgált. Tanácsát kértem, milyen könyveket szerezzek be.

– Örülök – mondta Monsieur Waldman –, hogy az ön személyében új tanítványt nyertem. Ha szorgalma is olyan lesz, mint képességei, nem kételkedem az eredményeiben. A kémia a természetbölcseletnek az az ága, amely eddig is a legtöbbet fejlődött, feltehetőleg a jövőben is a legtöbbet fog fejlődni. Ezért választottam magam is ezt, de nem hanyagoltam el a tudomány többi ágazatát sem. Nagyon hitvány kémikus lesz az, aki az emberi tudásnak csak erre az egy területére fordít figyelmet. Ha valóban a tudomány emberévé szeretne válni, és nem csupán kicsinyes kísérletezővé, akkor azt tanácsolom, foglalkozzék a természetbölcselet valamennyi ágazatával, beleértve a matematikát is.

Ezután bevezetett laboratóriumába, megmagyarázta a különféle készülékek használatát, megmondta, mit szerezzek be, s megígérte, az ő felszerelését is használhatom, ha már annyira jutottam a tudományban, hogy a laboratóriumát nem teszem tönkre. Ezenkívül összeállította a könyvek listáját, amelyekre szükségem lesz, s elbúcsúzott tőlem.

Így végződött e számomra oly emlékezetes nap. Ez döntötte el jövendő sorsomat.

Negyedik fejezet

E naptól kezdve a természetbölcselet, kiváltképp a szó legteljesebb értelmében vett kémia, szinte egyetlen elfoglaltságommá vált. Lelkesen olvastam azokat a zseniális és kiváló műveket, amelyeket korunk kutatói írtak e témakörben. Eljártam az egyetem tudósainak előadásaira, ápoltam ismeretségüket. Még Monsieur Krempében is jó adag józan észt fedeztem föl, s bármilyen visszataszító volt is a professzor arca és modora, amit tanulhattam tőle, az ettől semmivel sem lett értéktelenebb. Monsieur Waldman személyében igaz barátra leltem. Nyájasságát nem felhőzte be dogmatizmus, s útmutatásait olyan nyílt jóakarattal adta, hogy az eleve kizárt minden kicsinyességet. Ezernyi módon egyengette előttem a tudomány útját, s még a leghomályosabb kérdéseket is világossá és könnyűvé tette értelmem számára. Szorgalmam kezdetben hullámzó volt és bizonytalan. Úgy erősödött, amint előrehaladtam, s hamarosan már olyan lelkesen és buzgón dolgoztam, hogy nemritkán a laboratóriumban lelt a csillagok fényét kioltó pirkadat.

Mivel ennyire igyekeztem, könnyen elképzelhető, hogy előrehaladásom is gyors volt. Lelkesedésem heve meglepte diáktársaimat, s tudásom gyarapodása mestereimet. Krempe professzor ravaszkásan mosolyogva nemegyszer megkérdezte: Cornelius Agrippa hogy érzi magát? Monsieur Waldman meg szívéből örült haladásomnak. Így telt el két esztendő, miközben Genfbe el sem látogattam, de szívvel-lélekkel dolgoztam bizonyos fölfedezéseken, amelyekben nagyon reménykedtem. A természettudomány vonzerejét csak az tudja elképzelni, aki maga is tapasztalta. Más tudományokban az ember csak addig juthat, ameddig mások jutottak őelőtte, mert többet amúgy sem tudhat náluk. De a természettudományok kutatójának a fölfedezés és a kíváncsiság a kenyere. Itt még a szerény képességű elme is sokra viheti, ha szigorúan kitart egyvalami mellett. Én tehát, hisz szakadatlanul egyetlen célt követtem, és ezenkívül semmi más nem érdekelt, oly gyorsan haladtam előre, hogy a második év végére már sikerült jelentős mértékben tökéletesítenem néhány kémiai berendezést, s ez nagy megbecsülést szerzett nekem az egyetemen. Mikor eljutottam erre a pontra, s mindent megtanultam a természetbölcselet elméletéről és gyakorlatáról, amit az ingolstadti professzorok előadásaiból megtanulhattam, ott-tartózkodásom nem szolgálta többé tökéletesedésemet, így arra gondoltam, visszatérek barátaimhoz és szülővárosomba. Ekkor azonban egy véletlen meghosszabbította tartózkodásomat.

Mindig is az ember, vagyis az eleven állat szervezete volt az, ami figyelmemet különösen lekötötte. Gyakran föltettem magamnak a kérdést: vajon fejlődött-e az élet princípiuma? Merész kérdés, olyasmi, amit mindig is titoknak minősítettek. Igen ám, de mi minden megismerésének lennénk már a határán, ha nem fékezi gyávaság vagy nemtörődömség a kutatásainkat! Ezt forgattam a fejemben, mikor úgy döntöttem, hogy kiváltképpen a természetbölcselet azon ágazatainak szentelem életemet, amelyek a fiziológiával kapcsolatosak. Ha nem ösztökélt volna szinte természetfölötti lelkesedés, e tanulmányaim terhesek, sőt majdnem kibírhatatlanok lettek volna. Ha az élet okát kutatjuk, mindenekelőtt a halálhoz kell visszatérnünk. Megismerkedtem az anatómia tudományával, de ez nem volt elegendő. Meg kellett figyelnem az emberi test természetes bomlását és pusztulását. Neveltetésem során apám mindent elkövetett, nehogy lelkemet bármiféle természetfölötti szörnyűség megriassza. Nem emlékszem, valaha is végigfutott volna a hátamon a hideg holmi babonás mesétől, vagy féltem volna, hogy megjelenik előttem valami kísértet. A sötétség nem hatott a képzeletemre, s a temető az én szememben csupán élettelen, valaha szép és erős, de ma férgek eledeléül szolgáló testek gyűjtőhelye volt. Minthogy épp e bomlás okát és folyamatát vizsgáltam, kénytelen voltam éjszakákat és nappalokat eltölteni kriptákban és csontházakban. Figyelmemet minden olyasmi megragadta, ami a kifinomult emberi érzelmek számára elviselhetetlen. Láttam, hogyan bomlik szét és semmisül meg a szép emberi test. Megfigyeltem, miként követi az élet virágzó szépségét a halál rombolása. Láttam, miként örökli meg a féreg a szem és az agy csodáit. Csak hallgattam, s megfigyeltem, elemeztem az oksági kapcsolat minden apró kis részletét, amint az az életből a halálba és a halálból az életbe való átmenet során megnyilvánul, mindaddig, míg a vaksötétben hirtelen belém nem hasított a felismerés fénye – olyan ragyogó és csodás volt e fény, hogy miközben megszédültem a világában elém táruló távlatoktól, meg is voltam lepve: oly sok lángeszű ember közül, aki ugyanebben az irányban folytatta kutatásait, épp énnekem és csak nekem adatott meg e döbbenetes titok fölfedezése.

Jól jegyezze meg, ezek nem egy őrült látomásai. A nap nem sugárzik cáfolhatatlanabbul fenn az égen, mint amilyen cáfolhatatlanul igaz, amit én most állítok. Csoda, hogy ezt fölfedeztem, de a fölfedezés minden egyes lépcsőfoka határozott volt és valószínű. Nappalok és éjszakák elképzelhetetlen munkája és fáradsága árán sikerült fölfednem az életnek és az élet keletkezésének okát. Sőt annál is többet. Rádöbbentem, magam is képes vagyok életet adni az élettelen anyagnak.

A döbbenetet, amit fölfedezésem keltett bennem, hamarosan öröm és elragadtatás váltotta föl. Az, hogy oly sok, lelkiismeretes munkával töltött idő után egyszerre vágyaim netovábbját értem el, fáradozásaim jóleső jutalma volt. Csak az eredményt láttam, mert a fölfedezés úgy fölébe magasodott minden másnak, hogy az odavezető lépéseket már nem is vettem észre. Ami a világ teremtése óta a legbölcsebb emberek vágya és törekvése volt, az most az én kezembe került. Nem mintha varázsütésre, egyszerre minden megvilágosodott volna előttem. Amit megtudtam, az még nem a megvalósult cél, hanem olyasmi volt, aminek segítségével nyomban nekifoghattam célom megvalósításának. Úgy voltam, mint az arab, akit holtnak vélvén eltemettek, de megtalálta az életbe vezető utat, bár csak egy halvány, alig látható fénysugár vezette.

A szemén látom, barátom, a lelkesedésen, érdeklődésen és reménységen, amit a szeme kifejez, arra számít: elmondom a titkot, aminek birtokába jutottam. Lehetetlen. Hallgassa végig türelemmel történetemet, s maga is belátja, miért kell megőriznem. Nem akarom önt, aki éppoly védtelen és lelkes, mint én voltam annak idején, a feltétlen kínszenvedésbe és nyomorúságba vinni. Tanulja meg tőlem, ha nem a tanításomból, hát a példámból, milyen veszélyes dolog a tudás, s mennyivel boldogabb az az ember, aki szülővárosát hiszi a világnak, mint az, aki oly nagyságra vágyik, amelyet emberi természete nem tesz lehetővé.

Mikor rádöbbentem, mekkora hatalom birtokában vagyok, sokáig haboztam, hogyan is vegyem hasznát. Bár képes voltam valaminek életet adni, még elképzelhetetlen nehézségembe és munkámba került, hogy egy testet, annak minden apró rostját, izmát, véredényét előkészítsem az élet befogadására. Kezdetben kétségeim voltak, szabad-e egy magamfajta lény teremtésével kísérleteznem, vagy egyszerűbb szervezettel kezdjem, de képzeletemet annyira felajzották kezdeti sikereim, hogy eloszlott minden kételyem az irányban, vajon képes vagyok-e olyan bonyolult és csodálatos állatnak életet adni, mint az ember. A pillanatnyilag rendelkezésemre álló anyag ugyan aligha látszott elegendőnek ily nagyra törő vállalkozáshoz, de nem kételkedtem, hogy azt végül is siker koronázza. Fölkészültem a sok-sok kudarcra. Meglehet, a művelet újra meg újra meghiúsul, s művem végül tökéletlenre sikerül. De ahogy végiggondoltam, mennyit fejlődik a tudomány és a mechanika minden egyes nap, arra a reményteli következtetésre jutottam, hogy jelenlegi erőfeszítésemmel legalább az alapját lerakhatom a jövendőbeli sikernek. Terveim nagyságát és bonyolultságát nem ítélhettem kivihetetlenségük bizonyítékának. Ilyen érzésekkel fogtam neki egy emberi lény megalkotásának. Mivel a részek kicsinysége nagyon meglassította volna munkámat, elhatároztam, hogy kezdeti szándékommal ellentétben óriás termetű embert hozok létre. Azaz, mondjuk, nyolc láb magasat és ennek megfelelő terjedelműt. Miután ezt elhatároztam, s hónapokat töltöttem azzal, hogy összegyűjtsem és elrendezzem a szükséges anyagot, munkához láttam.

Senki el nem tudja képzelni, a siker kezdeti lázában hányféle érzés ragadott magával, mint az orkán. Az életet és halált eddig sérthetetlen határvonalnak láttam, most meg elsőként én leszek az, aki áttöri, s ennek nyomán beözönlik a fény a sötétség honába. Új fajták fognak teremtőjükként áldani engem. Boldog és csodálatos lények köszönik a létüket nekem. Nincs apa, aki annyi hálát érdemelne gyermekeitől, mint tőlük majd én. E meggondolások nyomán már-már arra gondoltam, ha az élettelen anyagot élettel ajándékozhatom meg, lehet, hogy az idő folyamatát is megfordíthatom (bár ezt ma már lehetetlennek tartom), s megújíthatom az életet ott, ahol a halál a tetemet már láthatólag a romlásnak adta át.

E gondolatok táplálták szellememet, miközben lankadatlan tűzzel követtem célomat. Arcom belesápadt a tanulásba, testem kiaszott az örökös bezártságtól. Néha már-már a bizonyosság határán vallottam kudarcot. Mégsem hagytam föl soha a reménnyel, hogy másnap vagy a következő órában valóra válik, amit akarok. A titok, amit csak én tudtam, táplálta a reményt, s e reményre tettem föl az életemet; a hold látta csak éjféli fáradozásomat, amint ernyedetlen buzgalommal, lélegzet-visszafojtva hallgattam búvóhelyein a Természetet. Ki tudná elképzelni titkos fáradozásaim iszonyúságait, mikor beszenteletlen sírok nyirkában kotorásztam, vagy eleven állatokat kínoztam, hogy az élettelen anyagnak életet adjak! Lábam még most is reszket, szemem könnybe borul az emlékezéstől, de akkor fáradhatatlan, szinte ádáz törekvés hajszolt előre. Mintha kiveszett volna belőlem a lélek, az érzés, s csak ez maradt volna meg. Egész lényem nem volt más, mint két lábon járó révület, s az érzések csak akkor tértek vissza belém újult erővel, mikor e természetellenes igyekvés megszűnt munkálni bennem, s megint felöltöttem régi szokásaimat. Csontokat gyűjtöttem csontházakból, s profán ujjakkal bolygattam meg az emberi váz félelmes titkait. Egy magányos kamrában vagy inkább cellában, a ház tetején, amelyet egy folyosó s egy lépcsőház választott el a ház többi szobájától, rendeztem be a teremtés mocskos műhelyét. Szemem kimeredt üregéből, amikor foglalatosságom részlettennivalóit elvégeztem. A boncterem és a vágóhíd szolgáltatta anyagom java részét, s emberi természetem olykor undorral fordult el munkámtól, miközben egyre fokozódó mohóságom lankadatlan erővel hajszolt, hogy amit elkezdtem, dűlőre vigyem.

Így teltek el a nyári hónapok, e testet-lelket őrlő foglalatosságban. Gyönyörű volt a nyár. Soha gazdagabb termést nem adott a mező, sem a szőlő bővebb szüretet. De szemem vak volt a természet bájai iránt. S ugyanaz az érzés, amely nem engedte, hogy észrevegyem a környező szépséget, elfeledtette velem barátaimat is, akik sok-sok mérföldnyire éltek, s akiket oly rég nem láttam. Tudtam, hallgatásom nyugtalanítja őket, s jól emlékeztem apám szavaira: „Tudom, amíg magaddal békességben élsz, szeretettel gondolsz ránk is, és mindig hallunk felőled. Ne vedd hát rossz néven, ha úgy veszem, leveleid elmaradása egyéb kötelességeid elhanyagolását bizonyítja.”

Pontosan tudtam tehát, hogy apám mit érez, de képtelen voltam gondolataimat foglalatosságomtól eltéríteni, amely ha mégoly ocsmány volt is, ellenállhatatlanul uralkodott képzeletemen. Szinte azt kívántam tehát, bár tehetném félre minden szerető érzésemet, amíg a nagy cél, mely elnyelte minden természetes szokásomat, be nem teljesül.

Majd arra gondoltam, igazságtalanság apámtól, ha mulasztásomat rosszaságnak vagy jellemhibának tulajdonítja, jóllehet ma már szentül hiszem, igaza volt, ha úgy vélte, van miért hibáztatnia. A tökéletességre törekvő embernek mindig meg kell őriznie derűjét és lelke békességét, sohasem szabad engednie, hogy nyugalmát megzavarja a szenvedély vagy a futó vágy. Nem hiszem, hogy a tudás kergetése kivétel lenne e szabály alól. Ha az ember olyan tanulmányoknak szenteli magát, amelyek érzelmeit elszegényítik, vagy elveszik az ízét az egyszerű örömöknek, amelyeket egyébként semmi sem zavarhat meg, akkor e tanulmányok bizonyára törvénytelenek, azaz ellentmondanak az emberi természetnek. Ha e szabályt mindig figyelembe vették volna, ha senki se adta volna a fejét olyasmire, ami feldúlja családi érzéseinek békességét, Görögország se került volna soha rabszolgasorba, Caesar megkímélhette volna hazáját, Amerikát lépésről lépésre fedezhették volna fel, s nem pusztultak volna el Mexikó és Peru ősi birodalmai.

De megfeledkeztem magamról, s moralizálok történetem legérdekesebb részéhez érve, pedig a tekintete figyelmeztet, barátom, hogy mondjam tovább.

Apám nem tett szemrehányást a leveleiben, s hallgatásomat annak tulajdonította, hogy munkámba még mélyebben merültem bele, mint azelőtt. Így, munkában telt el a tél, a tavasz és a nyár, de én nem láttam sem virágot, sem zsendülő levelet – ami korábban mindig mélységes gyönyörűséggel töltött el –, annyira magába zárt foglalatosságom. Már hullottak a levelek, mire vége felé közeledett a munkám, s napról napra világosabban látszott, mekkora sikerrel. De lelkesedésemet már hűtötte az aggodalmam, s már inkább látszottam bányában robotoló vagy más, egészségtelen munkát végző rabszolgának, mint művésznek, aki kedvenc foglalatosságát űzi. Éjszakánként erőt vett rajtam a lassú láz, s már szinte kínzóan ideges voltam. Egy levél hullása megriasztott, s úgy kerültem embertársaimat, mintha bűnt követtem volna el. Néha magam is megriadtam, ha rádöbbentem, miféle emberroncs vált belőlem. Már csak a céltudat ereje tartott életben. Munkám hamarosan véget ér, s hittem, a testgyakorlás és a szórakozás akkor majd elűzi tőlem a betegséget. Mindkettőt megígértem magamnak, arra az időre, midőn a munkámmal kész leszek.

Ötödik fejezet

Egy sivár novemberi éjszaka történt, hogy megpillantottam fáradozásom eredményét. Már-már kínszenvedésnyi aggodalommal gyűjtöttem össze a készülékeket magam körül, amelyek segítségével az élet szikráját ültettem át a lábamnál fekvő élettelen valamibe. Az eső szomorúan verte az ablaktáblát, s gyertyám majdnem csonkig égett, mire a már kis híján kilobbanó lángocska fényében észrevettem, kinyílik a teremtmény fakósárga szeme. Mély lélegzetet vett, s tagjai összerándultak.

Miként tudnám leírni, mit éreztem e katasztrófa láttán, vagy mint jellemezhetném a nyomorultat, akit oly végtelen fáradalommal és gonddal sikerült életre hívnom? Végtagjai arányosak voltak, s arca, amit választottam számára, szép. Szép! Uramisten! Sárga bőrén majd hogy át nem tetszett az izmok és artériák működése. Haja fényes fekete volt, vállára omló. Foga gyöngyfehér. De e pompás részleteknek ijesztően ellentmondott ráncos képe, egyenes, fekete ajka s vizenyős tekintete, amely majdnem ugyanolyan színű volt, mint a szürkésfehér szemgödör, amelyben ült.

Az élet véletlen eseményei nem változnak úgy, mint az ember érzései. Majdnem két esztendeig dolgoztam, hogy ebbe az élettelen testbe életet oltsak. Ez volt az egyetlen célom, erre ment rá a pihenésem és az egészségem. Olyan lázasan vágytam rá, hogy az messze túlhaladta a mérséklet határait, de most, amikor elkészültem, elszállt az álom szépsége, s nem maradt utána más a szívemben, csak lélegzetelállító undor és iszony. Képtelen lévén elviselni még a látványát is e lénynek, akit teremtettem, kirohantam a szobából, s hosszú ideig járkáltam fel-alá a hálószobámban, míg annyira össze tudtam szedni magam, hogy aludni térjek. Végül a kimerültség fölébe kerekedett lelkem imént átélt viharának, ruhástul végigvetettem magam az ágyon, s megpróbáltam legalább pár perc feledéshez jutni. De hiába. Aludtam, igen, de vadabbnál vadabb álmok gyötörtek. Azt hittem, Elizabethet látom egészsége virágában Ingolstadt utcáin. Boldogan s meglepve öleltem át, de amint az ajkát megcsókoltam, az a halál ólmos színére váltott, arcvonásai megváltoztak, s úgy éreztem, anyám holttestét tartom a karomban. Szemfedő takarta testét, s láttam, hogy a szövet ráncaiban a sír férgei kúsznak. Hideg veríték verte ki homlokomat, vacogott a fogam, s kezem-lábam rángatózott. S ekkor, a hold halványsárga fényében, amely a zsalu résein át tört utat a szobába, megpillantottam a nyomorultat – a szánalmas szörnyeteget, akit én teremtettem. Az ágy függönyét fölemelve szegezte rám a szemét, ha ugyan szabad azt szemnek neveznem. Száját kinyitotta, tagolatlan hangokat hallatott, és vigyor futott szét ráncos arcán. Talán mondott is valamit, de én nem hallottam. Fél kezét felém nyújtotta, láthatólag, hogy engem visszatartson, de én elmenekültem, s leszaladtam a lépcsőn. A ház mögött kerestem menedéket, a ház udvarán, ahol laktam, ott töltöttem az éjszaka hátralevő részét, vad izgalomban járkáltam föl-alá, s rettegve füleltem, nehogy elmulasszak egyetlen hangot is, mely netán a démoni tetem közeledtét jelzi, amelynek én adtam oly nyomorultul életet.

Nem! Nincs halandó ember, aki elviselte volna annak az arcnak az iszonyúságát. Egy életre keltett múmia nem lehet oly ocsmány, mint az a nyomorult. Jól megnéztem, mikor még nem volt készen. Már akkor is csúf volt, de mikor az izmai és ízületei már mozdulni tudtak, olyanná vált, hogy az még Dante képzeletét is meghaladná.

Keservesen telt az éjszakám. Néha oly gyorsan és keményen vert a szívem, hogy még az ereim lüktetését is éreztem. Máskor meg elbágyadtam, gyengeségemben kis híján földre roskadtam. Csalódásom keserűsége iszonyodással vegyült. Az álmok, amelyek oly sokáig voltak mindennapi kenyerem és jóleső pihenésem, most pokollá váltak. És e változás oly gyors volt, a bukás oly teljes!

Nagy sokára megvirradt a sivár és nyirkos reggel, s én kialvatlan, sajgó szemmel fölfedeztem Ingolstadt templomát, a templom fehér tornyát s rajta a toronyórát, mely hatot mutatott. A kapus kinyitotta az udvar kapuját, mely éjjeli menedékhelyem volt, kirohantam, s csak róttam az utcákat gyors léptekkel, mintha szöknék a nyomorult elől, s attól félnék, egyszer csak megpillantom valamelyik utcasarkon. Nem mertem visszamenni a lakásomba, s bár bőrig áztam a sötét és vigasztalan ég alatt, úgy éreztem, futnom kell innét valahova messze.

Így csavarogtam még jó ideig, mert azt reméltem, a testmozgás majd könnyít a lelkemre nehezedő terhen. Utcáról utcára jártam, s fogalmam sem volt, hol vagyok, mit csinálok. Szívem reszketett a beteges félelemtől, a léptem szabálytalan volt, s nem mertem körülnézni.

Mint aki magányos úton halad
– A szíve fél, remeg –
s ha hátratekint, szaladni kezd
s többé nem állana meg,
mert tudja: mögötte iszonyatos
ördög fut és liheg.[1]

Így vetődtem végül a fogadó elé, ahol az utazóbatárok és a postakocsik meg szoktak állni. Itt megpihentem, magam sem tudom, miért, s figyeltem a kocsit, amely az utca végén felém közeledett. Mikor közelebb ért, láttam, hogy svájci postakocsi. Pontosan ott állt meg előttem, kinyílt az ajtaja, s Henry Clervalt pillantottam meg, aki engem észrevéve már szökkent is felém.

– Drága Frankesteinem! – kiáltotta. – De boldog vagyok, hogy látlak! És szerencsére éppen itt talállak, amikor kiszállok!

Nincs, ami fölért volna örömömmel, hogy Clervalt látom. Ittléte egyszeriben visszavitte gondolataimat apámhoz, Elizabethhez s drága otthonomhoz, amelyre oly jólesett emlékeznem.

Megragadtam Clerval kezét, s egy pillanat alatt kiment a fejemből balsorsom és rettegésem. Hónapok óta most először éreztem nyugalmat és derűs örömöt. Barátomat tehát a lehető legszívélyesebben üdvözöltem, s kettesben elindultunk kollégiumom felé. Clerval egy darabig még a barátságunkról beszélt, s arról, milyen szerencsés, mert elengedték végre Ingolstadtba.

– Elhiheted – mondta –, milyen nehéz volt apámat meggyőznöm, hogy nem a könyvelés nemes művészetében rejlik minden szükséges tudnivalók összessége. Sőt azt hiszem, végül sem sikerült minden kétségét eloszlatnom, mert meg-megújuló könyörgésemre mindig ugyanazt a választ adta, mint a holland iskolamester A wakefieldi lelkészben: „Évi tízezer forintot megkeresek görög nélkül, s jókat eszem görög nélkül.” De irántam érzett szeretete végül legyőzte a tudomány iránt érzett undorát, s megengedte, hogy fölfedező útra induljak a tudás földjére.

– Kimondhatatlanul boldog vagyok, hogy látlak. De azt mondd meg: miként hagytad ott apámat, testvéreimet és Elizabethet?

– Jól vannak és boldogok, csak az aggasztja őket, hogy felőled olyan ritkán hallanak. Egy kicsit meg is akarom mosni a fejedet őhelyettük – folytatta, s megállván, mélyen a szemembe nézett. – Még észre sem vettem, milyen beteg formád van. Vézna vagy és sápadt, s a szemed olyan, mintha éjszakákat virrasztottál volna át.

– Jól sejted; az utóbbi időben annyira belemerültem foglalatosságomba, hogy, mint látod, nem engedélyeztem magamnak elegendő pihenést. De remélem, őszintén remélem, ennek vége már, s végre szabad lehetek.

Egész testemben reszkettem. Képtelen voltam elviselni még a gondolatát is az éjjel történteknek, nemhogy még beszélni tudtam volna róluk. Jól kiléptünk, így hamarosan megérkeztünk a kollégiumba, ahol laktam. Ekkor jutott eszembe, s még a gondolattól is végigfutott a hátamon a hideg: a teremtmény, akit otthagytam a szállásomon, talán még most is ott van, él és szabadon járkál. Rettegtem tőle, hogy megpillantsam e szörnyeteget, de attól még jobban, hogy Henry is meglássa. Megkértem hát, egy percig maradjon lent a lépcső alján, én meg fölrohantam a szobámba. A kezem már a kilincsen volt, mire valamennyire összeszedtem magam. Megálltam, s rázott a hideg. Aztán erőt véve magamon, belöktem az ajtót, miként a gyerek szokta, ha attól tart, kísértet várja az ajtó túloldalán, de nem láttam semmit. Félve léptem beljebb. Szállásom azonban üres volt, s még a hálószobámból is eltakarodott az ocsmány vendég. Alig mertem elhinni, hogy ekkora szerencse ért, de mikor megbizonyosodtam róla: ellenségem valóban elmenekült, összecsaptam kezemet örömömben, s rohantam vissza Clervalhoz.

Fölmentünk a szobámba, a szolga mindjárt hozta is a reggelit, de nekem egy falat nem ment le a torkomon. Nemcsak az öröm kerített hatalmába: úgy éreztem, bizsereg a testem, annyira érzékeny, és sebesen lüktet a vérem. Egy pillanatig nem bírtam egy helyben megmaradni. Föl-fölugrottam a székre, tapsoltam, s hangosan kacagtam.

Szokatlan jókedvemet Clerval kezdetben az érkeztén érzett örömömnek tulajdonította, de amint figyelmesebben megnézett, észrevette szememben az őrületet, és nem értette; hangos, féktelen, de korántsem szívből jövő kacagásom ijedelmet és döbbenetet keltett benne.

– Drága Victorom – kiáltotta –, az Isten szerelmére, mi bajod? Ne nevess így. Te beteg vagy! Mitől?

– Ne kérdezz – kiáltottam, s eltakartam a szemem, mert azt hittem, a rettegett kísértet most libeg be a szobába. – Majd ő megmondja! Jaj, védj meg! Védj meg! – Úgy éreztem, a szörnyeteg megragad. Vadul dulakodtam vele, s ájultan zuhantam a padlóra.

Szegény Clerval! Vajon mit érezhetett? A találkozás, amit akkora örömmel várt, furcsamód ugyancsak megkeseredett. De én nem voltam szemtanúja fájdalmának, mert elvesztettem eszméletemet, és nem is nyertem vissza hosszú-hosszú ideig.

Így kezdődött az az idegláz, amely hónapokra a szobámba zárt. Mindvégig Henry volt az egyetlen ápolóm. Magam is csak utólag szereztem róla tudomást, mert Henry, tudván, hogy apám milyen öreg, s nem bírna ilyen hosszú utat, és a betegségem mennyire elkeserítené Elizabethet, eltitkolta előlük betegségem súlyosságát, hogy a szomorúságtól megóvja őket.

Pedig én valóban nagyon beteg voltam, és semmi más nem adhatott vissza az életnek, csak barátom határtalan és fáradhatatlan figyelme. A szörnyeteg, akit életre keltettem, örökké ott lebegett a szemem előtt, s lázálmomban egyre őt emlegettem. Szavaim nagyon meglephették Henryt. Kezdetben bizonyára azt hitte, ez csak megzavart képzeletem csapongása, de az, hogy makacsul vissza-visszatértem ugyanarra, meggyőzte róla, hogy betegségem valóban valamilyen szokatlan és szörnyű eseményben gyökerezik.

Lassan-lassan, több visszaesés után, ami nagyon megriasztotta és elkeserítette barátomat, mégiscsak fölépültem. Jól emlékszem az első alkalomra, amikor képes voltam már a külvilág valamely tárgyát némi gyönyörűséggel szemügyre venni. Felfogtam, hogy eltűntek a száraz levelek, s kirügyezett a fa, mely beárnyékolta ablakomat. Csodálatos tavasz volt, s ez ugyancsak gyorsította lábadozásomat. Éreztem, újjáéled keblemben az öröm és a szeretet, eltűnik kedvem komorsága, s kis időre megint olyan vidám lettem, mint azelőtt voltam, mielőtt megtámadott a végzetes szenvedély.

– Drága Clerval – kiáltottam –, milyen kedves, milyen jó vagy te hozzám! Betegszobámban töltötted az egész telet ahelyett, hogy tanultál volna, amint azt magadnak megígérted. Miként tudom én ezt valaha is visszafizetni neked? Végtelenül sajnálom, hogy ekkora csalódás okozója voltam, de te biztosan megbocsátasz nekem.

– Azzal fizeted vissza, ha nem nyugtalankodsz, hanem olyan gyorsan meggyógyulsz, amint csak lehet. S mivel láthatólag jókedvedben vagy, talán megengeded, hogy mondjak valamit, ugye?

Megreszkettem. Mondjon valamit?! De mit? Vajon olyasmire utal, amire én még gondolni se merek?

– Szedd össze magad – mondta Clerval, mert észrevette, színt vált az arcom. – Ha izgat, inkább nem is említem, pedig apád és kuzinod igazán boldogok lennének, ha levelet kapnának tőled a kezed írásával. Nem is sejtik, milyen súlyos beteg voltál, de aggódnak hosszú hallgatásod miatt.

– Ez az egész, drága Henrym? Csak nem gondolod, hogy első gondolataim nem azokhoz a drága, drága barátokhoz szállnak, akiket annyira szeretek, s akik annyira megérdemlik szeretetemet?!

– Ha ilyen hangulatban vagy, barátom, akkor talán örülni fogsz a levélnek, amely már napok óta itt hever. A kuzinod írta, azt hiszem.

Hatodik fejezet

Clerval kezembe adta az alábbi levelet. Az én Elizabethemtől érkezett.

Drága Kuzenom,

beteg vagy, nagyon beteg, s még a drága jó Henry levelei sem tudnak megnyugtatni hogyléted felől. Nem tudsz írni – tollat fogni, pedig egyetlen szavad, drága Victor, elég lenne aggodalmam csillapítására. Már jó ideje egyre várom, hogy a posta meghozza azt az egy sort. Bácsikámat csak az én szavam tartja vissza az utazástól Ingolstadtba. Eddig sikerült megakadályoznom, hogy szembenézzen a hosszú út kényelmetlenségeivel, sőt talán veszedelmeivel is, de olykor nagyon fájlalom, amiért én nem vállalkozhatom rá! Szinte látom, valami marcona, vén ápolónő szolgál ki a betegágyban, aki még csak nem is sejti a kívánságaidat, nemhogy gonddal és szeretettel teljesítené, mint a te szegény kuzinod. De hát ezen már túl vagyunk. Clerval azt írja, most már valóban jobban vagy. Nagyon remélem, ezt hamarosan a kezed írásával erősíted meg.

Gyógyulj meg – és térj vissza hozzánk. Itt boldog és vidám otthont találsz, barátokat, akik nagyon szeretnek. Apád egészsége virágzó, csak te hiányzol neki, de megnyugszik, ha jól vagy, és semmi sem felhőzi jóságos arcát. S hogy örülnél, ha látnád, a mi Ernestünk mily szépen fejlődik! Tizenhat éves, csupa élet és lelkesedés. Arra vágyik, hogy igazi svájci módjára idegen szolgálatba lépjen, de mi képtelenek vagyunk elszakadni tőle, legalább addig, amíg legidősebb bátyja vissza nem tér hozzánk. Bácsikám nem örül a gondolatnak, hogy Ernest idegen országban, messzi földön katonáskodjék, de Ernestben sosem volt meg a te vasszorgalmad. Ő béklyónak érzi a tanulást. Szabad levegőn tölti az ideje java részét, mássza a hegyeket, vagy evez a tavon. Félek, semmittevő válik belőle, ha meg nem engedjük, hogy a maga választotta pályára lépjen.

Itt alig változott valami, amióta te elmentél, hacsak az nem: a gyerekek nőnek. A kék tó meg a hófödte hegyek sosem lesznek mások, s azt hiszem, a mi egyszerű otthonunkat és elégedett szívünket is ugyanazok a változatlan törvények igazgatják. Az én időm mindenféle csip-csup tennivalóval telik, de ez elszórakoztat, s fáradozásom jutalma, hogy csak boldog és kedves arcokat látok magam körül. Mióta elhagytál minket, a mi kis háztartásunkban csak egy dolog változott. Emlékszel rá, milyen alkalommal lépett a családunkba Justine Moritz? Valószínűleg nem. Akkor pár szóban elmondom a történetét. Madame Moritz, Justine édesanyja négygyermekes özvegyasszony volt, s a négy közül Justine a harmadik. A gyermek volt édesapja kedvence, de édesanyja, valami lelki torzulás következtében, nem szenvedhette, s Monsieur Moritz halála után nagyon rosszul bánt vele. Nénikém fölfigyelt rá, s mikor Justine tizenkét éves volt, sikerült rábeszélnie az édesanyját, engedje hozzánk költözni. Nálunk, a köztársaságban egyszerűbb és derűsebb az emberek kapcsolata, mint a minket körülvevő nagy monarchiákban. Kisebbek az osztálykülönbségek is, s így az alacsonyabb származásúak, mert nem olyan szegények, és nem olyan lenézettek, erkölcsösebbek, meg jobb a modoruk is. Egy genfi szolgáló nem ugyanaz, mint egy angliai vagy franciaországi. Justine-t tehát befogadtuk családunkba, megtanulta a szolgáló kötelességeit, s ez a mi szerencsés hazánkban nem jelent tudatlanságot vagy az emberi méltóság feláldozását.

Justine, talán emlékszel rá, a kedvenced volt, s ma is eszemben van egy megjegyzésed: ha rossz kedved van, elég egy pillantást vetned Justine-re, mindjárt elmúlik, miként Ariostónak is elég volt a szépséges Angelicára ránéznie – olyan nyíltszívű és jókedvű. Nénikém is nagyon vonzódott hozzá, ezért aztán még jobb nevelésben részesítette, mint az eredetileg szándékában állt. E jótéteményét Justine teljes mértékben visszafizette. Ő a világon a leghálásabb kis teremtés. Nem mintha ennek valaha is hangot adott volna. Soha erről egy szó el nem hagyta az ajkát, de az ember a szemén látta: szinte imádja jótevőjét. Bár alaptermészete vidám, sőt bizonyos vonatkozásban meggondolatlan, nénikémnek még a keze rebbenését is leste. Őt tartotta a tökély mintaképének, igyekezett a szavait, a modorát is utánozni, annyira, hogy néha még most is őrá emlékeztet.

Mikor az én legdrágább nénikém meghalt, annyira lefoglalt mindenkit a tulajdon gyásza, hogy ügyet se vetettek szegény Justine-re, aki annyi aggódó szeretettel ápolta őt a betegsége alatt. Pedig szegény Justine is nagyon beteg volt, s még más megpróbáltatások is vártak reá.

Sorra elvesztette két bátyját s a húgát, s az édesanyja, elhanyagolt lányát nem számítva, gyermektelenné vált. Az asszonyt elfogta a lelkiismeret-furdalás. Már-már azt hitte, kedveseinek halála az Ég ítélete, amellyel részrehajlásáért sújtja. Katolikus volt, s azt hiszem, gyóntatója ültette el benne ezt a gondolatot. Így hát néhány hónappal azután, hogy te elmentél Ingolstadtba, Justine-t hazaszólította bűnbánó édesanyja. Szegény leány! Sírva búcsúzott házunktól. Nénikém halála után nagyon megváltozott. A bánattól meglágyult és megnyerően megszelídült a modora, amit azelőtt elevenség jellemzett. Az anyja háza se volt olyan, hogy ott visszatérhetett volna a jókedve. Szegény asszony nagyon ingadozott bűnbánatában. Néha könyörgött Justine-nek, bocsássa meg rosszaságát, néha – s ez volt a gyakoribb – szemrehányásokkal illette, mert ő az oka testvérei halálának. Ez az örökös rágódás végül aláásta Madame Moritz egészségét, ami kezdetben csak fokozta az ingerlékenységét, de mostanra már megbékélt. Elvitte az első hideg, tavaly, a tél elején. Justine visszajött hozzánk, s elhiheted, én gyöngéden szeretem. Okos, szelíd és nagyon csinos. Tartása és arckifejezése mindig az én drága nénikémre emlékeztet.

Pár szót, drága kuzenom, a kedves Williamről is írnom kell. Bárcsak láthatnád! Korához képest nagyon magas; szép kék szeme van, a szempillája fekete, s a haja hullámos. Ha mosolyog, két kis gödröcske bukkan fel egészséges, pirospozsgás arcán. Már volt egy-két kis felesége, de a kedvence a csinos kis ötéves Louisa Biron.

És most, drága Victorom, talán nem bánod, ha pletykálok is egy keveset a derék genfiekről. A takaros Masfield kisasszony már fogadta a gratuláló látogatókat a fiatal angollal, John Melbourne úrral kötendő házassága alkalmából. Csúf nénje, Manon tavaly ősszel ment hozzá a gazdag bankárhoz, Monsieur Duvillard-hoz. Kedvenc iskolatársadat, Louis Manoirt több balszerencse érte, mióta Henry Clerval elutazott Genfből. De már visszanyerte jókedvét, s állítólag azon töri a fejét, feleségül vegye-e azt a csinos kis francia asszonyt, Madame Tavernier-t. Özvegyasszony, és sokkal idősebb, mint Manoir, de körülrajongják, és mindenki kedvence.

Most, hogy írok neked, jobb a kedvem, drága kuzenom, de amint soraim végére érek, megint visszatér az aggodalmam. Írj, drága Victorom, egy sort legalább – egyetlen szavad is áldás nekünk. S ezer köszönet Henrynek a jóságáért, szeretetéért és a sok leveléért. Szívből hálásak vagyunk neki. Adieu, drága kuzenom. Vigyázz magadra, és nagyon kérlek, írj!

Elizabeth Lavenza
Genf, 17.. március 18.

– Drága, drága Elizabeth! – kiáltottam fel, amikor a levelét végigolvastam. – Most rögtön írok, és megszabadítom őket aggodalmuktól.

Írtam is, s ez az erőfeszítés ugyancsak kimerített, de hát akkor már gyógyulófélben voltam, s a gyógyulásom szabályosan folytatódott. Még két hét, s már el is tudtam hagyni a szobámat.

Gyógyultamban első dolgom volt, hogy Clervalt bemutassam az egyetem néhány professzorának. Ez úgy hatott rám, mintha föltépték volna alig begyógyult lelki sebeimet. A végzetes éjszaka óta, mikor fáradozásomat siker koronázta, és balszerencsém elkezdődött, heves ellenszenvet éreztem a természetbölcseletnek még a neve iránt is. Egyébiránt teljesen helyreállt az egészségem, de egy kémiai eszköznek a puszta látványától is kiújultak idegbajom kínzó tünetei. Henry ezt látta, és eltávolította a közelemből egész laboratóriumi felszerelésemet. Még a lakásomat is átrendezte, mert megértette, gyűlölöm a szobát, mely valamikor a laboratóriumom volt. De hát amikor a professzorokat látogattuk, Clerval otthoni gondoskodása mit sem ért. Monsieur Waldman valósággal meggyötört, amikor melegen, nyájasan dicsérte bámulatos haladásomat a természettudományok terén. De hamarosan észrevette, nincs ínyemre a téma, nem sejtvén azonban valóságos okát, azt szerénységemnek tulajdonította, s az én előrehaladásomról a tudomány haladásának dicséretére tért át, mert, ezt világosan láttam, szeretett volna fölvidítani. Mit tehettem volna? Jót akart, mégis kínzott. Úgy éreztem magam, mintha gondosan, sorra odarakta volna szemem elé az eszközöket, amelyek segítségével lassú kínhalált készülnek reám mérni. Vonaglottam a szavai súlya alatt, de nem mertem kimutatni fájdalmamat. Clerval, amilyen éles szeme volt, s amilyen hamar fölfogta a más érzelmeit, másra terelte a szót, azzal az ürüggyel, hogy a kérdéshez mit sem ért, s ily módon a beszélgetés szélesebb mederbe terelődött. Szívem mélyéből mondtam köszönetet barátomnak, de nem mondtam el neki a titkomat. Láttam, meglepődik, de meg se próbálta kiszedni belőlem, s bár iránta érzett szeretetem határt nem ismerő nagyrabecsüléssel elegyedett, képtelen voltam rávenni magam, hogy bevalljam neki a történteket, amelyek oly gyakran merültek fel emlékezetemben, s amelyek, attól féltem, ha másnak is elmondom, majd még jobban nyomasztanak.

Monsieur Krempe már nem volt ilyen szelíd, s akkori, szinte elviselhetetlen érzékenységemben harsány és nyers magasztalása még mélyebb fájdalmat okozott, mint Monsieur Waldman nyájas dicsérete.

– A mindenit neki! – kiáltotta. – Mondhatom, Monsieur Clerval, ez a fickó mindannyiunkat lepipált. Igen, meregesse csak a szemét, ha tetszik, de ez akkor is így igaz. Egy kölyök, aki pár éve még úgy hitte Cornelius Agrippa minden szavát, mint a szentírást, most egyszeriben első az egyetemen. S ha erőszakkal nem rángatják vissza onnét, akkor megnézhetjük magunkat valamennyien. Úgy, úgy – mondta, s szenvedő arcomat leste. – Monsieur Frankenstein szerény ember, ami az ő korában gyönyörű dolog. Egy fiatalember csak ne bízza el magát, én azt mondom, Monsieur Clerval, magam is így voltam, hisz úgyis hamar elkopik a szerénysége.

Monsieur Krempe most hosszú dicshimnuszt zengett önmagáról, s ez szerencsére elterelte a beszélgetést az engem olyannyira bosszantó témáról.

Clerval sohasem osztotta természettudományos érdeklődésemet, s irodalmi törekvései teljes mértékben különböztek az enyémektől. Azzal a tervvel érkezett az egyetemre, hogy tökéletesen elsajátítja a keleti nyelveket, s így megnyílik előtte a tér életterve megvalósítására. Dicsőséges életpályát kívánt befutni, s azért fordította szemét Kelet felé, mert az látszott vállalkozó kedvének teret nyújtani. A perzsa, arab és a szanszkrit nyelv állt figyelme középpontjában, s nem volt nehéz rávennie engem sem, hogy vele együtt fogjak hozzá ezek tanulmányozásához. A tétlenség mindig bosszantott, s most, amikor menekülni vágytam gondolataimtól, s meggyűlöltem korábbi tanulmányaimat, megkönnyebbülés volt számomra, hogy barátom diáktársa lehetek, és nemcsak tanulságot, hanem vigaszt is leltem az orientalisták műveiben. Nem is igyekeztem, mint ő, mélyebben megismerkedni e nyelvekkel, hisz eszembe sem jutott, hogy valaha hasznukat vehetném az átmeneti szórakozáson túl. Amit e nyelveken olvastam, annak csak az értelme érdekelt, de így is megtérült fáradságom. Mélabújuk megenyhített, vidámságuk fölélénkített, olyannyira, mint más országok íróinak egyetlen műve sem. De ha ezeket az írásokat olvastam, úgy tetszett, az élet napsütötte rózsakert – becsületes ellenfél mosolya és összevont szemöldöke, vagy tűz, mely elemészti az emberi szívet. Mennyire más ez, mint a görögök és rómaiak férfias és hősies költészete!

Ily foglalatosságban telt el a nyár, s ki volt már tűzve Genfbe való visszatérésem időpontja is ősz utójára, de ezt késleltette még egy és más, aztán megjött a tél s vele a hó, az utak járhatatlanná váltak, s utazásom tavaszra maradt. Keservesen megsínylettem e késést, annyira vágytam látni szülővárosomat és szeretteimet. Hisz eddig is csak az késleltette hazatérésemet, hogy nem akaródzott otthagynom Clervalt egy idegen városban, míg lakói közül senkit nem ismer. A tél azonban így is vidáman telt, s bár szokatlanul későn érkezett a tavasz, szépsége kárpótolt a késéséért.

Már május volt, s egyre vártam a levelet, amely kitűzi indulásom újabb időpontját, mikor is Henry egy gyalogtúrát javasolt Ingolstadt környékén, s ez egyben az én személyes búcsúm is lett volna a tájtól, amelynek oly soká voltam lakója. Örömmel egyeztem bele javaslatába. Kedveltem a testgyakorlást, és Clerval mindig is legkedvesebb társam volt, ha imigyen kószáltunk szülőhazám tájain.

Két hetet töltöttünk ily módon barangolva. Egészségem és jókedvem már régen helyreállt, s most még jobban erőre kapott az egészséges levegőtől, amelyet beszívtam, kószálásunk eseményeitől és a barátommal folytatott beszélgetéstől. A tanulás korábban elvont az embertársaimmal való érintkezéstől, emberkerülővé tett, de Clerval most életre keltette bennem szívem nemesebb érzeményeit. Újra megtanított a természet és a gyermekek vidám arcának szeretetére. Csodálatos barát! Mily őszintén szeretett, s mennyire igyekezett földeríteni kedélyemet, amíg az övével egy szintre nem került! Engem beszűkített és megrokkantott az önző igyekvés, de szelídsége és szeretete most megmelengette és kitárta az érzékeimet. Ugyanazzá a boldog emberré lettem, aki voltam néhány évvel azelőtt, szerettem mindenkit, és mindenki szeretett, eltávozott belőlem a bánat és a gond. Ha vidám, még az élettelen természet is képes a leggyönyörűségesebb érzésekkel eltölteni. A derűs égbolt és a zöldellő mezők mámorba ejtenek. És ez az évszak igazán felséges volt. A sövények tövén még a tavasz virágai nyíltak, miközben már bimbóztak a nyár virágai. A gondolatok, amelyek az előző évben, akárhogy küzdöttem ellenük, oly lerázhatatlan súlyként nyomasztották lelkemet, most nem zaklattak.

Henry élvezte vidámságomat, s őszintén osztozott érzéseimben. Mindent megtett mulattatásomra, miközben ő is hangot adott a lelkét eltöltő érzelmeknek. Lelki erőforrásai ez alkalommal valóban bámulatosnak bizonyultak. Csevegése csupa képzelet volt, és a perzsa meg arab írók mintájára színes és szenvedélyes meséket talált ki. El-elismételte kedvenc verseimet, vagy ötletes érveivel vitára késztetett.

Vasárnap délután volt, mikor a kollégiumunkba visszatértünk. Parasztok táncoltak az utcán, s akivel csak találkoztunk, mind vidámnak és boldognak látszott. Én is széles jókedvemben voltam, s féktelenül boldog, örömteli érzelmek közepette tartottam hazafelé.

Hetedik fejezet

Visszatérvén az alábbi levél várt atyámtól:

Drága Victorom,

valószínűleg türelmetlenül vártad a levelet, amelyben hazatérésed napját közlöm, s kezdetben kísértést éreztem, hogy mindössze néhány sort írjak, s csak arról, melyik nap várunk. De ez kegyetlen gyöngédség lett volna, s nem volt hozzá bátorságom. Mert mekkora lett volna a meglepetésed, fiam, ha boldog és vidám hazaérkezésre számítva idehaza könnyek és nyomorúság látványa fogad. De hogyan is mondjam el, Victor, mekkora szerencsétlenség ért? A távollét nem tett érzéketlenné örömeink és bánataink iránt, s én okozzak most fájdalmat régóta távollévő fiamnak? Szeretnélek fölkészíteni a gyászos hírre, de tudom, ez lehetetlen. Szemed már most végigfut az oldalon, s a szavakat keresed, amelyek eljuttatják hozzád a szörnyűséges híreket.

William halott! A drága gyermek, akinek mosolya fölvidította és megmelengette szívünket, aki oly szelíd volt, s mégis oly víg! Victor, Williamet meggyilkolták!

Nem is próbállak vigasztalni: egyszerűen csak elmondom a történteket.

Múlt csütörtökön (május hetedikén) én, unokahúgom és két öcséd sétát tettünk Plainpalais felé. A délután meleg volt és derűs, s így a séta messzebbre elvitt, mint szokott. Már alkonyodott, mire eszünkbe jutott, hogy visszaforduljunk, s ekkor fedeztük fel: William és Ernest, aki előreszaladt, nincs sehol. Leültünk hát egy padra, hogy megvárjuk őket. Ernest hamarosan vissza is jött, s minket kérdezett, nem láttuk-e öccsét. Azt mondta, játszottak, William elszaladt és elbújt, s ő hiába kereste, majd jó ideig várt rá, de nem került elő.

Szavai ugyancsak megriasztottak, s mi is nekiálltunk keresni őt, míg csak be nem esteledett, mikor is Elizabeth fölvetette, hátha William hazament. De otthon sem volt. Fáklyákkal tértünk vissza, mert képtelen voltam belenyugodni a gondolatba, hogy az én drága kisfiam elvesztette az utat, s most kint tévelyeg a nyirkos és harmatos éjszakában. Elizabeth is szörnyen aggódott. Hajnali öt óra tájt találtam rá az én drága gyermekemre, akit előző nap még élete virágában és makkegészségesen láttam; mozdulatlanul és ólomszürkén nyúlt el a fű közt. A gyilkos ujja nyoma ott volt a nyakán.

Hazavittük, s az arcomra kiült szenvedés elárulta a titkot Elizabethnek. Mindenáron látni akarta a holttestet. Először megpróbáltam lebeszélni, de ő ragaszkodott hozzá, s a szobába lépvén, ahol William holttestét kiterítették, sietve megvizsgálta az áldozat nyakát, s kezét összecsapva fölkiáltott: „Uramisten! Én öltem meg a drága gyermeket!”

Elájult, s alig lehetett életre kelteni. Mikor eszméletére tért, egyre csak sírt és sóhajtozott. Elmondta, aznap délután William addig hízelgett neki, míg meg nem engedte, hogy nyakába akasszon egy édesanyádat ábrázoló nagyon értékes kis miniatűrt. A kép eltűnt, s kétségkívül ez vitte kísértésbe a gyilkost, hogy tettét elkövesse. E pillanatban fogalmunk sincs, ki lehet az, s bár mindent elkövetünk, hogy kilétét fölfedezzük, ez nem fogja visszaadni nekünk szeretett Williamünket!

Gyere haza, drága Victorom! Elizabethet csak te tudod megvigasztalni. Csak sír és sír, és önmagát vádolja, igaztalanul, hogy ő volt William halálának okozója. Szava kés a szívemben. Mind boldogtalanok vagyunk, de ez, fiam, talán még inkább arra indít, hogy visszatérj, s légy a vigaszunk. Drága anyád! Most mondom, drága Victor, hálát adok Istennek, amiért ő már nem él, s nem kell, hogy tanúja legyen legkisebb s oly drága gyermeke nyomorúságos halálának!

Gyere haza, Victorom, s ne a bosszú gondolatát melengesd magadban, hanem békével és szelíden gyere, hogy begyógyítsd, ne pedig föltépd lelkünk sebeit. Ne az ellenségeid iránt érzett égő gyűlölettel, hanem nyájas szeretettel a tieid iránt lépd át a gyászoló ház küszöbét.

Szerető és bánat sújtotta atyád

Alphonse Frankenstein
Genf, 17.. május 12.

Clerval, aki az arcomat figyelte, miközben a levelet olvastam, meglepetve észlelte a kétségbeesést, amely kezdeti örömömet, hogy hírt kapok szeretteimtől, fölváltotta. Az asztalra dobtam a levelet, s kezembe temettem arcomat.

– Drága Frankensteinem – kiáltott fel Henry, mikor látta, mily keservesen zokogok –, hát neked mindig boldogtalannak kell lenned? Drága barátom, most meg mi baj?

Mutattam, hogy fogja a levelet, s én közben feldúltan róttam a szobát fel-alá. Clerval szeméből is ömlött a könny, míg végigolvasta a szerencsétlenségemről írott beszámolót.

– Nincs számodra vigaszom, barátom – mondta. – A téged ért szerencsétlenség helyrehozhatatlan. Most mit szándékszol tenni?

– Azonnal Genfbe utazom. Gyere velem, Henry, rendeljük meg a lovakat.

Útközben Clerval megpróbált néhány vigasztaló szót szólni hozzám. De csak szívből jövő részvétét tudta kifejezni.

– Szegény William! – mondta. – A drága szép gyermek most angyali édesanyja mellett nyugszik. Aki csak vidámnak s játékosnak látta gyermeki szépségében, most siratja korai elvesztét. Ily szörnyű halált haljon valaki, hogy gyilkos kéz szorítását érezze! Több mint gyilkos, aki ily sugárzó ártatlanságot képes volt elpusztítani! Szegény kicsi gyermek! Csak egy vigaszunk van. Barátai sírnak s gyászolnak ugyan, de ő már békében nyugszik. Fájdalma elmúlt, gyötrelmei megszűntek örökre. Hant födi gyöngéd alakját, s fájdalmat nem ismer. Ő többé már nem lehet sajnálat tárgya. Arra inkább a szerencsétlen hátramaradottak szorulnak rá.

Imigyen beszélt Clerval, miközben végigsiettünk az utcán. Szavai lelkembe vésődtek, s utóbb, magányomban eszembe jutottak. De akkor, amint a lovak megérkeztek, már szálltam is be a kocsiba, és búcsút intettem barátomnak.

Utam nagyon szomorú volt. Kezdetben szívem szerint rohantam volna, annyira vágytam rá, hogy vigaszt és részvétet nyújtsak bánatos szeretteimnek, de szülővárosomhoz közeledvén lassítottam előrehaladásomat. Alig tudtam megfékezni a bensőmben kavargó érzelmek sokaságát. Ifjúságom ismerős tájain utaztam át, amelyeket majd hat éve nem láttam. Mennyire megváltozhatott minden ez idő alatt! Egyetlen nagy és kétségbeejtő változás történt, de ezernyi apróság segíthette elő a többi változást, amely, bár csöndben zajlott le, tán nem kevésbé döntőnek bizonyul. Erőt vett rajtam a félelem. Rettegtem továbbmenni, ezernyi névtelen baj félelme reszkettetett, bár hogy mi légyen az, képtelen lettem volna megmondani.

Két napig Lausanne-ban időztem, e keserves lelkiállapotban. Elmélázva néztem a tavat. Nyugodt volt a víz. Körös-körül békességes minden, és a hófödte hegyek, „a természet palotái” nem változtak szemernyit sem. A békesség és a mennyei táj fokról fokra visszaadta lelki nyugalmam, s továbbindultam Genf felé.

Az országút a tó partján vezetett, amely szülővárosom felé közeledvén egyre keskenyedett. Most már jobban ki tudtam venni a Jura sötét oldalfalát és a Mont Blanc tündöklő csúcsát. Sírtam, mint a gyermek. Drága hegyeim! Én gyönyörű tavam! Hogyan fogadjátok a hazatérő vándort? Csúcsotok tiszta. Az ég és a tó kék és nyugodalmas. Ez békét jelez, vagy gúny a boldogtalanságom fölött?

Félek, barátom, unalmas lesz, ha ennyit időzöm az előzményeken, de hát ezek a viszonylagos boldogság napjai voltak, s én gyönyörűséggel gondolok vissza rájuk. A hazámra, az én szeretett hazámra! Ki más ismerné, aki nem ott született, azt a gyönyörűséget, amit akkor éreztem, amikor megpillantottam folyóidat, hegyeidet s mindenekfölött csudaszép tavadat!

De mégis, amint közelebb-közelebb értem, egyre inkább erőt vett rajtam megint a félelem. Körülölelt az éjszaka, alig láttam a sötétlő hegyeket, s még jobban elkomorodtam. A tájat a gonoszság irdatlan és homályos színterének láttam, s előre megéreztem: engem arra kárhoztatott a sorsom, hogy minden emberek legnyomorultabbja legyek. Ó, jaj! Próféciám igaznak bizonyult, s csak egyvalamiben tévedtem: bármitől is rettegtem, s bármennyi nyomorúságot képzeltem magam elé, az századrészét nem tette ki annak a gyötrelemnek, amire ítéltettem.

Vaksötét volt, mire Genf elé értem. A város kapuit már zárva találtam, kénytelen voltam hát az éjszakát Secheronban, a várostól mintegy félmérföldnyire fekvő faluban eltölteni. Az ég tiszta volt, s mivel a szememre amúgy sem jött volna álom, elhatároztam, fölkeresem a helyet, ahol szegény Williamet meggyilkolták. Minthogy a városon át nem mehettem, csónakon kellett átkelnem a tavon Plainpalais felé. E rövid utazás során láttam, hogy a Mont Blanc csúcsa körül gyönyörű villámok cikáznak. Úgy látszott, a zivatar rohamosan közeledik, partra szállván tehát fölmásztam egy kis dombra, ahonnét a jöttét jól láthatom. Egyre közelebb ért. Az ég beborult, s hamarosan éreztem, hogy nagy cseppekben megered az eső, s egyre jobban ver.

Otthagytam hát ülőhelyemet, s továbbmentem, bár a sötétség percről percre mélyült, a zivatar közeledett, s félelmesen zengett fejem fölött az ég. A mennydörgés visszaverődött a Saleve-ről, a Jura hegyeiről és a savoyai Alpokról. Villámfény kápráztatta a szemem, világította meg a tavat, mely egyetlen roppant tűztakarónak látszott. Majd egy pillanatra, amíg a szem ki nem heverte az előbbi villanást, minden vaksötétbe borult. A zivatar, mint az Svájcban gyakran megesik, egyszerre több helyt is tombolt az égen. Leghevesebben a várostól északra, a tó azon része fölött, amely a Belrive-hegyfok és Copęt faluja között terül el. Egy másik zivatar halovány villámai a Jurát világították meg, ismét másik a Môle-t, a tó keleti partján magasodó csúcsos hegyet villantotta fel, s borította újra meg újra árnyékba.

Miközben a zivatar gyönyörű, ámde félelmetes tombolását figyeltem, sietős léptekkel folytattam utamat. E felséges égiháború felpezsdített. Összecsaptam a tenyerem, s felkiáltottam:

– William, drága angyal! Ez a te végtisztességed, ez a gyászhimnuszod! – Midőn e szavakat kiejtettem, a sötétben egy alakot pillantottam meg, amely egy közeli liget mögül osont tova. Földbe gyökerezett a lábam, úgy bámultam. Nem lehetett nem fölismernem. Egy villám fénye megvilágította, s így világosan láttam. Roppant termete, torz tartása, embertelen csúfsága nyomban elárulta: ez az a szörnyeteg, az a mocskos démon, aki tőlem kapta az életét. De mi dolga itt? Vajon lehetséges (még a gondolattól is végigfutott hátamon a hideg), hogy öcsémet ő ölte meg? Amint az ötlet eszembe villant, már tudtam is, hogy igaz. Összekoccant a fogam, s kénytelen voltam egy fának támaszkodni, el ne aléljak. Az alak gyorsan elhaladt előttem, s beleveszett a sötétségbe. Senki ember el nem pusztította volna azt a tündéri gyermeket. Ő volt a gyilkos! Eszembe se jutott kételkedni benne. A gondolat már önmagában cáfolhatatlanul bizonyította a tényt. Arra gondoltam, nyomába eredek az ördögnek, de hát ez hiábavaló lett volna, hisz a következő villám fényében már ott láttam őt a Mont Saleve, a Plainpalais-t délről határoló hegy majdnem függőleges oldalfalának sziklái közt. Hamarosan fölért a csúcsra, és eltűnt.

Én nem moccantam. Az égzengés elült, de az eső csak esett makacsul, és a táj áthatolhatatlan sötétségbe burkolódzott. Azokat az eseményeket forgattam a fejemben, amelyeket egészen mostanáig egyre csak elfeledni igyekeztem. Munkám előrehaladását a teremtés irányába, művem életre keltét az ágyam mellett, teremtményem eltávozását. Azóta, hogy akkor éjjel életet kapott, már majdnem két év telt el. És ez vajon az első bűne? Ó, jaj! Én szabadítottam a világra ezt az aljas szörnyeteget, aki a vérontásban és mások boldogtalanságában leli örömét. Hát nem gyilkolta meg tán az öcsémet?

Elképzelni nem tudja senki, micsoda kínokat álltam ki az éjszaka hátralévő részében, amelyet átázva és dideregve a szabad ég alatt töltöttem. De a zord időt nem is éreztem. Képzeletemben gonosz és kétségbeejtő jelenetek játszódtak le. Azon a lényen járt az eszem, akit én szabadítottam rá az emberiségre, én ruháztam fel akarattal és erővel, hogy szörnyű céljait, mint e gonosztettét is, megvalósítsa, amihez szinte az én vámpírom, az én sírból kiszabadított szellemem világított, s kényszerítette, pusztítson el mindent, ami szívemnek kedves.

Virradt, s én lépteimet a város felé vettem. A kapuk nyitva voltak, s atyám házába siettem. Kezdetben arra gondoltam, föltárom, amit a gyilkosról tudok, s kieszközlöm, nyomban vegyék üldözőbe. De ettől visszariadtam, mikor végiggondoltam a történetet, amelyet el kéne mondanom. Hogy egy megközelíthetetlen hegy meredélyei közt éjfélkor olyan lénnyel találkoztam, akit magam formáltam, s ajándékoztam meg az életével. És emlékeztem az ideglázra is, mely épp akkor kapott el, mikor állításom szerint a teremtés aktusát végrehajtottam, s amely az egyébként is hihetetlen történetnek a hagymázos álom hangulatát adná. Ha bárki más mesélne nekem ilyesmit, tudtam, magam is eszeveszett bolondnak tekinteném. S amellett a lény sajátos alkata eleve meghiúsítaná az üldözést, még ha enyéim olyannyira hitelt adnának is szavaimnak, hogy űzőbe vegyék. Mi értelme is lenne az üldözésnek? Ki képes elfogni egy oly teremtményt, amely könnyedén mássza meg a Mont Saleve függélyes szikláit? Mindeme meggondolások nyomán úgy határoztam, hallgatok.

Öt óra lehetett, mikor átléptem apám házának küszöbét. Megmondtam a szolgáknak, a családot ne zavarják, s bementem a könyvtárszobába, hogy ott várjam ki fölkelésük szokott idejét.

Hat év telt el, futott el, mint az álom, csupán egyetlenegy kitörülhetetlen nyomot hagyva bennem, azóta, hogy itt álltam, és utoljára öleltem meg apámat, mielőtt útra keltem volna Ingolstadtba. Szeretett és tiszteletre méltó atyám! Ő megmaradt, ő még az enyém. Nem bírtam levenni a szemem anyám képéről a kandallópárkányon. A kép történelmi jelenetet ábrázolt, apám kívánságára festették, s Caroline Beaufort volt az, aki sajgó szívvel térdel édesapja koporsója előtt. Öltözéke parasztos, arca sápadt, de gyönyörű, s tartása szánalmat nem tűrő méltóságot tükröz. Alatta William egy miniatűrképe. Valahányszor ránéztem, mindig kicsordult szememből a könny. Imigyen várakoztam, mikor belépett az ajtón Ernest. Hallott megérkezésemről, és sietett üdvözölni. Amikor meglátott, kiült az arcára az öröm is, a bánat is.

– Isten hozott, drága Victorom! – mondta. – Ó, bárcsak jöttél volna három hónappal ezelőtt, örömben s boldogan találtál volna mindannyiunkat! Most viszont gyászra jöttél, amit semmi meg nem enyhít. De mégis azt remélem, hogy ittléted életet önt atyánkba, akit már-már megtört a balszerencse. S talán sikerül rávenned szegény Elizabethet, hagyjon fel az örökös, hiábavaló és gyötrő önváddal. Szegény William! Ő volt mindannyiunk szeme fénye és büszkesége!

Öcsém nem tartotta vissza ömlő könnyeit. Testemen végigborzongott a gyötrelem. Eddig csak elképzelni tudtam elhagyott otthonom nyomorúságát. A valóság most új s nem kevésbé félelmetes szerencsétlenségként ért. Igyekeztem megnyugtatni Ernestet. Kifaggattam apám s Elizabeth felől.

– Mindenekelőtt – mondta Ernest – ő szorul vigaszra. Önmagát vádolta, hogy ő az okozója öcsém halálának, s ebbe belerokkant. De mióta tudjuk, ki a gyilkos…

– Hogy ki a gyilkos! Uramisten! Miként lehet az? Ki próbálta üldözőbe venni? Lehetetlen, az ember ugyanígy akár a széllel is versenyre kelhet, vagy megpróbálhatja egy szalmaszállal föltartóztatni a hegyi patak sodrát. Én is láttam. Az éjjel még szabadon volt!

– Nem tudom, te kire gondolsz – felelt csodálkozva öcsém –, de a mi számunkra e fölfedezés csak újabb kínszenvedés. Kezdetben nem is akarta elhinni senki. Elizabeth még most sincs meggyőződve róla, hiába minden bizonyíték. Igaz is, ki adna hitelt annak, hogy Justine Moritz, aki annyira kedves, és az egész családot úgy szereti, egyszerre ilyen félelmetes, ilyen visszataszító bűnre lenne képes?

– Justine Moritz! Szegény, szegény lány, csak nem ő a vádlott? Ez tévedés. Ezt mindenkinek tudnia kell. Ezt nem hiszi el senki, ugye, Ernest?

– Kezdetben nem is, aztán napvilágra került egy és más, ami szinte kényszerített rá, hogy higgyünk benne. És ő is a zavart viselkedésével csak alátámasztotta a bizonyítékokat, s attól félek, most már lehetetlen kételkedni bennük. De hát ma lesz a tárgyalása, s akkor majd magad is meghallasz mindent.

Elmondta, hogy aznap reggel, mikor szegény William halálát fölfedezték, Justine ágynak esett, s beteg volt néhány napig. Eközben az egyik szolgáló, merő véletlenségből, átkutatta a ruháját, amelyet a gyilkosság estéjén viselt, s megtalálta a zsebében anyámnak azt a képét, amelyet a gyilkosság ösztönzőjének véltek. A szolgáló azon nyomban megmutatta azt egyik társának, az pedig, anélkül hogy a családnak egy szót is szólt volna, elment egy városi tanácsoshoz, és Justine-t e bizonyíték alapján őrizetbe vették. Mikor fejére olvasták a tényt, szegény lány lehetetlenül zavaros viselkedése nagymértékben alátámasztotta a gyanút.

Ez furcsa történet volt, de nem rendítette meg hitemet, s komolyan válaszoltam:

– Mindannyian tévedtek. Én ismerem a gyilkost. Justine, szegény, derék Justine ártatlan.

E pillanatban belépett apám. Láttam, a boldogtalanság mély nyomokat hagyott az arcán, de igyekezett engem vidáman üdvözölni. S miután ennek ellenére szomorúan köszöntöttük egymást, s épp más témára tértünk volna át, Ernest fölkiáltott:

– Uramisten, papa! Victor azt mondja, tudja, ki ölte meg szegény Williamet.

– Sajnos mi is tudjuk – felelt atyám –, mert inkább ne tudtam volna meg soha, mint hogy ilyen aljasságot, ekkora hálátlanságot tapasztaljak olyasvalaki részéről, akit szívemből nagyra becsültem.

– De drága atyám, tévedsz. Justine ártatlan.

– Ha az, Isten ne adja, hogy bűnösként szenvedjen. Ma lesz a tárgyalása, és remélem, szívemből remélem, ártatlannak bizonyul.

Szavai megnyugtattak. Lelkem mélyén szilárdan meg voltam győződve, hogy Justine, sőt minden emberi lény bűntelen e gyilkosságban. Nem féltem tehát, hogy bármi közvetett bizonyíték elég erős lehet, s annak alapján elítélhetik. Az én történetem nem a nyilvánosság fülének szólt. Lélegzetelállító iszonyúságát a hétköznapi ember őrültségnek tekintette volna. Mert hát más, mint jómagam, aki megalkottam, elhinné-e, hacsak nem a tulajdon két szemével látja, hogy létezik ez a két lábon járó gonoszság és durva érzéketlenség, akit én szabadítottam rá a világra?

Hamarosan megjelent Elizabeth. Mióta utoljára láttam, megváltoztatta az idő. Olyan bájjal ajándékozta meg, mely gyermekkora szépségét messze felülmúlta. Ugyanolyan őszinte volt, ugyanolyan eleven most is, csak épp az arcára volt írva, hogy mélyen érző és gondolkodó lélek. Nagy-nagy szeretettel üdvözölt.

– Érkezésed, drága kuzenom – mondta –, reménnyel tölt el. Te talán kitalálod a módját, miként igazolhatnánk szegény Justine bűntelenségét. Mert jaj! Ki érezhetné biztonságban magát, ha őt bűnösként elítélik? Én úgy megbízom az ártatlanságában, akár a magaméban. Szerencsétlenségünk kétszeresen sújt. Nemcsak azt az aranyos, drága fiúgyermeket veszítettük el, de most még ezt a szegény lányt is, akit őszintén szeretek, el akarja szakítani tőlünk a balsors. Ha elítélik, soha semminek nem fogok örülni többé. De nem ítélik, biztos, hogy nem ítélik, s akkor megint boldog lehetek, még az én szegény kis Williamem szomorú halála után is.

– Justine ártatlan, Elizabethem – mondtam –, és ez bebizonyosodik. Ne félj semmitől, s vidítson fel a tudat, hogy úgyis fölmentik.

– Mily jó és nagylelkű vagy te! Mindenki más elhiszi, hogy Justine bűnös, s ez ejt kétségbe engem, hisz tudom, ez lehetetlen; az keserít, és az foszt meg a reménykedéstől, hogy látom: mindenki más olyan halálosan elfogult vele szemben. – Sírva fakadt.

– Drága unokahúgom – monda atyám –, szárogasd fel könnyeidet. Ha a lány ártatlan, mint hiszed, nyugodtan megbízhatsz törvényeinkben s abban, hogy én mindent elkövetek, egy árnyalatnyi részrehajlás se érvényesüljön vele szemben.

Nyolcadik fejezet

Tizenegyre volt kitűzve a tárgyalás, és addig még hátravolt néhány szomorú óránk. Mivel apámnak és a család többi tagjának tanúskodnia kellett, én is velük mentem a bíróságra, s az igazságszolgáltatásnak csúfolt eljárás során mindvégig a kínok kínját álltam ki. Mert ott most annak kellett eldőlnie, valóban az én kíváncsiságomnak és törvénytelen elgondolásaimnak köszönhető-e két embertársam halála, egy csupa mosoly és csupa ártatlanság kisgyermeké s a másiké, akit sokkal félelmesebb módon készültek meggyilkolni, szégyennel súlyosbítva, ami a gyilkosság iszonyúságát még emlékezetesebbé teszi. Justine érdemes leányzó volt, s jelleme boldog életet ígért. Most azonban mindezt feledésbe boríthatja egy nemtelen sír, s ennek én leszek az okozója! Ezerszer inkább vallottam volna magamat bűnösnek a bűnben, amivel Justine-t vádolták, de hát távol voltam, mikor a bűnt elkövették, és ha megteszem, egy őrült rohamának tartják, és mit sem segítek azon, aki miattam szenved.

Justine külsőre békés volt. Gyászruhát viselt, s amúgy is megnyerő arcát a szomorúság hallatlanul megszépítette. De ártatlanságában magabiztosnak látszott, és nem reszketett, bár ezrek bámulták s gyűlölték, mert a kedvesség, amit szépsége egyébként kiváltott nézői lelkében, ha a szörnyűségre gondoltak, amit ő állítólag elkövetett, most feledésbe merült. És nyugodt volt, bár e nyugalmat láthatólag erőszakkal kényszerítette magára, s mert korábbi zavarát bűnössége bizonyítékául rótták fel neki, most elhatározta, hogy bátorságot mímel. Mikor a tárgyalóterembe belépett, körülnézett, s nyomban fölfedezte, mi hol ülünk. Mikor ránk nézett, mintha könny homályosította volna el a szemét, de gyorsan összeszedte magát, s úgy tetszett, szomorúan szeretetteli tekintete szintén bűntelenségéről tanúskodik.

Kezdetét vette a tárgyalás, s miután az ügyész elmondta, mivel vádolják Justine-t, a tanúkat szólították. Több különös tény esküdött össze ellene, s ez akárki hitét megrendítette volna, akinek nincs oly szilárd bizonyítéka az ártatlanságára, mint nekem. Aznap éjjel, amikor a gyilkosságot elkövették, házon kívül volt egész éjszaka, s hajnal felé egy kofaasszony annak a helynek a közelében látta, ahol utóbb a meggyilkolt gyermek holttestét megtalálták. Az asszony megkérdezte tőle, mit keres ott, de ő nagyon furcsán viselkedett, s felelete zavaros volt és érthetetlen. Nyolc óra tájt tért vissza a házba, s mikor megkérdezte valaki, hol töltötte az éjszakát, azt felelte, a gyereket kereste, s aggódva érdeklődött, hallottak-e felőle valamit. Mikor megmutatták neki a holttestet, ideglázba esett, s napokig az ágyat nyomta. Ezután bemutatták a képet, amelyet a szolgáló a zsebében talált, s mikor Elizabeth elcsukló hangon tanúsította, hogy ez az, amit egy órával azelőtt akasztott a gyermek nyakába, hogy az elveszett volna, a terem megtelt szörnyülködő és felháborodott morajjal.

Ezután Justine-t szólították, hogy védekezzék. Amint a tárgyalás előbbre haladt, úgy változott az arca. Sorra ült ki rá a meglepetés, a rettegés és a tehetetlen kétségbeesés. Néha könnyeivel küszködött, de mikor azt kívánták tőle, hogy védekezzék, összeszedte erejét, s hallható, bár el-elhalkuló hangon beszélt.

– Isten a tudója – mondta –, mennyire ártatlan vagyok. De nem áltatom magam azzal, hogy mert ezt állítom, majd fölmentenek. Ártatlanságom bizonyítékául szolgál az ellenem felsorakoztatott tények egyszerű és világos magyarázata, s remélem, hogy jellemem, amit régtől fogva ismernek, arra indítja bíráimat, a javamra ítéljenek, ha valamely körülmény kétséges vagy gyanús.

Ezután elmondta, hogy Elizabeth engedelmével a gyilkosság estéjét egy nagynénjénél töltötte Chęne-ben, egy Genftől mintegy mérföldnyire lévő faluban. Visszafelé jövet, kilenc óra tájt összetalálkozott egy férfival, aki megkérdezte, nem látta-e valahol az elveszett gyermeket. Megriadt, s órákat töltött a gyermek keresésével, ezalatt becsukták Genf kapuit, s ő kénytelen volt éjszakára egy csűrbe behúzódni egy ismerős tanyán, de a ház lakóit nem akaródzott fölvernie. Az éjszaka java részét ébren töltötte. Hajnal felé, azt hiszi, alhatott néhány percet, mikor is lépteket hallott és fölriadt. Hajnalodott, otthagyta hát menedékhelyét, s újra az öcsém keresésére indult. Ha ott járt annak a helynek a közelében, ahol a holttestet megtalálták, arról nem tudott. Az csöppet sem meglepő, hogy zavartan válaszolt a kofaasszony kérdéseire, hisz álmatlanul töltötte az éjszakát, és szegény William sorsáról még nem tudott semmi biztosat. A képre vonatkozólag nem tud semmi magyarázatot adni.

– Tudom – folytatta a boldogtalan áldozat –, ez a körülmény milyen végzetes súllyal esik ellenem latba, de akkor is képtelen vagyok megmagyarázni. És ha egyszer nem tudok róla semmit, akkor csak találgatni tudnám, milyen körülmények között kerülhetett a zsebembe. De itt erre én sem vállalkozom. Hiszem, nincs ellenségem a földön, abban meg egészen biztos vagyok, ha van is, nem olyan gonosz, hogy ok nélkül elpusztítana. Vajon a gyilkos rejtette oda? Nem tudok róla, hogy alkalma lett volna rá. Vagy ha igen, miért lopta el az ékszert, ha ilyen hamar hajlandó volt megválni tőle? Sorsomat bíráim igazságérzetére bízom, de sokat nem remélek. Kérem, hallgassanak meg néhány tanút a jellememre nézve, s ha az ő szavuk nem bizonyul súlyosabbnak állítólagos bűnömnél, ítéljenek el, bár tudom, ártatlanságomban üdvözülni fogok.

Több tanút is szólítottak, aki sok éve ismerte őt, s jó véleménnyel volt róla, de a félelem és az a gyűlöletes bűncselekmény, amivel Justine-t vádolták, elvette bátorságukat, s megtagadták a tanúvallomást. Elizabeth, látván, hogy Justine kezéből még ez az utolsó szalmaszál, csodálatos jelleme és feddhetetlen magatartása is kicsúszik, bármilyen feldúlt volt is, engedélyt kért a bíróságtól, hogy tanúvallomást tegyen.

– Én a szerencsétlen, meggyilkolt gyermek unokatestvére vagyok – mondta –, vagy inkább a nénje, mert engem is az ő szülei neveltek, s velük éltem már jóval azelőtt, hogy ő megszületett volna. De ha azt látom, egy embertársam végveszélybe sodródik állítólagos barátai gyávasága miatt, nekem kell engedélyt kérnem rá, hogy elmondhassam, amit a jelleméről elmondhatok. Én jól ismerem a vádlottat. Egy fedél alatt éltem vele egyszer öt esztendeig, azután meg majdnem két esztendeig. Ez idő alatt mindvégig hallatlanul szeretetre méltó és jóindulatú embernek ismertem. Ő ápolta halálos betegségében a lehető legnagyobb szeretettel és gonddal Madame Frankensteint, a nagynénémet. Ezután az édesanyját szolgálta ki kimerítő betegségében úgy, hogy az csak csodálatot válthat ki mindenkiből, aki ismeri őt. Majd újra nagybátyám házában élt, s az egész család szerette. Melegen ragaszkodott a gyermekhez, aki most halott, s úgy viselkedett vele, mint a legérzőbb szívű édesanya. A magam részéről nem habozom kijelenteni, hiába minden ellene szóló bizonyíték, szentül megbízom és hiszek makulátlan ártatlanságában. Ő nem érezhetett kísértést ilyen tett elkövetésére. Ami azt az értéktelen csecsebecsét illeti, amely az ellene szóló legsúlyosabb bizonyíték, ha komolyan kívánja, boldogan odaajándékozom neki, annyira szerettem és becsültem őt.

Elizabeth egyszerű és megindító vallomását helyeslő moraj követte, de ez Elizabeth nagylelkűségének szólt, s nem szolgált szegény Justine javára, sőt az általános felháborodás ezután újult erővel fordult ellene, s a legsötétebb hálátlansággal vádolta a lányt. Ő maga is sírva fakadt, miközben Elizabeth beszélt, de nem felelt szavaira. Engem az egész tárgyalás végtelenül feldúlt és megkínzott, hisz hittem a lány ártatlanságában. Én tudtam, hogy az. A démon, aki öcsémet meggyilkolta (ebben egy pillanatig nem kételkedtem), ördögi kedvében álnokul szégyenbe taszíthatja és halálba viheti ezt az ártatlan lelket is? Mikor a közhangulatot és a bírák arcát látva megértettem, hogy ártatlan áldozatomat már el is ítélték, nem bírtam elviselni helyzetemet, s gyötrődve kirohantam a tárgyalóteremből. A vádlott szenvedése nem ért föl az enyémmel. Őbelé erőt öntött ártatlanságának tudata, de az én keblemet a lelkiismeret kínjai tépték, s azok elől nem volt menekvésem.

Egyetlen nyomorúság volt az éjszakám. Reggel elmentem a bíróságra. Ajkam és szám száraz volt, mint a pergamen. Nem mertem föltenni a végzetes kérdést, de ismertek, s a tisztviselő sejtette látogatásom célját. A szavazást megejtették. Valamennyi golyó fekete volt: Justine-t elítélték.

Még csak meg sem próbálkozom akkori érzéseim leírásával. Korábban is tudtam, mi az irtózat, s próbáltam is megtalálni rá a megfelelő kifejezést, de arra a szívszaggató kétségbeesésre, amelyet akkor éreztem, nem létezik szó. A tisztviselő, akivel beszéltem, hozzátette, hogy maga Justine is bevallotta bűnét.

– Erre – tette hozzá – voltaképpen nem is lett volna szükség, hisz az ügy napnál is világosabb volt, de akkor is örülök neki. Hisz, ami azt illeti, egyik bíránk sem ítél el szívesen senkit közvetett bizonyítékok alapján, még ha azok oly meggyőzők is.

Ez különös és váratlan értesülés volt. Mit jelenthet ez? Megtévesztett volna a szemem? Vagy igazán olyan bolond lennék, amilyennek a világ akkor tartana, ha a gyanúmmal előállnék? Hazasiettem, s Elizabeth türelmetlenül kérdezte az eredményt.

– Elizabeth – mondtam –, a döntés az, amire talán számítottál. Inkább tíz ártatlan szenvedjen minden bíró szerint, mint hogy egyetlen bűnös is ép bőrrel megússza. De Justine beismerő vallomást tett.

Ez kegyetlen csapás volt szegény Elizabethnek, aki szilárdan meg volt győződve Justine ártatlanságáról.

– Ó, jaj! – kiáltotta –, hihetek-e már valaha is az emberi jóságban? Hát Justine, akit úgy szerettem és becsültem, mint tulajdon húgomat, csak azért mosolygott oly ártatlanul, hogy eláruljon? Hisz szelíd volt a szeme, mint aki minden kegyetlenségre és rosszra képtelen, és íme, gyilkolt!

Röviddel ezután hallottuk, a szerencsétlen áldozat arra vágyik, hogy kuzinom meglátogassa. Atyám szerette volna, ha nem megy el hozzá, de azt mondta, az ő ítéletére és érzéseire bízza a döntést.

– Igen – mondta Elizabeth –, elmegyek, még ha bűnös is. És te, Victor, velem jössz. Egyedül nem bírok.

E látogatásra még gondolnom is kínszenvedés volt, de nem mondhattam nemet.

Beléptünk a homályos börtöncellába, s láttam, Justine ott ül a gyér szalmán a zárka túlsó sarkában. Keze bilincsben, s feje a térdén. Mikor észrevette, hogy bejöttünk, fölállt, s amint magunkra hagytak vele, keservesen zokogva Elizabeth lábához omlott. Kuzinom is sírt.

– Ó, Justine! – mondta. – Miért fosztottál meg utolsó vigaszomtól? Úgy bíztam ártatlanságodban; s bár akkor is kétségbe voltam esve, korántsem oly nyomorultul, mint most!

– Hát maguk is azt hiszik, hogy én olyan nagyon-nagyon gonosz vagyok? Hát maguk is csatlakoztak az ellenségeimhez, hogy összetörjenek, s mint gyilkost elítéljenek? – Hangját elfojtotta a zokogás.

– Állj fel, szegény leányom – mondta Elizabeth –, ha ártatlan vagy, miért térdepelsz? Én nem vagyok az ellenséged, s hiába minden bizonyíték, hittem bűntelenségedben, míg azt nem hallottam, hogy te is bűnösnek vallottad magad. Ha azt mondod, a vád hamis, hidd el, drága Justine, nincs, ami egy pillanatra is megingathatná beléd vetett bizalmamat, csak a tulajdon beismerésed.

– Vallomást tettem; de hazugság a beismerésem. Azért tettem, hogy így nyerjek feloldozást. De ez a hazugság most minden más bűnömnél súlyosabban nyomja a szívem. Isten bocsásson meg nekem! Mióta elítéltek, egyre csak ostromolt a gyóntatóm. Addig fenyegetett, míg már-már magam is elhittem, hogy olyan szörnyeteg vagyok, mint amilyennek ő mond. Kiközösítéssel fenyegetett és a pokol tüzével, ha továbbra is megátalkodottan tagadok. Drága úrnőm, nem volt, aki erőt öntsön belém. Úgy nézett rám mindenki, mint gyalázatra és kárhozatra ítélt gonosztevőre. Mit tehettem volna mást? Egy rossz órámban aláírtam a hazugságot, s most vagyok csak igazán nyomorult. – Elhallgatott, zokogott, majd folytatta: – Rettegve gondoltam rá, drága úrnőm, hogy Justine-jéről, akit áldott nagynénje annyira becsült, s maga is szeretett, most majd elhiszi, képes olyan bűnt elkövetni, amire csak az ördög szánná rá magát. Drága kis William! Az áldott, drága gyermek! Hamarosan viszontlátom a mennyekben, ahol mindannyian megtaláljuk boldogságunkat, és ez az én egyetlen vigaszom most, amikor gyalázatos halált kell halnom.

– Ó, Justine! Bocsáss meg, ha csak egy pillanatra is, de nem bíztam benned. Miért tettél beismerő vallomást? De ne szomorkodj, drága lányom. Ne félj. Majd én nyilatkozom. Bebizonyítom ártatlanságodat. Könnyeimmel és imáimmal lágyítom meg ellenségeid kőszívét. Nem fogsz meghalni! Te, játszópajtásom, társam és húgom, nem fogsz vérpadon elpusztulni. Nem! Nem! E szörnyűséget nem élném túl!

Justine szomorúan ingatta fejét.

– Nem félek meghalni – mondta. – Az a fájdalom már a múlté. Az Úr fölemel gyöngeségemben, és bátorságot ad, hogy elviseljem a legrosszabbat. Szomorú és keserű világot hagyok itt. És ha megőriz az emlékezetében, és úgy gondol vissza rám, mint akit ártatlanul ítéltek halálra, én belenyugszom a sorsba, ami reám vár. Tanulja meg tőlem, drága úrnőm, türelemmel alávetni magát az Ég akaratának!

E beszélgetés során én visszahúzódtam a börtöncella egyik homályos sarkába, ahol elrejthettem a szörnyű fájdalmat, mely erőt vett rajtam. Ez kétségbeejtő! Ki merne beszélni róla? A szerencsétlen áldozat, akinek holnap át kell lépnie az élet és a halál félelmetes határvonalát, nem érezte azt, amit én, azt a keserű kínt. Összecsikordult a fogam, s a szívem mélyéből följajdultam. Justine fölkapta a fejét. Mikor látta, ki volt az, hozzám lépett, s így szólt:

– Drága uram, nagyon szép, hogy meglátogatott. Remélem, nem hiszi el bűnösségemet.

Én képtelen voltam válaszolni.

– Nem, Justine – mondta Elizabeth –, ő még nálam is mélyebben meg van győződve ártatlanságodról, hisz akkor se tartott bűnösnek, mikor hírét vette a vallomásodnak.

– Szívemből köszönöm. Ezekben az utolsó pillanatokban mélységes mély hálát érzek azok iránt, akik ily szeretettel gondolnak rám. Mily jólesik a magamfajta nyomorultnak a mások szeretete! Felére csökken tőle a keserűség, s most, hogy ártatlanságomat elismerték, maga, drága úrnőm és a kuzenja, szinte úgy érzem, békében hunyhatom le a szemem.

Így próbálta a szerencsétlen, szenvedő lány megvigasztalni önmagát és minket. S ő meg is találta a megnyugvást, amire annyira vágyott. De én, az igazi gyilkos úgy éreztem, soha meg nem nyugvó féreg rág a kebelemben, és se reményt, se vigaszt nem találok soha. Elizabeth is sírt, és ő is boldogtalan volt, de hát az ő szenvedése is az ártatlanok szenvedése volt, amely, akár a hold előtt elvonuló felhő, az orcáját ideig-óráig elrejtheti, de a fényességét nem szennyezheti be. De nekem a szívem közepéig hatolt a kín és a kétségbeesés. Poklot viseltem magamban, amelynek tüzét nem olthatta ki semmi. Órák hosszat maradtunk Justine-nél, s Elizabeth csak nagyon-nagyon nehezen tudott elszakadni tőle.

– Ó, bárcsak halhatnék meg veled együtt – sírta. – Képtelen vagyok ebben a nyomorúságos világban élni!

Justine vidámságot erőltetett magára, és sikerült is nagy nehezen visszatartania keserű könnyeit. Megölelte Elizabethet, s azt mondta, felindulását csak félig elfojtva:

– Isten vele, édes úrnőm, drága Elizabethem, szeretett s egyetlen barátom. Óvja az ég, s halmozza el áldásaival. Ez legyen az utolsó balszerencse, amit el kell szenvednie! Éljen boldogan, és tegyen boldoggá mindenkit maga körül!

És másnap Justine meghalt. Elizabeth szívszaggató ékesszólása nem rendítette meg a bírákat azon megátalkodott meggyőződésükben, hogy e szent szenvedő követte el a bűnt. Az én szenvedélyes és felháborodott tiltakozásom éppoly kevéssé hatott rájuk. S mikor hideg válaszaikat, nyers és érzéketlen okfejtésüket hallgattam, a már-már kimondott vallomás elnémult a számon. Hisz ily módon csak bolondnak kiáltatnám ki magam, de a nyomorult áldozatra kiszabott ítéletet semmiképpen nem vonnák vissza. Justine tehát gyilkosként, vérpadon végezte be életét.

A magam szívének gyötrelmeiről Elizabeth mélységes, hangtalan fájdalmára fordultak gondolataim. Ez is az én művem volt, amiként atyám bánata s a mind ez ideig oly mosolygós otthon sivár komorsága is – mindez az én háromszorosan átkozott kezem műve! Sírtok boldogtalanok, de fogtok még sírni ezután is! Újra meg újra fel fog csapni gyászos jajongástok, újra meg újra fölhangzik a siratóének. Frankenstein, fiatok és rokonotok, régtől való szeretett barátotok, aki az utolsó csepp vérét is szívesen, örömest odaadná értetek, aki nem ismer más örömöt, csak ami a ti drága arcotokon tükröződik, aki ezerszer is áld titeket – miatta ontotok számlálatlan könnyeket; Frankenstein boldogabb lenne, mint remélni meri, ha a balsors ezzel véget érne, ha a pusztulás megszűnnék, míg csak a sír békéje nem követi szomorú szenvedéstek!

Imigyen szólt prófétai lelkem, mikor furdaló lelkiismerettel, iszonyodva és kétségbeesetten láttam, hogy akiket szeretek, ily meg nem érdemelten emészti a bánat William és Justine, szentségtelen művészetem első tehetetlen áldozatainak sírja fölött.

Kilencedik fejezet

Semmi sem fájdalmasabb az emberi léleknek, mint a tétlenség és bizonyosság halott nyugalma, mely egyaránt megfosztja a reménytől és a félelemtől azután, hogy az események gyors egymásutánja felzaklatta érzelmeit. Justine meghalt, ő már békében nyugodott, én azonban éltem. A vér szabadon áramlott ereimben, de szívemet a kétségbeesés és a lelkifurdalás súlya nyomta, s azt semmi sem távolíthatta el. Az álom kerülte szememet; bolyongtam, mint a gonosz lélek, hisz leírhatatlanul szörnyű gazságot követtem el, s hittem, még hátravannak a sokkal, de sokkal gonoszabbak. Pedig a szívem jóságtól s az erény szeretetétől buzgott. Jó szándék irányított kezdettől fogva, s szomjaztam a pillanatra, mikor szándékaimat valóra válthatom, s embertársaimnak hasznára lehetek. Most mindez füstbe ment. A lelkiismeret nyugalma helyett, mely lehetővé teszi, hogy az ember elégedetten tekintsen vissza a múltra, s abból merítsen új reményt, engem lelkifurdalás és bűntudat kerített hatalmába, s ragadott magával oly szörnyű gyötrelmek poklába, hogy nincs nyelv, amely azokat leírni képes lenne.

E lelkiállapot az egészségemet is emésztette, annál is inkább, mert az mind ez ideig nem állt teljesen helyre az első megrázkódtatás után, amelyet elviselni kénytelen volt. Kerültem az emberi arcokat. Számomra minden örömteli vagy elégedett hang gyötrelem volt. A magány lett egyetlen vigaszom – a mély, sötét és halálhoz hasonlatos magány.

Atyám fájdalommal figyelte kedélyem és szokásaim szemmel látható változását, s igyekezett derűs lelkiismeretéből és bűntelen életéből merített érvekkel erőt s bátorságot önteni belém, hogy elűzzem magamtól a felhőt, mely örökké ott feketéllett a fejem fölött.

– Gondolod, Victorom – kérdezte –, nem szenvedek magam is? Senki sem szerethet jobban egy gyermeket, mint öcsédet én szerettem – könnyek gyűltek a szemébe, miközben ezt kimondta –, de hát nem az-e a hátramaradottak kötelessége, hogy mértéktelen gyászukon erőt véve tartózkodjanak a többiek bánatának súlyosbításától? Ezzel az ember önmagának is tartozik. A túlzott bánat elejét veszi a javulásnak, aláássa az egészséget, s gátolja az embert napi teendői elvégzésében, márpedig ha azokat elhanyagolja, senki sem lehet hasznos tagja a társadalomnak.

E tanács, lett légyen bármilyen bölcs, az én esetemben megfogadhatatlan volt. Hisz én lettem volna az első, aki elrejti bánatát, s vigasztalja barátait, ha nem fokozza keserűségét a lelkifurdalás is. Így hát mindössze egy kétségbeesett pillantással válaszoltam atyámnak, s igyekeztem eltűnni a szeme elől.

Ez idő tájt történt, hogy visszatértünk belrive-i házunkba. E változás különösképp ínyemre volt.

Genfben tízkor bezárták a kapukat, így tíz után nem lehetett kinn maradni a tavon, s ez nagyon terhessé tette számomra az életet a város falai közt. Most végre szabad voltam. Miután a család többi tagja nyugovóra tért, én nemegyszer csónakba szálltam, és órákat töltöttem kinn a vízen. Néha vitorlát bontottam, és vitettem magam a széllel. Néha meg kieveztem a tó közepére, behúztam az evezőt, s hagytam, hadd sodródjék a csónak a maga útján, s átadtam magam nyomorúságos gondolataimnak. Olykor határozottan kísértést éreztem – ha minden békés volt körülöttem, s én voltam közel s távol az egyetlen nyugtalan lény, aki e mennyei szépségű tájon bolyongott, leszámítva néhány bőregeret vagy a békákat, amelyek harsány és szaggatott brekegését csak akkor hallottam, ha a parthoz közeledtem –, mondom, olykor határozottan kísértést éreztem, hogy belevessem magam a néma tóba, amely majd örökre összezárul fölöttem és balsorsom fölött. De ilyenkor eszembe jutott a hős és szenvedő Elizabeth, akit gyöngéden szerettem, s akinek a léte elválaszthatatlanul összefonódott az enyémmel, s ez visszatartott. És eszembe jutott apám meg életben maradt öcsém is. Szabad-e megszöknöm aljasul, s védtelenül kiszolgáltatnom őket az ördög gonosz rosszindulatának, akit én szabadítottam rájuk?

Ilyenkor keservesen sírva fakadtam, s arra vágytam, bár térne vissza lelkembe a béke, s nyújthatnék nekik vigaszt és boldogságot. De hát ez lehetetlen. A lelkifurdalás kioltott minden reményt. Én voltam ez elháríthatatlan rossz szerzője, s napról napra rettegésben éltem, nehogy a szörnyeteg, akit én teremtettem, valami újabb gonoszságot kövessen el. Homályosan éreztem, nincs még mindennek vége, s a szörnyeteg még akkora bűnre vetemedik, hogy az szinte eltörli a múlt emlékét. Volt mitől félnem, amíg bármi megmaradt, amit szeretek. Borzadályomat az ördögtől képtelen voltam eltitkolni. Ha csak eszembe jutott is, összecsikordult a fogam, lángot lövellt a szemem, s hevesen sóvárogtam rá, hogy elpusztítsam azt az életet, amelyet oly meggondolatlanul magam teremtettem. Ha elgondolkodtam a bűnein és rosszindulatán, gyűlöletem és bosszúvágyam szétrobbantotta az önmérséklet határait. Ha tudok, fölzarándokolok az Andok legmagasabb csúcsára, s onnét hajítom le őt a hegy lábához. Vágytam rá, hogy viszontlássam, és rázúdítsam minden borzadályomat, és bosszút álljak rajta William és Justine haláláért.

Házunkat megülte a gyász. Atyám egészségét aláásták az utóbbi szörnyű események. Elizabeth szomorú volt s reményvesztett. Nem talált többé örömöt napi tennivalóiban. Úgy érezte, minden öröm halottaink emlékét sértené. Úgy vélte, a meggyalázott és elpusztított ártatlanságnak örök gyásszal és sírással kell adóznia. Nem volt többé az a vidám teremtés, aki kora éveiben velem együtt járta a tó partját, s lelkesen ecsetelte a ránk váró jövőt. Meglátogatta őt a legnagyobb bánat, mely arra rendeltetett, hogy minket a föld emlőjéről elszakítson, s megfojtotta drága mosolyát.

– Ha elgondolkodom, drága Kuzenom – mondta –, Justine Moritz iszonyú sorsán, már nem annak látom a világot és annak műveit, mint annak előtte. Régebben a rosszról és az igazságtalanságról szóló beszámolókat úgy hallgattam, mintha könyvben olvasnám, mintha régi időkről szóló vagy kitalált mesék lennének. Legalábbis távolinak éreztem, amit könnyebb ésszel felfogni, mint elképzelni. De most meglátogatott minket a nyomorúság, és minden embert vérszomjas szörnyetegnek látok. Tudom biztosan, igazságtalan vagyok. Mindenki elhitte, hogy az a szegény lány bűnös, s ha képes lett volna olyan bűnt elkövetni, mint amiért megszenvedett, akkor ő lett volna minden emberek legalja. Néhány drágakő kedvéért meggyilkolni jótevője és barátja gyermekét, akit születésétől fogva dajkált, és látszólag úgy szeretett, mintha az övé lett volna! Nem tudok egyetérteni azzal, hogy bárkit is megfosszanak az életétől, de kétségtelen, egy ilyen teremtést magam is érdemtelennek ítéltem volna rá, hogy megmaradjon az emberi társadalomban. Te ugyanígy gondolod, s ez alátámasztja a véleményem. De mondd, Victor, ha a hazugság ennyire hasonlíthat az igazsághoz, bízhatunk-e valaha is a boldogságban? Úgy érzem, mintha szakadék szélén állnék, s ezernyi ember rohanna felém, csak hogy belelökjön. Williamet is, Justine-t is megölték, s a gyilkos megmenekült. Szabadon jár-kel a világban, s talán még tisztelik is. De még ha vérpadon kéne végeznem bűneimért, akkor sem cserélnék a nyomorulttal.

Elizabeth minden szava kínszenvedés volt számomra. Hiszen, ha a tettet nem én követtem is el, valójában én voltam a gyilkos. Elizabeth leolvasta arcomról a szenvedést, kedvesen megfogta a kezemet, s így szólt:

– Drága barátom, meg kell végre nyugodnod. Isten a tudója, a történtek engem is milyen mélyen érintettek, de nem tettek annyira tönkre, mint téged. Néha belereszketek, ha látom arcodon a kétségbeesést, sőt a bosszúvágyat. Drága Victorom, temesd el e sötét szenvedélyeket. Gondolj a téged körülvevő szeretteidre, akik minden reményüket beléd vetik. Hát nincs már erőd, hogy őket boldoggá tedd? Ah! Amíg szeretjük egymást, amíg hívek vagyunk egymáshoz, itt, a béke és szépség földjén, a szülőföldeden, s beérlelünk minden csöndes áldást, mi zavarhatná meg a békességünket?

Még e szavai, amelyeket többre becsültem bármi kincsnél, bármi vagyonnál, még ezek sem voltak elegendők, hogy elűzzék a szívemben ólálkodó ördögöt. Még miközben mondta, odahúzódtam hozzá, szinte rémülten, nehogy a pusztító a közelébe férkőzvén elragadja tőlem.

Ím hát sem a gyöngéd barátság, sem a föld szépsége, sem az ég nem volt képes lelkem a keserű bánattól megváltani: még a szeretet hangja sem hatott rám. Felhő vett körül, amelyen semmi jótékony befolyás nem hatolt át. A sebesült szarvas vonszolja így erőtlen lábát a bozót sűrűjébe, hogy ott, szemét a nyílvesszőre szegezve, amit belelőttek, páráját kilehelje – akárcsak jómagam.

Néha sikerült megfékeznem a komor keserűséget, amely hatalmában tartott, néha viszont szenvedélyem forgószele elsodort hazulról, hogy testem fáradságában s a helyváltoztatásban leljek némi könnyebbséget elviselhetetlen indulataim közepette. Egy efféle indulatrohamom során hirtelen otthagytam otthonomat, és a szomszédos alpesi völgyek felé irányítottam lépteimet, s e fenséges, örökkévaló szépségű környezetben igyekeztem megfeledkezni önmagamról és – mert emberi – rövid életű bánatomról. Vándorutam Chamounix völgye felé vitt. Gyermekkoromban gyakran jártam erre. Azóta azonban hat év telt el. Én emberroncs lettem, e vad és ronthatatlan táj azonban mit sem változott.

Utam első részét lóháton tettem meg. Azután öszvért béreltem, mert annak biztosabb a lépte, s jobban bírja a köves hegyi utakat. Az idő szép volt. Augusztus közepe táján jártunk, két hónap telt el Justine halála, e keserves korszakforduló óta, ahonnét minden fájdalmamat eredeztetem. A kedélyemet terhelő súly, amint egyre mélyebben és mélyebben hatoltam be az Arve szurdokába, érezhetően könnyebbedett. A roppant hegyek és a mindenfelől fölibém magasodó meredek falak, a sziklák közt tomboló folyó hangja, körös-körül a vízesések robaja – mind a Mindenható roppant erejéről vallott; s én nem féltem már, nem hajoltam meg semmi előtt, ami kevésbé hatalmas, mint az, aki megteremtette az elemeket, uralkodik felettünk, s az ő félelmetes mezükben mutatkozik meg. S a völgy, amint magasabbra-magasabbra hágtam, egyre fenségesebb, egyre bámulatosabb képet öltött. Várromok ültek a meredélyek tetején. A féktelen Arve s a fák közül itt-ott kikandikáló tanyák páratlanul bájos képet nyújtottak. De ezt hatalmasra növesztették, fenségessé tették a roppant Alpok fehéren csillogó piramisai és kupolái, melyek fölébe emelkedtek mindennek, mintha más földhöz tartoznának, ahol másfajta lények laknak.

Átkeltem Pélissier hídján, a folyó vágta szurdok kinyílt előttem, s én elindultam fölfelé a hegyen. Hamarosan Chamounix völgyébe értem. E völgy még csodálatosabb és fenségesebb, ha olyan szép és festői nincs is, mint a Servox völgye, amelyen az imént mentem át. Ezt közvetlenül a magas és havas hegyek határolják, itt már nem lát az ember várromokat és termékeny mezőket. Hatalmas gleccserek kúsznak az út felé. Lavina dübörgő moraja ütötte meg a fülemet, s útját a hó pora jelezte. A környező csúcsok fölött ott magaslott a fölséges és csodálatos Mont Blanc, félelmetes kupolája uralkodott a völgy fölött.

Utam során újra meg újra végigbizsergett rajtam a régen nem érzett gyönyörűség. Az út egy-egy fordulója, egy-egy váratlanul megpillantott és fölismert hely elmúlt napjaimra emlékeztetett, s vele együtt visszatért gyermekkorom könnyű szívű vidámsága is. Még a szél maga is vigasztalóan susogott, s az anyatermészet letörülte könnyeimet. Majd hirtelen megszűnt a természet e jótékony hatása – azon kaptam magam, megint a gyász béklyóját viselem, s átadom magam a hiú töprengés nyomorúságának. Aztán megsarkantyúztam az öszvért, igyekeztem a világról, félelmeimről, mi több, önmagamról is megfeledkezni – vagy ha nem tudtam legyőzni kétségbeesésemet, leszálltam a nyeregből, elvetettem magam a fűben, s rám nehezedett a keserű rettegés.

Végtére mégiscsak megérkeztem Chamounix falujába. A törődést, amit testem-lelkem kiállt, kimerültség követte. Kis ideig még ott maradtam az ablakban, s néztem a Mont Blanc fölött cikázó sápadt villámokat, hallgattam az Arve harsogását, amint nagy garral ront alá. Ez mint az altatódal hatott túlérzékeny idegeimre. Amint a fejem letettem, odaosont fölibém az álom. Éreztem közeledtét, s áldottam őt, mert feledést ád.

Tizedik fejezet

Rá következő nap reggeltől estig a völgyben csatangoltam. Megálltam az Arveiron forrásainál; egy gleccserből fakadnak, mely lassan ereszkedik alá a hegyekből, hogy odalent eltorlaszolja a völgyet. Ott voltak előttem a hatalmas hegyek meredeken fölszökő oldalai, a gleccser jégfala kinyúlt fölibém, itt-ott egy-egy tépett fenyő, körös-körül Természet császár csodás tróntermének ünnepélyes csöndje, amit csak a víz csobogása tört meg, vagy egy-egy hatalmas faltöredék lezuhanása, lavinadübörgés, a felgyülemlett jég völgyhosszat visszhangzó ropogása, hisz a jégmező a némán munkáló örök törvények nyomán egyre csak repedezett-szakadozott, mintha roppant kezek játékszere lenne. E magasztos, szép táj nyújtotta a legnagyobb vigaszt, amit befogadni képes voltam. Fölemelt az érzelmek kicsinységéből, s bár fájdalmamat nem szüntette meg, elnyomta és elzsongította. És némileg elmémet is eltérítette azoktól a gondolatoktól, amelyeken egy hónapja rágódott már. Este pihenni tértem. Álmaimban, szinte azt mondhatnám, fölkínálkoztak, nyomon követtek azon nagyszerű alakzatok hasonmásai, amelyeken napközben elmélkedtem. Odagyűlt körém a makulátlan havú hegytető, a csillogó sziklacsúcs, a fenyőerdő, a szurdok csupasz kőfala, a felhők közt szárnyaló sas – körém gyűlt valahány, s rám kényszerítette a békességet.

Vajon hova lett mindez másnap reggelre, mire fölébredtem? E sok lélekemelő szépség mind elillant az álommal együtt, és sötét mélabú felhőzte valamennyi gondolatomat. Ömlött az eső, mintha dézsából öntenék, a hegycsúcsok sűrű ködbe burkolództak, s így nem láthattam roppant barátaim arcát. De én akkor is áthatolok e párafüggönyön, s fölkeresem őket felhős búvóhelyükön. Mit nekem eső és vihar? Öszvéremet odahozták az ajtó elé, s én úgy határoztam, fölmegyek a Montanvert tetejére. Még emlékeztem rá, milyen hatást tett elmémre, mikor először pillantottam meg, e félelmes és soha nem pihenő gleccser látványa. Magasztos mámorral töltött el, szárnyat adott lelkemnek, s a homályos világból a fény és öröm honába szárnyaltam föl. Annak látása, ami a természetben félelmesen szép és fönséges, mindig is ünnepi érzelmeket keltett bennem, s elfeledtette velem az élet futó gondjait. Minthogy az ösvényt jól ismertem, elhatároztam, vezető nélkül megyek, hisz a más jelenléte semmivé tenné a kép magányos nagyszerűségét.

A fölfelé vezető út meredek, de az ösvény sűrűn kanyarog, s így az ember le tudja győzni a hegy meredélyét. A táj félelmesen elhagyatott. Ezernyi helyt viseli magán a téli lavinák nyomát, kidőlt fák hevernek szerteszét a földön, némelyik elpusztult, némelyik csak meghajlott, a sziklára dőlt, vagy ferdén a többi fára. Az ösvényt, ahogy az ember följebb jut, itt-ott hógörgeteg keresztezi, s ezeken egyre gurulnak a kövek. Az egyik közülük kiváltképp veszedelmes, mert a legkisebb nesz, egyetlen hangos szó olyan légmozgást idéz elő, amely a beszélőt végveszélybe dönti. A fenyők itt nem szálasak, nem pompásak, hanem komorak, s maguk is fokozzák a táj ridegségét. Lenéztem a völgybe. Alant sűrű köd szállt föl a folyókról, amelyek odalent futnak, s vastag koszorúként ölelik a szemben lévő hegyeket, amelyek feje a mindenütt egyforma felhőbe vész, a fekete égről ömlik az eső, s teszi még szomorúbbá a környező tárgyak szomorú képét. Ó, jaj! Miért dicsekszik az ember, hogy annyival érzékenyebb, mint az állat? Hisz ettől az csak nélkülönözhetetlenebb. Ha a mi indítékaink csak éhségre, szomjúságra s testi vágyra korlátozódnának, majdnem szabadok lennénk, de így megindít minden szél, egy véletlen szó vagy jelenet, vagy amit e szóból kiérezni vélünk.

…nyugszunk. – Álmunk megérzi éjjelünk.
Kelünk. – Egy eszme mérget olt a napba,
érzünk, értünk, érvelünk, nevetünk,
sírunk, kínlódunk, nincs gondunk a bajra;

Ez mind csak egy! – Legyen öröm vagy bánat,
szabad az út, melyen eltávozik,
a tegnapunk nem rokona a mának,
csak az nem múlik, ami változik![2]

Majdnem dél volt, mire a tetőre fölértem. Leültem egy sziklára, amely a jégtengerre néz. Azt is, a környező hegyeket is köd takarta. Aztán a szél egyszerre fölszippantotta a felhőt, s én leereszkedtem a gleccserre. Felülete egyenetlen, hullámzik, mint a viharos tenger, lejtése enyhe, s mély hasadékok barázdálják. A jégmező alig egy mérföld széles, de majdnem két órámba telt, amíg átvágtam rajta. A túlsó hegy egyetlen csupasz, függőleges kőszál. Azzal a hellyel, ahol álltam a hegy oldalán, a Montanvert pontosan szemben volt, mintegy mérföldnyi távolságban. Fölötte a Mont Blanc emelkedett félelmes méltósággal. Megmaradtam a sziklák zugában, onnét bámultam a döbbenetesen szép képet. A jégtenger vagy inkább roppant jégfolyó meredek hegyek közt kanyargott, s ezek légies csúcsai, beszögellései fölébe szöktek. A csúcsok jegesen sziporkáztak a nap fényében a felhők fölött. Korábban bánattal teli szívem már-már valami boldogságfélétől dagadozott. Így kiáltottam fel: „Kóbor lelkek, ha igazán kóboroltok, s nem pihentek keskeny ágyatokban, adjátok meg nekem ezt a szerény boldogságot, vagy tegyetek társatokká, ragadjatok magatokkal az élet örömei közül!”

Ahogy ezt kimondtam, egyszerre egy alakot láttam közeledni hozzám, elég messze még, de emberfölötti sebességgel. Egyre-másra ugrotta át a jég hasadékait, amelyeket én oly óvatosan kerülgettem. Ahogy közeledett, láttam, termete is meghaladja az embernagyságot. Elfogott a rosszullét. Elködösödött a tekintetem, úgy éreztem, elalélok, de rögtön életre keltett a jeges szél. Amint az alak közelebb került hozzám (félelmetes és iszonyú látvány!), megértettem, hogy ez az a nyomorult, akinek én adtam életet. Reszkettem a dühtől és irtózattól, s úgy határoztam, megvárom, aztán megvívok vele életre-halálra. Odaért hozzám. Arca keserű kínról tanúskodott, s dacról meg rosszindulatról, s földöntúli csúfsága ezt az emberi szem számára szinte elviselhetetlenül iszonyúvá tette. De én nemigen észleltem. Kezdetben szólni sem tudtam a haragtól és gyűlölettől, majd magamhoz tértem, de csak hogy elárasszam dühös megvetést és undort kifejező szavaimmal.

– Te ördög! – kiáltottam. – Még elém mersz kerülni? Hát nem félsz, hogy karom vad bosszúja nyomorult fejedre sújt? Távozz, gonosz féreg! Vagy inkább maradj, hadd tapossalak a porba! S ó, bár képes lennék nyomorult életed kioltva föltámasztani áldozataidat, akiket oly ördögi módon gyilkoltál meg!

– Pontosan erre a fogadtatásra számítottam – mondta a démon. – A szerencsétlent mindenki gyűlöli. Miért ne gyűlölnének hát engem, minden élőlény közt a legszerencsétlenebbet! Még te, a teremtőm is megvetsz és eltaszítasz engem, a teremtményedet, akihez oly szoros kötelék fűz, hogy azt csak egyikünk pusztulása oldhatja föl. Meg akarsz ölni engem. Így mersz játszani az élettel? Teljesítsd kötelességedet, amivel nekem tartozol, és én is teljesítem, amivel én tartozom neked és az emberiségnek. Ha teljesíted a feltételeimet, békében hagyom őket, ha nem, addig tömöm a halál bendőjét, amíg maradék barátaid vérével el nem telik.

– Te visszataszító szörnyeteg! Démon, aki vagy! A pokol kínja enyhe bosszú a bűneidért. Nyomorult ördög! Szememre hányod, hogy megteremtettelek! Gyere hát, hadd oltsam ki a lángot, amit oly könnyelműen föllobbantottam.

Haragom nem ismert határt. Rávetettem magam, mert hajtott mindama indulat, amely embert ember léte ellen sarkallhat.

Játszva kitért előlem, s így szólt:

– Nyugodj meg! Könyörgök, hallgass végig, mielőtt gyűlöleted hűséges fejemre zúdítod. Hát nem szenvedtem eleget, hogy még te is megkísérled súlyosbítani nyomorúságomat? Az élet, bár lehet, nem más, mint kínok halmaza, kedves nekem, s meg is fogom védeni. Ne feledd, te alkottál erősebbre, mint tenmagad vagy. Magasabb vagyok, mint te, s tagjaim hajlékonyabbak. De semmi kedvem szembeszállni veled. A te teremtményed vagyok, s ha te is eljátszod a szerepedet, én is, amit te osztottál ki rám, sőt szelíd leszek, és szót fogadok természetes uramnak és királyomnak. Ó, Frankenstein, ne légy pártatlan máshoz, és ne taposs egyedül rám, akinek leginkább tartozol igazsággal, sőt elnézéssel és szeretettel is. Emlékezz rá, én a teremtményed vagyok. Ádámodnak kéne lennem, de olyan vagyok, mint a bukott angyal, akit megfosztasz minden örömtől, pedig nem is tett semmi rosszat. Mindenütt boldogságot látok, s ebből csak én vagyok visszavonhatatlanul kirekesztve. Én jót akartam, és jó voltam. A nyomorúság faragott belőlem démont. Tégy boldoggá, s megint erényes leszek.

– Távozz tőlem! Nem hallgatlak. Semmi közünk egymáshoz neked meg nekem. Ellenségek vagyunk. Távozz, vagy mérjük össze harcban az erőnket, míg egyikünk itt nem marad!

– Miként indíthatnálak meg, mondd? Hát nincs könyörgés, ami rávenne, hogy jó szemmel nézz teremtményedre, aki a jóságodért, együttérzésedért esedezik? Higgyél nekem, Frankenstein, én jót akartam. Lelkem szeretettől és emberségtől izzott, de hát nem vagyok-e magányos, nyomorultul magányos? Te, a teremtőm iszonyodsz tőlem. Mi mást várhatnék embertársaidtól, akik nem tartoznak nekem semmivel? Eltaszítanak és gyűlölnek. Lakatlan hegyek és sivár gleccserek a menedékem. Itt bujkálok már sok-sok napja. Jégbarlang a lakóhelyem, mert én vagyok egyedül, aki nem fél tőle, s mert az az egyetlen, amit az ember nem irigyel tőlem. S ha zord az ég, örülök, mert a zord ég is jobb hozzám, mint a többi élő. Ha az embersokaság tudna létemről, azok is úgy viselkednének velem, mint te, s fölfegyverkeznének az elpusztításomra. Hát ne gyűlöljem őket, akik iszonyodnak tőlem? Nem kötök békét ellenségeimmel. Nyomorult vagyok, de osztozzanak ők is nyomorúságomban. Neked azonban módodban áll kárpótolni engem, s megszabadítanod őket a rossztól, s csak rajtad áll, hogy az ne növekedjék, s majdan ne csak téged és családodat, de ezernyi mást is elnyeljen haragjának forgószele. Buzduljon fel benned az együttérzés, és ne dacolj velem. Hallgasd végig a mondandómat. Ha meghallgattál, tagadj meg, vagy érezz velem érdemem szerint, amint ítéled. Csak hallgass meg! Az emberi törvény még a bűnösnek is megengedi, bármi véres bűnt követett el, hogy mielőtt elítélnék, védekezzék. Ide hallgass, Frankenstein! Engem gyilkossággal vádolsz, de te nyugodt lelkiismerettel elpusztítanál engem, a teremtményedet. Ó, dicső emberi igazság! Pedig nem is arra kérlek, hogy kímélj. Csak arra, hogy hallgass végig, aztán, ha képes vagy rá, és ha akarod, pusztítsd el a kezed alkotását.

– Miért idézel az emlékezetembe olyasmit – szóltam közbe –, aminek még a gondolatától is összeborzadok, s amit én eszeltem ki, s én hajtottam végre nyomorultul? Átkozott legyen a nap, te iszonyú ördög, amikor te napvilágot láttál! És átkozott – bár ezzel magamat átkozom meg – a kéz, mely megalkotott! Te kimondhatatlanul szerencsétlenné tettél. Magadnak köszönd, hogy nincs erőm végiggondolni, igazságos vagyok-e hozzád, vagy sem. Távozz! Szabadíts meg ocsmány alakod látványától.

– Megszabadítlak, teremtőm – mondta, s gyűlöletes tenyerével eltakarta a szememet. Hevesen eltaszítottam. – Így nem látod, amitől iszonyodsz. De meghallgatni akkor is meghallgathatsz, és részvéteddel is megajándékozhatsz. Az erény nevében, aminek valaha birtokában voltam, követelem tőled. Hallgasd meg történetemet. Hosszú és különös, s e hely hideg a te kényes természetednek. Gyere a kunyhóba, a hegyen. A nap még magasan jár. Mielőtt elrejtőzne a havas meredély mögött, és egy más világra fénylene, hallani fogod történetemet, és dönthetsz. Rajtad áll, hogy fölmentetvén az ember felebarátja legyek, s ártalmatlanul éljek, vagy embertársaid ostorává váljak, s gyors romlásba taszítsalak téged is.

Amikor ezt kimondta, elindult előttem a jégfolyón. Én a nyomában. Szívem teli volt, s nem feleltem neki, de útközben az érveit latolgattam, s úgy döntöttem, legalább végighallgatom. Részint a kíváncsiságom ösztökélt, de elhatározásomhoz hozzájárult a részvétem is. Mind ez ideig őt tartottam öcsém gyilkosának, s most mohón kívántam, hogy megerősítse vagy cáfolja e meggyőződésemet. És most először éreztem azt is, mi a teremtő kötelessége teremtménye iránt, s boldoggá akartam tenni, mielőtt gonoszságát szemére lobbantanám. Ez vett rá követelésének teljesítésére. Átvágtunk tehát a jégen, s megmásztuk a szemben lévő sziklát. Hideg volt, s az eső újra megeredt. Beléptünk a kunyhóba, a démon ujjongva, jómagam leverten és nehéz szívvel. De beleegyeztem, hogy meghallgatom, leültem hát a tűz mellé, amit baljós társam rakott, s ő belekezdett a történetbe.

Tizenegyedik fejezet

– Nagyon nehéz visszaemlékeznem létezésem kezdetére. E korszak valamennyi eseménye zavarosnak és határozatlannak tetszik. A különös érzetek sokasága kerített hatalmába, láttam, tapintottam, hallottam és szagoltam egyidejűleg, és hosszú idő telt el, amíg megtanultam különbséget tenni érzékszerveim működése közt. Emlékszem, egyre erősödő fény nyomta az idegeimet, annyira, hogy kénytelen voltam behunyni a szemem. Akkor sötétség hullt rám, s ez zavart, de amikor ezt érzékeltem, szememet kinyitva, gondolom most, újra rám zúdult a fény. Jártam, s azt hiszem, lefelé mentem, mikor egyszerre rádöbbentem, az érzékleteim nagyon megváltoztak. Korábban sötét és átlátszatlan testek vettek körül, érintésemre és tekintetemre érzéketlenek, most viszont arra jöttem rá, hogy szabadon járkálhatok, nincs az az akadály, amit át ne tudnék lépni vagy ki ne kerülhetnék. A fény mind jobban és jobban nyomasztott, a meleg járás közben kimerített; olyan helyet kerestem, ahol árnyékban megpihenhetek. Ingolstadt mellett, az erdőben leltem ilyet; leheveredtem a patakparton, hogy kipihenjem fáradtságomat, s ott maradtam, míg csak azt nem éreztem, éhség és szomjúság gyötör. Ez fölriasztott félálomszerű állapotomból, s jóllaktam valami bogyóval, ami a fáról csüngött alá, vagy a fa alatt találtam, a földön. A patak vizével csillapítottam szomjamat, aztán leheveredtem megint, és elnyomott az álom.

Mikor felébredtem, sötét volt. Fáztam, meg féltem is, szinte azt mondhatnám, ösztönösen, amiért ilyen elhagyatott helyen találtam magam. Mielőtt a lakásodat otthagytam volna, magamra öltöttem valami ruhafélét, mert fáztam; de ez nem volt elég, hogy a hajnali harmattól megvédelmezzen. Szegény voltam, gyámoltalan és szerencsétlen. Mivel nem ismertem, megkülönböztetni sem tudtam semmit, de azt éreztem, hogy mindenfelől fájdalom ostromol. Leültem hát, és sírtam.

Hamarosan szelíd fény kúszott az égre, s ez jóleső érzés volt. Fölkaptam a fejem, s láttam, egy sugárzó valami száll föl a fák közt. Csodálkozva bámultam. Lassan mozgott, de megvilágította előttem az ösvényt, s én megint nekiláttam a bogyókeresésnek. Még fáztam, de az egyik fa alatt egy nagy köpönyegre leltem, ezt magamra borítottam, s letelepedtem a földre. Semmi határozott gondolat nem kötötte le az elmémet. Minden zavaros volt. Éreztem a fényt, az éhséget, a szomjúságot és a sötétséget. Számtalan hang csengett a fülembe, s mindenfelől szagok köszöntöttek. Az egyetlen tárgy, amit meg tudtam különböztetni, a fénylő hold volt, s én gyönyörködve függesztettem rá tekintetemet.

Jó néhányszor váltott a nap éjszakából nappalra és nappalról éjszakára, s az éjszaka pályája ugyancsak megrövidült, mire kezdtem már különbséget tenni érzet és érzet közt. Egyre tisztábban láttam a patakot, mely ellátott itallal, s a fákat, amelyek lombja beárnyékolt. És gyönyörűség volt fölfedeznem, hogy az a kellemes hang, mely gyakorta köszöntötte fülemet, ama szárnyas kis állatkák torkából származik, amelyek meg-megszakították a szememet érő fényt. Most már pontosabb képem volt a körülöttem lévő tárgyakról, s észleltem a rám boruló fénytető sugárzó határvonalát is. Néha megpróbáltam utánozni a madarak kedves énekét, de hasztalan. Néha meg szerettem volna a magam módján kifejezni, amit érzek, de a torkomból kitörő esetlen és tagolatlan hangok megrémítettek és elnémítottak.

A hold eltűnt az éjszakából, aztán megint fölbukkant, immár megkisebbedve, s én még akkor is ott voltam az erdőben. Érzeteim addigra már elkülönültek, és elmém is napról napra új gondolatokat fogadott be. Szemem hozzászokott a fényhez s a tárgyak valódi alakjának érzékeléséhez. Már meg tudtam különböztetni a bogarakat a növényektől, sőt lassacskán egyik növényt is a másiktól. Fölfedeztem, hogy a veréb hangja érdes, de a feketerigó meg a sárgarigó éneke bájos és igéző.

Egy szép napon, mikor épp nagyon nyomasztott a hideg, tűzre akadtam; valami koldus csavargó hagyhatta ott, s engem elöntött a gyönyörűség soha nem tapasztalt melegétől. Örömömben bedugtam a kezem az eleven parázs közé, de felordítottam a fájdalomtól, s már rántottam is vissza. Milyen különös – gondoltam –, hogy egyazon ok ily különböző hatást idézzen elő! Megvizsgáltam, miből származik a tűz, s örömmel fedeztem fel, hogy fából. Gyorsan összeszedtem néhány ágat, de nedvesek voltak, s nem akartak meggyulladni. Ez bántott, de leültem, s tovább figyeltem a tűz működését. A nedves fa, amelyet odaraktam a tűz közelébe, kiszáradt, s magától lángra lobbant. Ezen elgondolkodtam, és sorra megtapogatva a különböző ágakat, fölfedeztem a jelenség okát. Nekifogtam, és sok-sok fát összegyűjtöttem, hogy megszárítsam, s bőven legyen tűzrevalóm. Aztán beesteledett, s az éjszakával együtt megjött az álom is, és én nagyon féltem, hogy majd kialszik a tüzem. Gondosan megraktam hát száraz fával és száraz avarral, s arra nedves ágakat tettem; s csak akkor terítettem le köpönyegemet a földre, s tértem nyugovóra.

Reggel, ébredés után az volt az első dolgom, hogy megnézzem a tüzet. Kitakartam, s az enyhe szellő nyomban lángra lobbantotta. Ezt is megfigyeltem, ágakból legyezőt fabrikáltam, s ez akkor is életre keltette a parazsat, ha már kis híján kihunyt. Aztán megint éjszaka lett, s én örömmel fedeztem fel, hogy a tűz nemcsak meleget ad, hanem fényt is, s e fölfedezett elem hasznomra lehet táplálkozásomban is; a vándorok ugyanis otthagytak némi ételmaradékot, s én rájöttem, az meg van sütve, és sokkal ízletesebb, mint a bogyó, amit a fákról szedek. Megpróbáltam tehát az élelmemet én is ugyanúgy, eleven parázsra rátéve elkészíteni. Úgy találtam, hogy a bogyót ez elrontja, de a gyökér sokkal jobb lesz tőle.

Az élelemnek azonban szűkében voltam, s olykor egész nap hiába kutattam pár szem makk után, amivel megenyhítem kínzó éhségemet. Ez vett rá, hogy otthagyjam a helyet, ahol addig laktam, s olyat keressek, ahol azt a néhány szükségletemet, amelyet eddig kitapasztaltam, könnyebben kielégíthetem. Nagyon fájlaltam a tűz hiányát, amire véletlenségből tettem szert, s nem tudtam, miként pótolhatnám. Órákat töprengtem komoly gondban, mi módon oldhatnám meg ezt a nehézséget, de végül kénytelen voltam lemondani róla, hogy magammal vigyem, beburkolóztam hát köpönyegembe, s elindultam az erdőn át a lemenő nap irányába. Három napig bolyongtam, míg végül nyílt vidékre akadtam. Előtte való éjjel nagy havazás volt, s a mezők mind egyformán fehérlettek. A kép vigasztalan volt, s úgy találtam, lábam megdermed a földet eltakaró hideg és nedves anyagban.

Reggel hét óra lehetett, s én nagyon vágytam már élelem és fedél után. Nagy sokára egy emelkedő tetején kalyibát pillantottam meg, ami kétségtelenül egy pásztorember menedékéül szolgált. Ez számomra új látvány volt, tehát kíváncsian megvizsgáltam. Mivel az ajtót nyitva találtam, beléptem. Egy öregember ült benn a tűz mellett, amelyen épp a reggelijét készítette. A zajra megfordult, észrevett, felsikoltott, elhagyta a kunyhót, s futásnak eredt a mezőn, olyan gyorsan, hogy az ilyen elerőtlenedett öregembertől szinte hihetetlennek tetszett. Külleme, mely minden mástól eltért, amit eddig láttam, s a menekülése némileg meglepett. A kalyiba belseje ámulatba ejtett. Ide nem hatolt be az eső meg a hó; a talaj száraz volt, és éppoly csodálatos, isteni menedékhelynek tetszett, mint pandemónium a pokol démonainak a tűztóban elszenvedett gyötrelmeik után. Mohón befaltam a pásztor reggelijének maradványait, a kenyeret, sajtot, tejet és bort. Ez utóbbi azonban nem ízlett. Majd elnyomott a fáradtság, ledőltem a szalmára, és elaludtam.

Mire fölébredtem, már délre járt, fehéren sziporkázott a föld a nap fényében, amelynek melegétől indíttatva elhatároztam, folytatom utamat. A paraszt reggelijének maradványát egy ott talált tarisznyába raktam, fölkerekedtem, s órák hosszat gyalogoltam a földeken át, míg napnyugtára egy faluba nem értem. Hogy azt én milyen csodálatosnak láttam! Sorra megcsodáltam a pompás épületeket, a nagyobb parasztházakat, sőt még a kunyhókat is. A zöldség a kertben, a tej, a sajt, amit egyik-másik parasztház ablakában láttam, fölgerjesztette az étvágyamat. Betértem az egyik legszebb parasztházba, de alig tettem be a lábam az ajtón, a gyerekek visongva futásnak eredtek, s egy asszony elájult. Felbolydult az egész falu. Volt, aki menekült, volt, aki rám támadt, s ez így ment, míg csak a kövektől és más hozzám vágott tárgyaktól kéken-zölden és sajgó tagokkal vissza nem menekültem a mezőre, s ott félelmemben menedéket nem kerestem egy alacsony és csupasz kunyhóban, amely a faluban látott palotákhoz képest ugyancsak nyomorultul festett. E kunyhó azonban a szomszédos, takaros és kellemes külsejű tanyához tapadt, ahova legutóbb szerzett tapasztalataim alapján, amelyeknek ugyancsak megfizettem az árát, nem mertem betérni. Menedékhelyem fából épült, de oly alacsonyra, hogy fölegyenesedni is alig tudtam benne. Padlója nem volt, föld volt az alja, de az legalább száraz, s bár a szél számtalan résen fújt befelé, én megfelelő menedéknek véltem a hó és az eső ellen.

Ide húzódtam hát vissza, s boldogan feküdtem le, mert fedél volt a fejem fölött, mely megóv az évszak kegyetlenségétől, s mi több, az emberek barbárságától.

Pirkadatkor kikúsztam az ólamból, hogy szemügyre vegyem a szomszédos tanyát, s eldöntsem, itt maradhatok-e a szálláson, amit leltem. Menedékem a tanyaház hátához támaszkodott, s az egyik oldalán egy disznóól, a másik oldalán egy tiszta vizű tavacska határolta. Egy helyt nyitva volt, ott kúsztam én be, de most minden rését beraktam fával, kővel, nehogy észrevegyenek, de csak annyira, hogy ha menekülnöm kell, kiférjek.

Ami fény behatolt, az a szomszédos disznóólon át hatolt be, de nekem ennyi is elég volt.

Miután ily módon mindent elrendeztem, s a földet beszórtam tiszta szalmával, visszahúzódtam, mert a távolban megpillantottam egy emberalakot, s még nagyon is jól emlékeztem rá, az este milyen elbánásban volt részem, mikor bizalmamban az ember kezére adtam magam. Előbb azonban, hogy aznapra legyen mit ennem, még elcsentem egy fekete cipót s egy csészét, mert kényelmesebb volt a menedékem mellett elfolyó vizet abból innom, mint a tenyeremből. A talaj szintje odabent valamivel magasabb volt, mint kint, így teljesen száraz maradt, s a tanya kéményének közelsége a kunyhót elviselhetően meleggé tette.

Miután így elláttam magam, elhatároztam, itt maradok az ólban, míg csak nem történik valami, ami a szándékom megváltoztatására késztet. Ez szinte maga volt a paradicsom korábbi lakóhelyemhez, a nyirkos talajú, sivár erdőséghez képest, ahol esőt szemeteltek az ágak. Jóízűen megettem reggelimet, s épp el akartam távolítani egy deszkát, hogy vizet merjek, mikor lépteket hallottam, s egy résen kikandikálva fiatal teremtést pillantottam meg, sajtárral a fején, amint ott megy el az ólam előtt. A lány fiatal volt, és viselkedése szelíd, nem olyan, mint a többi tanyasi cselédlányé, akivel azóta találkoztam. Öltözéke azonban szegényes; durva kék szoknyát viselt s vászonujjast, mást nem is. Szőke haja varkocsba volt fonva, de nem viselt benne semmi díszt. Türelmesnek látszott, de szomorúnak. Elvesztettem szem elől, de mintegy negyedóra múlva visszatért, fején a sajtárral, mely most félig volt tejjel. A teher láthatólag nem esett nehezére, s ahogy ment, összetalálkozott egy fiatalemberrel, akinek az arca még mélyebb csüggedést tükrözött. Néhány szomorú szót váltottak, a fiú elvette a sajtárt a lány fejéről, s ő vitte be a tanyára. A lány utánament, s eltűntek. Egyszerre megint megláttam a fiatalembert, most valami szerszám volt a kezében, a mezőn vágott át a tanya mögött, s a lány is dolgozott, hol benn a házban, hol az udvaron.

Amikor lakóhelyemet jobban szemügyre vettem, fölfedeztem, hogy eredetileg a tanyaépület egyik ablakához épült, de az ablakszemeket deszkával szegezték be. Az egyik deszkán apró, szinte észrevehetetlen rést találtam, amelyen azonban épp be tudtam kandikálni. A rés mögött egy kicsi szobát láttam, meszelt falút és tisztát, amelyben azonban alig volt bútor. A sarokban, a kis tűzhely mellett öregember ült, fejét szomorúan a kezébe hajtva. A fiatal lány takarított, de egyszer csak kivett valamit egy fiókból, odaült az öregember mellé, és öltögetni kezdett, az öreg meg felvett egy szerszámot, és játszani kezdett rajta, s az szebb hangot adott ki, mint a pacsirta vagy a feketerigó. Szép látvány volt ez, még nekem, nyomorultnak is, aki eddig semmi szépet nem láttam életemben. Az öregember ezüst haja és jóságos arca tiszteletet keltett bennem, a lány szelíd viselkedése meg szeretetet. Az öreg szomorú, szép dallamot játszott, ami, láttam, könnyeket csal társnője szemébe, de az öreg ügyet se vetett rá mindaddig, míg a lány hallhatóan nem zokogott. Ekkor pár szót szólt a szőke lánynak, az letette a munkáját, s odatérdelt az öreg elébe. Az öreg fölemelte, s oly nyájasan és szeretettel mosolygott rá, hogy engem elöntött valami furcsa és mindennél erősebb érzés. Fájdalom és gyönyörűség keveredett benne, olyasmi, amit még sose tapasztaltam, sem éhségemben, se fáztomban, se tűz mellett, sem jóllakva, elhúzódtam hát az ablaktól, mert képtelen voltam ezt elviselni.

Ezután hamarosan visszatért a fiatalember, a vállán egy terü fával. A lány kint várta a kapuban, lesegítette terhét, bevitt egypár hasáb fát a házba, s rárakta a tűzre. Aztán mindketten bementek a tanyaépület egy zugába, s a fiatalember jókora cipót s egy darab sajtot vett elő. A lányon látszott, hogy örül, bement a kertbe néhány gyökérért és növényért, ezeket vízbe rakta, és föltette a tűzre. Ezután folytatta a munkáját, a fiatalember meg kiment a kertbe, és gyökereket ásott s huzigált ki. Ezt csinálta vagy egy óra hosszat, aztán a fiatal lány csatlakozott hozzá, s bementek a tanyaházba.

Az öregember eddig csak töprengett, de a fiatalok jöttén kissé fölvidult, s együtt leültek enni. Az ételnek gyorsan a végére értek. A fiatal lány megint csak benn a tanyán rendezkedett. Az öreg a fiatalember karjára támaszkodva kiment a tanya elé pár percre, napozni. Szebb talán nincs is, mint e két páratlan teremtés ellentéte. Az egyik öreg volt, a haja ezüstös, arcáról sugárzott a jóság és szeretet. A fiatalember karcsú, hajlékony, arcvonásai finoman részarányosak; szeme és tartása mégis mélységesen szomorú és csüggedt. Az öregember ezután betért a házba, a fiatal meg, ez alkalommal más szerszámmal, mint amit reggel használt, megint a mezőre irányította lépteit.

Hamarosan besötétedett, de végtelen csodálkozásomra a tanya lakói gyertyák segítségével meg tudták hosszabbítani a világosságot, s boldogan fedeztem föl, hogy a napnyugta nem vet véget az örömömnek, amit emberi szomszédaim szemlélése jelent. Este a fiatal lány és a társa több mindent csinált, amit nem értettem, az öreg azonban elővette a szerszámot, mely most is ugyanolyan isteni hangokat adott ki, mint reggel, amikor annyira elbűvölt. Mikor ő abbahagyta, a fiatalember kezdett el, nem játszani, hanem olyan hangokat kiadni, amelyek egyhangúságukban nem hasonlítottak sem az öregember szerszámjának harmóniájához, sem a madarak énekéhez. Azóta tudom már, hogy hangosan olvasott, de akkor még semmit sem tudtam a szavak vagy betűk tudományáról.

A család, miután egy ideig ily módon foglalatoskodott, kioltotta a fényt, s visszavonult, feltevésem szerint pihenni.

Tizenkettedik fejezet

Én csak feküdtem a szalmán, de nem tudtam elaludni. A nap eseményei jártak az eszemben. Legjobban ezeknek az embereknek a szelídsége lepett meg, nagyon szerettem volna csatlakozni hozzájuk, de nem mertem. Túlságosan is jól emlékeztem még, miként bántak el velem előző nap a barbár falusiak, s úgy döntöttem, bármit tartok is helyesnek a jövőben a magatartásomra nézve, most mindenesetre némán meghúzódom az ólban, figyelek, s igyekszem kideríteni az indítóokokat, amelyek a tetteiket meghatározzák.

A tanya lakói másnap már napkelte előtt fönn voltak. A fiatal nő a tanyán tett-vett, elkészítette a reggelit, a fiatalember meg az első étkezés után elment.

Ez a nap ugyanúgy telt, mint az előző. A fiatalember a kapun kívül foglalatoskodott, a lány meg benn talált magának elfoglaltságot. Az öregember, akiről hamarosan megállapítottam, hogy vak, vagy elmélkedéssel múlatta az órákat, vagy a szerszámján játszott. Nagyobb szeretettel és tisztelettel már nem lehet valakit körülvenni, mint amit a két fiatal tanúsított tiszteletre méltó társa iránt. Minden kis szolgálatot meleg gyöngédséggel végeztek el körülötte, s ő ezt jóságos mosollyal viszonozta.

De nem voltak teljesen boldogok. A fiatalember és a társa olykor félrehúzódott, s ilyenkor mintha sírtak volna. Nem láttam okát boldogtalanságuknak, de mélységesen sajnáltam őket. Ha ilyen gyönyörű két ember is lehet szerencsétlen, akkor nem is olyan különös, ha én, a tökéletlen és magányos lény olyan nyomorult vagyok. De miért boldogtalanok ezek a szelíd lelkek? Gyönyörű a házuk (az én szememben az volt), s megvan minden kényelmük. Van tüzük, aminél melegedhetnek, ha fáznak, s van ízletes ennivalójuk, ha éhesek. Pompás ruhát viselnek, s ami annál is több, élvezhetik egymás társaságát és beszédét, s mindennap nyájas, szerető pillantásokat válthatnak. Akkor meg mit jelentenek a könnyeik? Valóban fájdalmat fejeznek ki? Kezdetben nem találtam választ e kérdésekre, de a szakadatlan figyelés és az idő sok mindent megmagyarázott, ami kezdetben talányos volt.

Jó idő telt el, amíg fölfedeztem a szeretetre méltó család szomorúságának egyik okát. A szegénység volt az, s e rosszat nyomasztó mértékben megszenvedték. Más táplálékuk nem volt, csak a zöldség, amit a kertjük termett, s egyetlen tehenük teje, márpedig a tehén így télidőben nagyon keveset adott, mert gazdái alig tudtak annyi takarmányt előteremteni, hogy életben tartsák. Azt hiszem, gyakran voltak kénytelenek kiállni az éhség sajgó gyötrelmeit, kiváltképp a tanya két fiatal lakója, mert többször is láttam, odateszik az ételt az öregember elé, de maguknak nem tartanak meg semmit.

E jóság nagyon meghatott. Hozzászoktam, hogy éjszakánként, mert nekem is ennem kellett valamit, megdézsmáljam a készletüket, de attól kezdve, hogy rádöbbentem, fájdalmat okozok vele a tanya lakóinak, tartózkodtam tőle, s a szomszédos erdőben gyűjtött bogyókkal, magvakkal és gyökerekkel vertem el az éhem.

Fölfedeztem még valamit, amivel könnyíthetek a munkájukon. Rájöttem, a fiatalember a nap nagy részét azzal tölti, hogy fát gyűjt a családi tűzhelyre. Éjszakánként tehát megesett, hogy fogtam a szerszámot, amelynek használatát hamarosan elsajátítottam, s annyi tűzifát hordtam haza, amennyi napokra elegendő.

Emlékszem, első alkalommal a fiatal nő, mikor reggel ajtót nyitott, láthatólag meglepődött a kint fölhalmozott rengeteg fa láttán. Fennhangon szólt valamit, a fiatalember csatlakozott hozzá, s ő is hangot adott a meglepetésének. Örömmel észleltem, hogy aznap nem megy ki az erdőbe, hanem az idejét a ház körül, a kertben dolgozgatva tölti.

Fokról fokra ennél nagyobb fölfedezéseket is tettem. Rájöttem például, hogy ezek az emberek tapasztalataikat és érzelmeiket tagolt hangok segítségével közlik egymással. Észleltem, a szavak, amelyeket kiejtenek, olykor fájdalmat, olykor örömöt okoznak, mosolyt vagy szomorúságot keltenek annak lelkében vagy arcán, aki hallja őket. Ez igazán isteni tudomány volt, s én égtem a vágytól, hogy elsajátítsam. De valahányszor erre kísérletet tettem, az mindig kudarcba fulladt. Az ő beszédük gyors volt, s a szavaknak, amelyeket kiejtettek, semmi látható közük a körülöttünk lévő tárgyakhoz, s így nem találtam nyomot, amelyen elindulva megfejthettem volna jelentésük titkát. Nagy-nagy figyelem árán s több holdforduló ideje alatt, amit az ólamban töltöttem, sikerült fölismernem azokat a neveket, amelyeket a beszélgetésükben előforduló leggyakoribb tárgyaknak adtak: azonosítottam és megtanultam, teszem azt, a tűz, tej, kenyér és fa szavakat. Azonkívül megtanultam a tanya lakóinak nevét is. A fiatalembernek és a társnőjének külön-külön több neve is volt, az öregembernek azonban csak egy: apa. A lányt hol húgomnak, hol Agathának szólították, a fiatalembert hol Felixnek, hol bátyámnak, hol fiamnak. El sem tudom mondani, mekkora öröm volt, amikor sikerült megfejtenem e hangok jelentését, s hogy ki is tudtam ejteni őket. Ezenkívül több más szót is megkülönböztettem egymástól, de sem megérteni, sem alkalmazni nem tudtam őket, így például ezeket: jó, drága, boldogtalan.

Ezzel telt a telem. A tanya lakóit szelíd modoruk és szépségük nagyon megszerettette velem. Ha ők szomorúak voltak, én is elcsüggedtem. Ha fölvidultak, osztoztam a vígságukban. Rajtuk kívül alig láttam emberi lényt, s ha történetesen be is állított valaki a tanyára, hangos modora és durva kiáltása csak annál inkább ráébresztett barátaim felsőbbségére. Az öregember, azt láttam, nemegyszer próbált bátorságot önteni a fiatalokba, s néha kifejezetten azért szólította őket, hogy elűzze mélabújukat. Ilyenkor vidáman beszélt hozzájuk, s arcának jósága még nekem is örömet szerzett. Agatha tisztelettel hallgatta, szeme néha megtelt könnyel, amit igyekezett észrevétlen fölszárogatni, de általában úgy találtam, hogy miután apja intelmeit végighallgatta, arca is, hangja is fölvidult. Ám nem úgy Felixé. Ő volt hármuk közül mindig a legszomorúbb. S még az én gyakorlatlan szemem is észrevette, jobban szenved, mint szerettei. De ha arca szomorúbb volt is, hangja, főleg ha az öregemberhez szólt, vidámabb a húgáénál.

Számtalan példát tudnék mondani, amely, bármily kicsiség is, híven tükrözi a tanya szeretetre méltó lakóinak jellemét. Felix a legnagyobb szegénység és szűkölködés közepette is örömmel vitte húgának az első kis fehér virágot, amely kikandikált a hó alól. Kora reggel, mielőtt húga fölkelt volna, Felix eltakarította a havat, mely eltorlaszolta az istállóhoz vezető ösvényt, vizet hozott a kútról, behordta a fát a kamrából, amelyet, mindig megújuló meglepetésükre, valamely láthatatlan kéz újra meg újra megrakott tűzifával. Napközben Felix, azt hiszem, egy szomszédos gazdánál dolgozott, mert gyakran megesett, hogy elment hazulról, és nem is jött haza vacsoráig, de fát ilyenkor nem hozott. Máskor meg a kertben foglalatoskodott, de az ilyen fagyos időben sok tennivalója nem akadt, így inkább felolvasott az öregembernek és Agathának.

Ez a felolvasás kezdetben hallatlanul zavarba ejtett, de fokról fokra fölfedeztem, olvasás közben ugyanazokat a hangokat ejti ki, mint amikor beszél. Ebből arra következtettem, a papíron kimondható jeleket talál, s ezeket megérti, fellobbant hát bennem is a vágy, hogy magam is megértsem őket. De miként lett volna ez lehetséges, ha még a hangokat sem értettem, amelyeket jelölnek? Szépen fejlődtem ugyan e tudományban, de ahhoz nem eléggé, hogy bármi beszélgetést, bár elmém minden erejét erre szenteltem, követni tudtam volna. Azt ugyanis könnyű volt felfognom, hogy bármennyire szeretném fölfedni ottlétemet a tanya lakói előtt, ezt meg sem szabad kísérelnem, míg el nem sajátítom a nyelvüket; e tudás birtokában talán rá tudom venni őket, nézzék el alakom torz voltát, amelyre szakadatlanul figyelmeztetett a közöttünk lévő szemmel látható különbség.

Megcsodáltam a tanya lakóinak tökéletes alakját – kecsességüket, szépségüket, finom arcvonásaikat –, s megrémültem, ha magamat vettem szemügyre a tavacska vizében! Először visszariadtam, képtelen voltam elhinni, valóban az én képemet veri vissza a víztükör, ám mikor meggyőződtem róla, hogy valóban én vagyok az a szörnyeteg, keserűen, halálosan elcsüggedtem. Ó, jaj! Pedig még nem is tudtam, nyomorúságosan torz voltom milyen végzetes következményekkel jár.

Ahogy a nap melegebbé vált, s a napvilág hosszabbá, eltűnt a hó, s én megpillantottam a csupasz fákat meg a fekete földet. Ettől kezdve Felixnek több elfoglaltsága akadt, megszűntek a fenyegető éhség szívszaggató jelei. Élelmük, mint utóbb megtanultam, egyszerű volt, de tápláló; s most már volt belőle elegendő. Több újfajta növény nőtt ki a földből, ezeket elkészítették, s az évszak előrehaladásával megszaporodtak a jólét jelei.

Az öregember a fia karján délidőben naponta sétát tett, már ha éppen nem esett az eső, mert megtanultam, hogy ha az égből ömlik a víz, azt úgy mondják. Pedig ez gyakran előfordult, noha a hegyi szél gyorsan megszárította a földet, s az évszak sokkal kellemesebbé vált, mint azelőtt volt.

Életmódom az ólban nem változott. Reggel a tanya lakóinak jövés-menését lestem, s mikor egyik erre, másik arra elment a dolga után, aludtam egyet. A nap hátralévő részét megint barátaim figyelésével töltöttem. Mikor ők nyugovóra tértek, ha holdfényes volt az éjszaka, vagy felhőtlen tisztán ragyogtak a csillagok, kimentem az erdőbe, megszedtem a magam élelmét, és tűzifát gyűjtöttem a háznak. Visszatértem után, ha kellett, elhánytam a havat az ösvényről, s elvégeztem azokat a tennivalókat, amelyeket Felixtől sikerült ellesnem. Utóbb megfigyeltem, hogy a láthatatlan kéz munkálkodását nagy csodálkozással vették tudomásul, s hallottam, ilyenkor azt mondják: jó szellem meg csoda, de nem értettem e szavak jelentését.

Gondolataim egyre élénkültek, s nagyon vágytam már fölfedezni e gyönyörű teremtmények érzéseit és tetteinek indítékait. Az is nagyon izgatott, hogy Felix miért látszik oly szerencsétlennek, s Agatha miért oly szomorú. Azt hittem (én szerencsétlen bolond!), majd még módomban áll visszaadni ezeknek az érdemes embereknek a jókedvét. Ha aludtam, vagy másutt jártam, akkor is ott lebegett előttem a tiszteletre méltó vak apa, a szelíd Agatha és a derék Felix képe. Mint felsőbbrendű lényekre, akik majd jövendő sorsom döntőbírái lesznek, néztem föl rájuk. Képzeletemben ezerszer is megalkottam a képét, miként mutatkozom meg előttük, s ők hogyan fogadnak. Elképzeltem, mint borzadnak tőlem, míg csak szelíd viselkedésemmel és békítő szavaimmal el nem nyerem kezdetben a szívességüket, utóbb a szeretetüket is.

E gondolatok fölvillanyoztak, s arra ösztökéltek, hogy újult erővel lássak hozzá a beszéd művészetének elsajátításához. Szerveim durvák voltak, de alkalmazkodók, s bár hangom korántsem hasonlított az ő lágy hangjukhoz, már elfogadható könnyedséggel ejtettem azokat a szavakat, amelyeket megértettem. Olyan volt ez, mint a különbség az öleb és a szamár között: a szelíd szamár, ha durva is a modora, mindenképpen jót akar, és kétségtelenül jobb bánásmódot érdemelne, mint szidalmat és ütleget.

A tavasz langymelege és a kellemes záporok megváltoztatták a föld képét. A férfiak, akik e változás előtt mintha barlangban rejtőztek volna, most szétszóródtak, és a föld művelésének különféle tennivalóival foglalatoskodtak. A madarak is vidámabban daloltak, és sorra pattantak ki a rügyek a fákon. Boldog, boldog föld! Istenekhez méltó lakhely, mely nem is oly régen még sivár volt, nyirkos és egészségtelen. Kedélyemet fölvidította a bűvös természet. A múlt kitörlődött emlékezetemből, a jelen derűs volt, s a jövőt a remény s az öröm sejtelme aranyozta be fényes sugarával.

Tizenharmadik fejezet

S most hamarosan történetem meghatóbb részéhez érek. Beszámolok bizonyos eseményekről, amelyek oly érzéseket keltettek bennem, hogy hatásukra megszűntem az lenni, aki voltam, s azzá lettem, aki vagyok.

Rohamosan tavaszodott. Az idő gyönyörű lett, az ég felhőtlen. Meglepetten láttam, ami korábban sivár volt és komor, az most virágba borult, és csodaszépen zöldellt. Érzékeim fölfrissültek, jólesett nekik az ezernyi pompás illat s ezernyi gyönyörű látvány.

E szép napok egyikén történt, amikor tanyai barátaim épp a munka fáradalmát pihenték – az öregember gitározott, s gyermekei a játékát hallgatták –, azt vettem észre, Felix arca kimondhatatlanul mélabús. Föl-fölsóhajtott, s mikor apja abbahagyta a játékot, viselkedéséből arra következtettem, Felixtől szomorúsága okát kérdi. Felix vidám hangon válaszolt, az öreg tovább muzsikált, ám egyszerre kopogtak az ajtón.

Egy hölgy érkezett lóháton, s egy parasztember, a vezetője. A hölgy fekete ruhát viselt, s arcán sűrű, fekete fátylat. Agatha kérdezett tőle valamit, s az idegen válasza egyetlen, bájosan ejtett szó volt, Felix neve. Hangja muzsikált, de nem úgy, mint barátaim bármelyikéé. A szót meghallván, Felix odasietett a hölgyhöz, s az, mikor meglátta őt, fölvetette fátylát, s én megpillantottam angyali szépségű és kifejezésű arcát. Különösmód fésült haja hollófekete volt és csillogó. Szeme fekete, de szelíd, bár eleven. Vonásai szabályosak, bőre csodálatosan tiszta, arca bájosan rózsás.

Felixnek mintha eszét vette volna az öröm, mikor őt meglátta, a szomorúságnak még a nyoma is eltűnt az arcáról, s az nyomban olyan mámoros boldogságot fejezett ki, amilyenre aligha hittem volna képesnek. Szeme csillogott, arca kipirult a boldogságtól, s ugyanolyan szépnek láttam, mint az idegent. Mintha azt más érzelmek illették volna meg; gyönyörű szeméből kicsordult néhány csepp könny, Felix felé nyújtotta kezét, ő elragadtatva megcsókolta, s amennyire ki tudtam venni, az ő édes arab leánykájának szólította. A lány láthatólag nem értette, de mosolygott. Felix elbocsátotta a vezetőt, lesegítette a lányt a nyeregből, és bekísérte a házba. A fiatalember és az apja néhány szót váltott, az idegen hölgy odatérdelt az öregember elé, s kezet akart csókolni neki, de ő fölemelte, s szeretettel magához ölelte.

Hamarosan észrevettem, hogy bár az idegen is tagolt hangokat ad ki, s nyilvánvalóan megvan a maga nyelve, sem ő nem érti a tanya lakóit, sem azok őt. A kezükkel mutogattak, s ezt nem értettem, de azt láttam, az idegen jelenléte boldogsággal tölti el a tanyát, s úgy űzi el a szomorúságot, ahogy a nap szippantja föl a reggeli ködöt. Felix kiváltképp boldognak látszott, s örömteli mosollyal üdvözölte az ő arab leánykáját. Agatha, az örök szelíd Agatha kezet csókolt a bájos idegennek, s a bátyjára mutatva, úgy néztem, azt jelezte: az boldogtalan volt, míg az idegen meg nem jött. Órák teltek el így, miközben ők, az arcukról ítélve, nagyon vígan voltak, de hogy miért, azt nem értettem. Egyszerre megvilágosodott előttem, amikor az idegen újra meg újra utánuk mondott bizonyos hangokat, hogy megpróbálják megtanítani a maguk nyelvére, s az jutott eszembe, ennek magam is hasznát vehetném. Az idegen mintegy húsz szót megtanult az első leckén, természetesen elsősorban olyanokat, amelyeket magam is értettem már, de a többi az én számomra is új volt.

Ahogy beesteledett, Agatha meg az arab lány hamar nyugovóra tért. Felix, mikor elváltak, megcsókolta az idegen kezét, s azt mondta: „Jó éjt, édes Safie.” De ő még soká fennmaradt, az apjával beszélgetett; s abból, hogy gyakran emlegették a hölgy nevét, arra következtettem, ő volt beszélgetésük tárgya. Égtem a vágytól, hogy megértsem őket, minden igyekezetemmel ezen voltam, de arra kellett rájönnöm, ez teljességgel lehetetlen.

Másnap reggel Felix kiment dolgozni, s miután Agatha végzett szokásos tennivalóival, az arab lány odaült az öregember lábához, és gitárját elvevén oly bűvöletesen szép dallamokat játszott, hogy a gyönyörűségtől egyszeriben kiszaladt a könnyem. Énekelt is, és hangja oly gazdagon áradt, csapott fel, s halkult el újra, mint a fülemüléé az erdőn.

Mikor befejezte, átadta a gitárt Agathának, aki először vonakodott azt elfogadni. Aztán eljátszott egy egyszerű dalt, és kellemes hangon énekelt, de korántsem oly csodaszépen, mint az idegen. Az öregemberen látszott, el van ragadtatva, mondott néhány szót, amit Agatha megpróbált Safie-val megértetni; én úgy láttam, azt akarta kifejezni velük, hogy Safie mennyei élvezetet szerzett neki a muzsikájával.

A napok ezután is éppoly békésen teltek, mint ez idáig, az egyetlen változás az volt, hogy barátaim arcán öröm váltotta fel a szomorúságot. Safie mindig vidám volt és boldog. Gyorsan haladt a nyelvben – akárcsak vele együtt én –; két hónap múltán már majd minden szót megértettem, amit kiejtettek.

Időközben a fekete földet belepte a sok növény, s a zöld lejtőket számtalan virág tarkította, édes illatú és édes a szemnek, megannyi sápadt fénnyel ragyogó csillag a holdvilágos erdőn. A nap melegebb lett, az éjszakák derűsek és balzsamosak, s éjszakai kószálásaim hallatlan örömöt szereztek, bár ugyancsak megrövidültek a kései napnyugta és korai napkelte következtében, hisz fényes nappal óvakodtam kimenni, mert féltem, hogy majd ugyanazzal a bánásmóddal találkozom, amit az első faluban kellett elszenvednem, ahova a lábamat betettem.

Minden napom szakadatlan igyekezet volt, hogy mielőbb elsajátítsam a nyelvet, s azzal dicsekedhetem, gyorsabban haladtam, mint az arab lány, aki nagyon keveset értett, s akadozva beszélt, én viszont megértettem és utánozni is tudtam minden kiejtett szót.

Miközben egyre jobban beszéltem, megtanultam a betűk tudományát is az idegennel együtt, s ez a csodálkozás és gyönyörűség tágas új mezőit nyitotta meg előttem.

A könyv, amelyből Felix Safie-t tanította, Volney műve volt, a Birodalmak romjai. Nem értettem volna a könyv mondanivalóját, ha Felix, fölolvasván, részletesen mindent meg nem magyaráz. Választása azért esett épp erre a könyvre, mondta, mert emelkedett irálya a keleti szerzők példáját követi. E mű révén, bár felületesen, de megismerkedhettem a történelemmel s a világ néhány ma is létező birodalmával. Betekintést nyújtott szokásaikba, kormányzatukba s a föld különféle népeinek vallásaiba. Szólt a rest ázsiaiakról, a görögök bámulatos zsenialitásáról és tevékeny szelleméről, a régi rómaiak háborúiról és nemes erényéről, ezt követő elkorcsosulásukról s e roppant birodalom hanyatlásáról, lovagságról, kereszténységről, királyokról. Szólt az amerikai félteke fölfedezéséről, s én Safie-val együtt sirattam meg őslakóinak boldogtalan sorsát.

E csodálatos elbeszélések különös érzelmeket gerjesztettek bennem. Hát lehet az, hogy az ember oly hatalmas, erényes és fenséges, egyszersmind mégis oly gonosz és aljas? Egyszer olyannak mutatkozik, mintha az ősrossz sarjadéka lenne, másszor meg találni se lehet nála nemesebbet és Istenhez hasonlatosabbat. Úgy tetszett, nagy és erényes embernek lenni a legnagyobb tisztesség, ami érző lelket érhet. Aljasnak és gonosznak lenni, amint ezt sokakról feljegyezték, úgy látszott, a legnagyobb szégyen, alantasabb állapot, mint a vakondoké vagy a gyámoltalan féregé. Sokáig nem tudtam felfogni, miként szánhatja rá magát egy ember, hogy embertársát meggyilkolja, mint azt sem, mi célt szolgálnak a törvények és kormányok; ám mikor a vérontások és egyéb gonoszságok részleteit hallottam, csodálkozásom megszűnt, s undorodó iszonyattal fordultam félre.

A tanya lakóinak minden beszélgetése új csodákat tárt fel. Mikor az útmutatásokat hallgattam, amelyeket Felix az arab lánynak adott, az emberi társadalom különös rendszere bontakozott ki előttem. Hallottam a vagyon megoszlásáról, roppant gazdagságról és nyomorú szegénységről, rangról, származásról és nemes vérről.

A szavak arra indítottak, hogy magamba nézzek. Megtanultam, az ember legtöbbre értékelt tulajdona a gazdagsággal párosult előkelő és mocsoktalan származás. Olyan ember, aki az említett előnyök közül csak egynek van birtokában, netán még tiszteletnek örvend, de aki egyiknek sem, azt kevés kivétellel csavargónak vagy szolgának tekintik, s egyszer s mindenkorra arra kárhoztatják, hogy a kiválasztott kevesek javára fecsérelje el az erejét! És én ugyan mi vagyok? Teremtésemről s teremtőm személyéről nem tudtam semmit, de azt tudtam, hogy pénzem az nincs, se barátom, sem semmiféle tulajdonom. És ráadásul az alakom is torz és undorító. Még csak a szervezetem sem emberi szervezet. Fürgébb vagyok, mint az ember, és szerényebb koszton is megélek. Testem kisebb ártalmára viselem a hideg és a meleg végleteit. Erőm messze meghaladja az övét. Ahogy körülnéztem, nem láttam magamhoz hasonlót, és nem is hallottam ilyenről. Hát szörny lennék, a föld szégyenfoltja, akitől mindenki fut, és akit mindenki megtagad?

El sem tudom mondani, milyen kínokat okozott e gondolat. Megpróbáltam elhárítani, de a bánatot a tudás csak szaporítja. Ó, bár maradtam volna örökre szülőföldem erdejében, s ne ismertem volna meg, ne éreztem volna mást az éhségen, szomjúságon és melegen kívül!

Mily különös dolog a tudás! Ha egyszer beléakaszkodott, rátapad az elmére, mint moha a sziklára. Néha azt kívántam, bár rázhatnék le magamról minden gondolatot és érzést, de megtanultam, a fájdalom legyőzésének egyetlen eszköze van, s ez a halál – az pedig olyan állapot, hogy bár nem értettem meg, máris rettegtem tőle. Bámultam a tanya lakóinak erényét és jó szándékát, szerettem szelídségüket és szeretetre méltó modorukat, de másként nem érintkezhettem velük, csak lopva, hogy ne lássanak, és ne tudjanak rólam, s ez inkább fokozta, mint kielégítette a vágyamat, hogy én is hozzájuk tartozzam. Agatha szelíd szava, a bájos arab lány eleven mosolya nem nekem szól. Az öregember szelíd szemrehányásai s a szeretett Felixszel folytatott élénk beszélgetései nem az én fülemnek szólnak. Ó, én szerencsétlen nyomorult!

De más lecke még mélyebben hatott rám. Hallottam a nemek különbözőségéről, a gyermek születéséről és neveléséről. Mint örvend az apa kicsiny gyermeke mosolyának, a nagyobbacskák hancúrozásának, s hogy e drága kötelezettség mint foglalja le az anya minden gondolatát, egész életét, miként nyiladozik az ifjú ember elméje, s gyarapodik tudása, s mint kötik kölcsönös – szülői, testvéri és rokoni – kötelékek egymáshoz az embereket.

De hát hol van nekem barátom és rokonom? Apa szeme nem kísérte figyelemmel gyermeki napjaimat, anya sem ajándékozott meg áldott mosolyával és becézgetésével, vagy ha igen, kitörlődött a múltam, egyetlen vak űr már, amelyben képtelen vagyok bármit is megkülönböztetni. Már a legkorábbi emlékeimben is az vagyok, ami ma: ekkora és ilyen. Még soha nem láttam senkit, aki csak hasonlítana is rám, vagy azt állítaná, valami köze van hozzám. Hát mi vagyok én?

Rövidesen megmagyarázom, ezek az érzések hova torkolltak bennem, de most engedd meg, hogy visszatérjek a tanya lakóihoz, akiknek élettörténete a méltatlankodás, a gyönyörűség és a csodálkozás elegyes érzéseit váltotta ki belőlem, de végső soron mindez csak szeretetemet és tiszteletemet növelte pártfogóim iránt (mert ártatlanságomban – félig fájó öncsalással – magamban így hívtam őket).

Tizennegyedik fejezet

Eltelt bizonyos idő, amíg megtudtam barátaim élettörténetét. S az olyasmi volt, hogy akarva, nem akarva mélyen belevésődött az elmémbe, mert sok mindent elárult, csupa olyasmit, ami érdekes és csodálatos a magamfajtának, akinek az égvilágon semmi tapasztalata.

Az öregembert De Laceynek hívták. Jó családból származó francia volt, sok-sok évig ott is élt, jómódban, élvezte a rangban fölötte állók tiszteletét s a hozzá hasonlók szeretetét. Fia hazájának szolgálatában nevelkedett, s Agatha a legelőkelőbb hölgyekkel volt egy sorban. Pár hónappal az érkezésem előtt egy Párizs nevezetű nagy és pompázatos városban éltek, s részük volt mindazon örömökben, amelyeket a mértéktartó jómóddal párosult erény s a kiművelt értelem vagy ízlés nyújtani képes.

Safie édesapja volt romlásuk okozója. Az török kereskedő volt, és sok éve élt már Párizsban, mikor is valami okból – hogy mi volt az, nem tudtam meg – jelenléte kellemetlenné vált a kormány számára. Elfogták, s börtönbe vetették, épp aznap, hogy Safie Konstantinápolyból megérkezett hozzá. Bíróság elé állították, és halálra ítélték. Az ítélet igazságtalansága égre kiáltott. Föl volt háborodva egész Párizs, és általában úgy vélték, elítéltetésének oka nem állítólagos bűne, hanem a vallása és vagyona volt.

Felix véletlenül megjelent a tárgyaláson. Mikor a bíróság döntését meghallotta, elborzadt, és féktelenül felháborodott. Ott helyben ünnepélyes esküt tett, a törököt kiszabadítja, majd utánanézett, ezt mi módon tehetné. Több sikertelen kísérletet követőleg, hogy a börtönbe bebocsátást nyerjen, az épület egy őrizetlen pontján erős vasrácsokkal elzárt ablakra lelt, amely a szerencsétlen muzulmán pincebörtönére nyílt, ott várta az súlyos láncokban s kétségbeesve a barbár ítélet végrehajtását. Felix éjszaka ellátogatott az ablakhoz, s közölte szándékát a rabbal. A török elcsodálkozott, örvendezett, s vagyont, jutalmat ígérve igyekezett szabadítója buzgalmát szítani. Felix megvetően elutasította ajánlatait, de mikor meglátta a bájos Safie-t, akinek szabad volt atyját meglátogatnia, s aki a keze mozdulatával fejezte ki mélységes háláját, akarva-akaratlanul is kénytelen volt magában bevallani, hogy a rab olyan kincs birtokában van, amellyel bőségesen megjutalmazhatja az ő fáradozását és önként vállalt kockázatát.

A török nyomban észrevette, lánya milyen hatással van Felix szívére, s a maga érdekében azzal az ígérettel próbálta az ifjút még jobban magához kötni, hogy amint az biztonságos helyre juttatja őt, rögtön nekiadja lánya kezét. Felix tapintatosabb volt, semhogy az ajánlatot elfogadja, de a lehetőség valóra válásában boldogsága beteljesültél várta.

Az elkövetkező napokban, miközben a kereskedő kiszabadításának előkészületei rendben folytak, Felix buzgalmát a bájos leányzó több levele is hevítette, mert az megtalálta a módját, hogy gondolatait egy öregember, apja szolgája segítségével, aki tudott franciául, szerelmese nyelvén fejezze ki. Lángoló szavakkal köszönte Felixnek a szolgálatot, amit atyjának szándékszik tenni; s ugyanakkor szelíden panaszkodott tulajdon sorsára.

Másolatom van e levelekről, mert megtaláltam a módját ólban lakásom ideje alatt, hogy írószerszámokra tegyek szert, s a levelek gyakran fordultak meg Felix vagy Agatha kezében. Mielőtt elmennék, megmutatom őket, mert ezek is az elbeszélésem igazát bizonyítják, most azonban, mivel már nagyon alászállott a nap, csak arra van időnk, hogy a tartalmukat elismételjem.

Safie megírta: édesanyja keresztény arab leány volt, aki török rabszolgaságba került. Hála szépségének, elnyerte Safie atyjának szívét, s az elvette őt feleségül. A lány emelkedett és lelkes szavakkal emlékezett meg édesanyjáról, aki, szabadon születvén, gyűlölte a rabságot, amelyre balsorsa kárhoztatta. Lányát vallása tantételeire oktatta, s belecsöpögtette a vágyat a magasabb értelmi képességek és a szellem függetlensége iránt, ami Mohamed női követői számára tiltott valami. A hölgy meghalt, de tanítása kitörülhetetlenül belevésődött Safie lelkébe, aki betege volt a gondolatnak, hogy ismét visszatérjen Ázsiába, s be legyen zárva egy hárem falai közé, ahol csak gyermeteg – s az ő nagy eszmékhez, az erények nemes versengéséhez szokott lelkétől olyannyira idegen – szórakozásokkal múlathatja idejét. Elbűvölte a kilátás, hogy keresztény emberhez mehet feleségül, s ott maradhat abban az országban, ahol a nőknek társadalmi rangjuk lehet.

Kitűzték már a török kivégzésének napját, de az az előtte való éjszaka megszökött börtönéből, s mire megvirradt, már mérföldekre maga mögött hagyta Párizst. Felix útlevelet szerzett édesapja, húga s a tulajdon nevére. Előzőleg közölte tervét édesapjával, aki azzal segített a hatóságokat megtéveszteni, hogy lányával együtt elment hazulról, mintha elutazott volna, s Párizs egy sötét negyedében rejtőzött el.

Felix a menekülőket Franciaországon keresztül Lyonba vezette, majd a Mont Cenis-n át Livornóba, s a kereskedő úgy határozott, ott várja be a kedvező alkalmat, mikor elhajózhat a török birodalomba.

Safie apjával akart maradni mindaddig, míg az el nem utazik, a török ugyanis megújította ígéretét, hogy a lány frigyre léphet szabadítójával. Felix erre várva velük maradt. Közben az arab lány társaságát élvezte, aki tanújelét adta iránta érzett egyszerű és gyöngéd szerelmének. Tolmács útján beszélgettek, de néha a tekintetük volt a tolmács, s Safie szülőhazájának felséges dalait énekelte szerelmesének.

A török nem állta útját meghitt együttlétüknek, bátorította az ifjú szerelmesek reményeit, de a szíve mélyén más terveket szőtt. Gyűlölte a gondolatot, hogy lánya keresztény férfi felesége legyen, de félt is Felix neheztelésétől, ha nem mutat lelkesedést, mert tudta, még szabadítója hatalmában van, hisz az bármikor följelentheti őt az olasz állam hatóságainál, jelenlegi lakóhelyükön. Ezernyi tervet forgatott a fejében, miként alakoskodhatnék addig, amíg már nem lesz rá szükség, mert hazaindulván a lányát titokban magával viheti. Terveit megkönnyítették a Párizsból érkezett hírek.

Franciaország kormányát nagyon fölháborította áldozatának szökése, s nem kímélte a fáradságot, hogy szabadítójának személyét kiderítse, s azt megbüntesse. Felix összeesküvésére hamarosan fény derült, s De Laceyt meg Agathát börtönbe vetették. A hír Felixhez is eljutott, s ez fölébresztette gyönyörű álmából. Vak és koros atyja, szelíd húga egy bűzös börtönben sínylődik, miközben ő a szabad levegőt s annak a társaságát élvezi, akit szeret! E gondolat kínszenvedés volt számára. Gyorsan megállapodott hát a törökkel; ha kedvező alkalma nyílik továbbszöknie, mielőtt Felix Olaszországba visszatérne, Safie ott marad egy livornói zárda lakójaként, majd elbúcsúzott a bájos arab lánytól, Párizsba sietett, s kiszolgáltatta magát a törvény bosszújának, abban a reményben, hogy ily módon kiszabadíthatja De Laceyt és Agathát.

De reményében csalatkozott. Öt hónapig tartották őket börtönben, mire sor került a tárgyalásra, amelynek végeredményeként megfosztották őket minden vagyonuktól, és szülőhazájukból való örökös száműzetés keserű kenyerére ítéltettek.

Egy németországi tanyán leltek nyomorúságos menedéket. Én ott akadtam rájuk. Felix hamarosan megtudta: az álnok török, akiért ő meg a családja ily soha nem hallott sanyargattatást szenvedett, fölfedezvén, hogy szabadítója így elszegényedett és tönkrejutott, feledve minden jóérzést és tisztességet, lányával együtt elhagyta Olaszországot, s Felixnek sértő módon nyomorúságos kis pénzösszeget küldött, mint mondta, segítségül jövendő megélhetésének megalapozásához.

Ezek voltak hát az események, amelyek Felix szívét emésztették, s ezek tették őt, mikor megismertem, családja legszerencsétlenebb tagjává. A szegénységet még csak elviselte volna, s minthogy megpróbáltatása erénye jutalma volt, még dicsőségnek is tekintette. A török hálátlansága s szeretett Safie-jának elvesztése azonban sokkal keserűbb és helyrehozhatatlan szerencsétlenség volt.

Az arab lány érkezése tehát új életet öntött a lelkébe.

Mikor Livornóban hírét vette, hogy Felixet megfosztották vagyonától és rangjától, a kereskedő megparancsolta lányának, ne is gondoljon többé az ifjúra, hanem készüljön fel, mert hazatérnek szülőföldjére. A nagylelkű Safie-t fölháborította e parancs. Megpróbált hát szembeszegülni atyjával, de az dühöngve hagyta őt faképnél, miután még egyszer megismételte zsarnoki parancsát.

Pár napra rá a török bement lánya lakosztályába, és sietve elmondta neki, oka van azt hinni, hogy livornói tartózkodásukat fölfedezték, s hamarosan ki akarják szolgáltatni őt a francia kormánynak. Ő tehát kibérelt egy hajót, amely Konstantinápolyba viszi, s órákon belül útra kel. Lányát viszont szándékában áll itt hagyni egy bizalmas szolgája gondjára bízva, hogy a vagyona nagyobbik felével, amely még nem érkezett meg Livornóba, ha alkalom adódik, utána menjen.

Mikor egyedül maradt, Safie kitervelte, szorult helyzetében miként viselkedjék. Attól, hogy Törökországban lakjék, iszonyodott, ennek hite és érzelme egyaránt ellentmondott. Kezébe került apjának egynémely irománya, s ebből megtudta, hogy szerelmesét száműzték, s a hely nevét is, ahol tartózkodik. Egy darabig habozott, de végül megszilárdult az elhatározása. Néhány ékszerrel, ami az övé volt, s némi pénzzel, egy livornói születésű szolgálólány társaságában, aki értett törökül, otthagyta Olaszországot, és elindult Németországba.

Baj nélkül meg is érkezett egy kisvárosba, mely mintegy húszmérföldnyire volt De Laceyék tanyájától, de ott a szolgálólány súlyosan megbetegedett. Safie odaadó hűséggel ápolta, de szegény meghalt, s Safie magára maradt, nem ismerte az ország nyelvét, és járatlan volt a világ szokásaiban. De szerencsére jó kezekbe került. Az olasz lány említette a hely nevét, ahova tartottak, s halála után a ház asszonya, ahol laktak, gondoskodott róla, hogy Safie baj nélkül megérkezzék szerelmese tanyájára.

Tizenötödik fejezet

Íme az én szeretett tanyai barátaim története. Énbennem mély nyomot hagyott. Megtanított a társadalom szemléletére, s ezért csodálni tudtam erényeiket, s megvetni az emberi nem gonoszságát.

De a bűnre még most is mint távoli rosszra gondoltam, hisz csak jóakarat és nagylelkűség volt a szemem előtt, s keltett vágyat bennem, hogy magam is e mozgalmas színjáték szereplője legyek, amely annyi sok bámulatos tulajdonságot elevenít meg s tár elém. Ám ha értelmem fejlődéséről számolok be, nem mellőzhetek egy körülményt, amely ugyanazon év augusztusában következett be.

Egy éjszaka, a szomszédos erdőben tett szokásos látogatásom során, mikor magamnak élelmet, védelmezőimnek tűzifát gyűjtöttem és vittem haza, a földön bőrtáskát leltem, s benne néhány ruhadarabot s könyvet. Mohón csaptam le a zsákmányra, s vittem haza az ólamba. A könyvek szerencsére azon a nyelven íródtak, amelynek elemeit a tanyán elsajátítottam. Közöttük volt Az elveszett paradicsom, Plutarkhosz Párhuzamos életrajzainak egy kötete s Az ifjú Werther keservei. E kincsek birtoka hallatlan gyönyörrel töltött el. Most már, miközben barátaim szokott foglalatosságukat űzték, én szakadatlanul pallérozhattam, gyakorolhattam elmémet e műveken.

Nincs szó, amely kifejezhetné, milyen hatással voltak rám e könyvek. Számtalan új képet és érzelmet hívtak életre bennem, s ezektől néha megmámorosodtam, de gyakoribb volt, hogy mély csüggedésbe estem. A Werther például, egyszerű és megható történetén kívül annyiféle nézetet ábrázol, s annyi, számomra eddig ismeretlen kérdésre vet fényt, hogy azt a töprengés és a meglepetések kiapadhatatlan forrásának találtam. Az a gyöngéd és meghitt érintkezésmód, amit ábrázol, az érzelem- és gondolatvilág emelkedettsége, amely magasabb célt tűz az ember elé, megegyezett pártfogóim közt szerzett tapasztalataimmal és azokkal az igényekkel, amelyek mindig is éltek kebelemben. De Werthert magát istenibb lénynek hittem, mint amilyet valaha is láttam vagy elképzeltem; ő aztán igazán nem volt önhitt, mégis milyen mélyre süllyedt. A halálról és az öngyilkosságról szóló értekezések csodálkozást váltottak ki belőlem. Nem állítom, hogy behatoltam a kérdés érdemébe, de hajlottam a hős véleményének elfogadására, akinek elhunytát megkönnyeztem, bár pontosan nem értettem.

Most, amikor könyvhöz jutottam, az olvasottakból sok mindent a magam érzéseire és a magam körülményeire vonatkoztattam. Olyannak találtam magam, s ugyanakkor furcsamód másnak is, mint azok a lények, akikről olvastam, s akik beszélgetéseinek fültanúja voltam. Együtt éreztem velük, részben meg is értettem őket, de az én elmém még kialakulatlan volt. Én nem függtem senkitől, és nem volt kapcsolatom senkivel. „Távozásom ösvénye szabad” – és nem volt, aki megsirasson, ha kilehelem lelkemet. Arcom ocsmány, termetem óriás. Mit jelent ez? Ki vagyok én? Mi vagyok én? Honnét jöttem? Mi az életem célja? Újra meg újra fölvetődtek bennem e kérdések, de választ adni rájuk képtelen voltam.

Plutarkhosz Életrajzainak kötete, amelynek birtokában voltam, az ősi köztársaságok alapítóinak élettörténetét tartalmazta. E könyv más hatással volt rám, mint a Werther. Werther képzelgéseiből megtudtam, mi a bú és a csüggedés; Plutarkhosz emelkedett gondolatokra tanított, felülemelt tulajdon töprenkedéseim nyomorúságos körén, hogy csodáljam s szeressem az elmúlt korok hőseit. Az olvasottakból sok minden meghaladta értelmemet és tapasztalataimat. A királyságokról, nagy-nagy országokról, hatalmas folyamokról és roppant tengerekről volt már valami zavaros elképzelésem. De a városokról, ezekről a nagy emberbolyokról nem tudtam semmit. Védelmezőim tanyája volt az egyetlen iskola, ahol az emberi természetet tanulmányozhattam, ám ez a könyv a cselekvés roppant színtereit tárta föl előttem. Közügyekkel foglalkozó férfiakról olvastam benne, akik vagy kormányozták, vagy halomra ölték honfitársaikat. Éreztem, hogy feltámad bennem az erény tüzes vágya, a rossz megvetése, már amennyire e fogalmak jelentését megértettem, és a maguk viszonylagosságában csupán a kellemesre és fájdalmasra vonatkoztattam őket. Ezen érzésektől vezettetve persze mindenekelőtt a békés törvényhozókat, Numát, Szolónt és Lükurgoszt csodáltam, jobban, mint Romulust és Thészeuszt. Védelmezőim patriarkális életmódja tette, hogy e benyomások mélyen a lelkembe vésődjenek. Talán ha az emberiséggel egy ifjú katona ismertet meg, aki ég a vágytól, hogy öljön, és dicsőséget arasson, akkor más érzelmek oltódtak volna lelkembe.

De Az elveszett paradicsom más és sokkal mélyebb indulatokat keltett bennem. Én igaz történetnek olvastam, akár a többi kötetet, amely véletlenül a kezembe került. Megmozgatta bennem a csodálat és félő tisztelet mindama érzelmeit, amelyeket egy tulajdon teremtményeivel hadban álló mindenható isten képe fölkelteni képes. Egyik-másik jelenetére, mert annyira emlékeztetett a magam helyzetére, gyakran úgy gondoltam, mint ami rólam szól. Amiként Ádámot, engem sem fűzött semmiféle kötelék senki más létezőhöz, bár az ő helyzete minden más szempontból nagyon is eltért a magamétól. Ő tökéletes, boldog és szerencsés teremtményként került ki az Isten kezéből, teremtője különös gonddal óvta: szabad volt felsőbbrendű lényekkel beszélnie, tanulnia tőlük, én viszont nyomorult vagyok, gyámoltalan és magányos. Sokszor gondoltam, hogy az én helyzetemet a Sátán személye hívebben jelképezi. Mert nemegyszer megesett, hogy védelmezőim mennyei boldogsága láttán keserű, epés irigység támadt bennem.

Más is volt, ami ezeket az érzéseket elmélyítette és megerősítette. Röviddel azután, hogy megérkeztem az ólba, bizonyos iratokat fedeztem fel a ruha zsebében, amelyet a laboratóriumodból elhoztam volt. Kezdetben nem törődtem velük, most azonban, amikor már képes voltam kiolvasni a betűket, amelyekkel írtad őket, szorgalmasan nekiláttam tanulmányozásuknak. A naplód volt az a teremtésemet megelőző négy hónapról. Pontosan leírtál benne minden lépést, amivel munkád előrehaladt. Eközben arról is megemlékeztél, ami odahaza történt. Bizonyára emlékszel rá. Íme itt van. Elmondasz mindent, ami az én átkozott eredetemre vonatkozik. Aprólékos pontossággal felsorolod mindama undorító körülményeket, amelyek azt létrehozták. Részletes leírást adsz baljós és ocsmány személyemről, olyan nyelven, mely híven tükrözi iszonyodat, és eltörölhetetlenné teszi az enyémet. Belebetegedtem az olvasásába. „Gyűlöletes nap, mikor életet kaptam! – kiáltottam fel. – Átkozott teremtőm! Miért formáltál ily csúf szörnyeteggé, akitől még te is viszolyogva fordulsz el? Isten a maga irgalmában az embert szépre és vonzóra teremtette, önmaga hasonlatosságára, de az én alakom a te torz másod, s attól, hogy hasonlít rád, még visszataszítóbb. A Sátánnak vannak társai, ördögcimborái, akik csodálják és bátorítják, de én, én magányos vagyok, és iszonyodnak tőlem!”

Csüggedt és magányos óráimban ezek a gondolatok forogtak az agyamban, de ha a tanya lakóinak erényein, szeretetre méltó természetén és jóindulatán gondolkodtam, sikerült meggyőznöm magamat, hogy ha megtudják, mennyire bámulom erényeiket, fölébred bennük a részvét, s elnézik torz voltomat. Hát elkergethetnek valakit az ajtajuk elől, aki részvétükért és barátságukért folyamodik? Végül úgy határoztam, nem esem kétségbe, hanem minden módon felkészülök a velük folytatandó beszélgetésre, ami majd eldönti sorsomat. E kísérletet azonban pár hónappal még elhalasztottam, mert akkora fontosságot tulajdonítottam sikerének, hogy rettegtem esetleges kudarcomtól. S amellett úgy találtam, értelmem napról napra fejlődik; vonakodtam tehát e vállalkozásba belevágni, amíg pár hónap tapasztalatával bölcsebb nem leszek.

Időközben több minden megváltozott a tanyán. Safie jelenléte boldogságot sugárzott a tanya lakóira, s úgy találtam, nagyobb bőségben is élnek. Felix és Agatha több időt tölt szórakozással, beszélgetéssel, s munkájukban szolgálók segítik őket. Gazdagnak most sem látszottak, de elégedettek voltak és jókedvűek. Érzésviláguk derűs és békességes, míg az enyém napról napra viharosabb. Tudásban növekedvén egyre világosabbá vált számomra, hogy miféle szerencsétlen számkivetett vagyok. Az igaz, ápolgattam a reményt, de az nyomban eltűnt, amint a vízen megpillantottam tükörképemet vagy hold vetette árnyékomat, még ha e kép reszketeg volt is, az árnyék pedig elmosódott.

Igyekeztem eltaposni félelmeimet, s erőt önteni magamba a próbára, aminek pár hónap múlva szándékoztam nekivágni, s néha azt is megengedtem magamnak, hogy gondolataim a józan ész ellenőrzése nélkül elkalandozzanak a Paradicsom tájain, és azt mertem képzelni, szeretetre méltó és gyönyörű teremtmények éreznek együtt az érzéseimmel, és vidítják fel mélabúmat. Angyali vonásaik vigasztaló mosolyt lehelnek. De mindez álom volt csak. Nem volt Éva, hogy bánatom elsimítsa, s megossza gondolataimat. Magam voltam. Eszembe jutott a kérés, amit Ádám intézett teremtőjéhez. De az én teremtőm hol van? Magamra hagyott, s szívem keserűségében megátkoztam őt.

Így telt el az ősz. Meglepve s szomorúan láttam, a levelek megszínesednek, lehullanak, s a természet ismét felölti azt a sivár és csupasz külsőt, amelyet akkor viselt, mikor én életemben először megláttam az erdőt és a gyönyörű holdat. Arra, hogy az idő zordra fordult, ügyet se vetettem. Szervezetem könnyebben elviselte a hideg, mint a meleg megpróbáltatását. De legnagyobb gyönyörűségem a virágok látványa volt, a sok madár s a nyár gyönyörűséges zöldje. Most, amikor ez oda lett, fokozott figyelemmel fordultam a tanya lakói felé. Boldogságuk nem csökkent a nyár távoztával. Szerették egymást, együtt éreztek, s mivel örömük egymástól függött, nem zavarhatták meg a külvilág eseményei. Minél többet láttam őket, annál jobban vágytam a védelmükre s jóságukra: szívem sóvárgott rá, hogy megismerjenek és szeressenek e szeretetre méltó teremtmények; vágyaim netovábbja volt látni, amint szép szemük szeretettel fordul felém. Arra nem mertem gondolni, hogy majd irtózattal és megvetéssel fordulnak el tőlem. Az ajtajukon bekopogtató koldust sose kergették el. Az igaz, én nagyobb kincset kérek tőlük, mint egy falat kenyeret vagy egy kis nyugovást. Én a jóságukra és együttérzésükre tartottam igényt, de nem hittem, hogy teljességgel méltatlan lennék rá.

Már jócskán benne jártunk a télben, s mióta életre keltem, egyszer már lepergett az évszakok teljes körforgása. Ekkor már gondolni se tudtam másra, csak a tervemre, miként mutatkozom majd meg pártfogóimnak a tanyán. Sokféle tervet kiagyaltam, de végül annál kötöttem ki: majd akkor lépek a házba, mikor a vak öregember egyedül lesz. Annyira már voltam bölcs, hogy fölfedezzem: azok irtózatának, akik eddig láttak, mindenekelőtt személyem természetellenes ocsmánysága volt az oka. A hangom, még ha nyers is, nem félelmetes. Arra számítottam tehát, hogy gyermekei távollétében megszerezhetem az öreg De Lacey jóakaratát és közbenjárását, s tekintettel őrá, talán elviselnek majd ifjú pártfogóim is.

Egy szép napon, amikor, bár meleget már nem adott, a földet borító vörös leveleken meg-megcsillant s vidámságot árasztott a nap, Safie, Agatha és Felix hosszú sétára indult, s az öregember a maga kívánságára egyedül maradt a tanyán. Amint gyermekei elmentek, fogta a gitárját, s eljátszott néhány szomorú, de bájos dalt, bájosabbat és szomorúbbat, mint bármi, amit eddigelé hallottam tőle. Arca először földerült gyönyörűségében, de amint tovább játszott, a derűt gond és szomorúság követte. Végül letette a hangszert, s csak üldögélt eltöprengve.

Sebesen vert a szívem. Ez a próba órája, pillanata, amelyben eldőlnek reményeim, vagy valóra válnak félelmeim. A szolgálók elmentek a szomszédos vásárba. Minden néma volt benn és a ház körül. Pompás alkalom, mégis, mikor tervem megvalósításához hozzákezdtem, összecsuklott alattam a lábam. Aztán fölálltam, összeszedtem minden erőmet, eltávolítottam a deszkákat, amelyeket az ól elé raktam, hogy elrejtsem menedékhelyemet. A friss levegőtől föléledtem, s megújult elszántsággal odamentem a tanya ajtajához.

Bekopogtam.

– Ki az? – kérdezte az öregember. – Jöjjön be.

Beléptem.

– Elnézést a zavarásért – mondtam. – Utazó vagyok, s szeretnék egy kicsit megpihenni. Nagyon lekötelezne, ha megengedné, hogy pár percig itt maradjak a tűz mellett.

– Kerüljön beljebb – mondta De Lacey –, szívesen állnék bármiben szolgálatára, de sajnos a gyermekeim nincsenek idehaza, s én, mert vak vagyok, nemigen tudom étellel kínálni.

– Ez ne aggassza, kedves házigazdám, van mit ennem. Csak megmelegedni szeretnék, s pihenni egy kicsit.

Leültem, s mindketten elhallgattunk. Tudtam, számomra minden perc drága, de nem tudtam eldönteni, mi módon kezdjem a beszélgetést, mikor is az öregember így szólt:

– A beszédéből ítélve, idegen, úgy vélem, honfitársam. Francia?

– Nem. De egy francia családban nevelkedtem, s így értek e nyelven. Most éppen néhány jó barátom pártfogását szeretném kérni, akiket őszintén szeretek, s akik, remélem, megkedvelnek.

– Ők németek?

– Nem. Franciák. De beszéljünk másról. Szerencsétlen s magányos teremtmény vagyok. Körültekintek, s nincs barátom, nincs rokonom a földön. E szeretetre méltó emberek, akikhez tartok, sose láttak, s a létezésemről is alig tudnak. Teli vagyok félelemmel. Mert ha most kudarcot vallok, világéletemre földönfutó leszek.

– Ne keseredjék el. Baráttalannak lenni valóban keserves, de az emberek szíve, ha pártatlanságukat nem fékezi nyilvánvaló önérdekük, testvéri szeretettel és irgalmassággal van tele. Bátran reménykedjék, s ha e barátai valóban oly jóságosak, és méltók a szeretetére, akkor nincs oka kétségbeesésre.

– Jók – mondtam –, ők a legnagyszerűbb teremtmények a földön, de sajnos előítélettel viseltetnek irányomban. Én jót akarok. Soha senkinek nem ártottam életemben, sőt használtam inkább, de végzetes előítélet homályosítja el a szemüket, s ott, ahol érző jó barátot kéne látniuk, csak megvetendő szörnyeteget látnak.

– Ez valóban szerencsétlenség. De ha igazán ártatlan, nem tudja erről meggyőzni őket?

– Pontosan ebben járok, s ezért félek olyan rettenetesen. Barátaimat gyöngéden szeretem, így ismeretlenül is hónapok óta igyekszem tanújelét adni jóakaratomnak, de ők azt fogják hinni, bántani akarom őket, s ezt az előítéletet szeretném legyőzni bennük.

– Hol laknak a barátai?

– A közelben.

Az öregember elhallgatott, majd így folytatta:

– Ha őszinte lesz hozzám, s beavat története részleteibe, talán segíthetek tévedésükről meggyőzni őket. Vak vagyok, s az arcát nem látom, de a hangjában van valami, ami meggyőz, hogy őszintén beszél. Szegény vagyok és száműzött, de épp ezért különös öröm számomra, ha egy embertársamnak szolgálatára lehetek.

– Nagyszerű ember! Megköszönöm és elfogadom nagylelkű ajánlatát. Jóságával fölemel a porból, s én bízom benne, hogy ha segít, nem fogok kiűzetni embertársai köréből, s elnyerem rokonszenvüket.

– Isten adja! Még ha bűnös volna is; mert csak az kergetheti az embert kétségbeesésbe, s az tagadtathatja meg vele az erényt. Magam is szerencsétlen vagyok. Engem és a családomat, bár ártatlanul, de elítéltek, ítélje meg hát, vajon szerencsétlenségében együtt érzek-e önnel.

– Hogyan köszönjem ezt meg, legjobb s egyetlen jótevőm? Most, az ön ajkáról hallok először nyájas szót, ami személy szerint nekem szól. Örökké hálás leszek önnek, s embersége meggyőz, hogy sikerrel járok barátaimnál is, akikkel találkozni szeretnék.

– Megtudhatnám talán e barátai nevét és lakóhelyét?

Elhallgattam, íme a döntő pillanat – gondoltam –, mely örökre megfoszt a boldogságtól, vagy éppen megajándékoz vele. Küszködtem, hogy összeszedjem magam, s szilárd hangon válaszoljak, de hiába, az erőfeszítés fölemésztette maradék erőmet. A székbe hanyatlottam, s hangosan fölzokogtam. E pillanatban meghallottam fiatal pártfogóim lépteit. Nem volt veszteni való időm, megragadtam az öregember kezét, s fölkiáltottam:

– Itt az idő! Óvjon meg, s fogja pártomat! Ön s az ön családja a barátaim, akiket keresek! Ne hagyjon el a megpróbáltatás idején!

– Nagy Isten! – kiáltott fel az öregember. – Kicsoda ön?

E pillanatban kinyílt a ház ajtaja, s belépett Felix, Safie és Agatha. Megpillantottak, s nincs szó, mely kifejezné elszörnyedésüket és felháborodásukat. Agatha elájult, s Safie még arra is képtelenül, hogy barátnőjén segítsen, kirohant a házból. Felix előreszökkent, s emberfölötti erővel elrántott apjától, akinek átölelve tartottam a térdét. Eszeveszett dühében a földre tepert, s a botjával vadul fejbe vágott. Én széttéphettem volna, mint oroszlán az antilopot, de minden erő kiszállt belőlem, mintha betegség emésztene, s a kisujjamat sem mozdítottam. Láttam, Felix újra ütni akar, s akkor úrrá lett rajtam a fájdalom és a szenvedés, otthagytam a tanyát, s az általános zűrzavarban észrevétlenül ólamba menekültem.

Tizenhatodik fejezet

Átkozott, átkozott teremtőm! Hát miért élek?! Miért nem oltottam ki abban a pillanatban az élet szikráját, amivel oly könnyelműen megajándékoztál? Nem tudom. Akkor még nem vett erőt rajtam a kétségbeesés. Dühöt éreztem és bosszúvágyat. Élvezettel pusztítottam volna el a tanyát és lakóit, s telezabáltam volna magam jajgatásukkal és nyomorúságukkal.

Mikor beesteledett, otthagytam menedékhelyemet, és kimentem az erdőbe. Most már nem tartott vissza a félelem, hogy fölfedeznek, és félelmesen üvöltve eresztettem szabadjára fájdalmamat. Olyan voltam, mint a vadállat, mely széttöri a csapdát, elpusztítottam mindent, ami utamat állta, s a szarvas gyorsaságával törtem át tombolva az erdőn. Ó, mily nyomorúságos éjszakám volt! Gúnyosan csillogtak fölöttem a hideg csillagok, s csupasz ágak integettek a fejem fölött. A mindent beborító némaságon néha át-áttört egy madár édes hangja. Nyugalmas volt, boldog volt minden, csak én nem. Én, mint az ősdémon, a poklot viseltem magamban, s rádöbbenvén, nem éreznek együtt velem, kiszaggattam volna a fákat, dúltam, pusztítottam volna magam körül, hogy aztán leüljek, és gyönyörködjem a rombolásban.

De ez olyan érzelmi fényűzés volt, amely nem tarthatott soká. Belefáradtam a mértéktelen testi erőfeszítésbe, s beteg, tehetetlen kétségbeeséssel hanyatlottam a nyirkos fűre. A milliárdnyi ember közül nem akadt egy sem, akinek megesett volna rajtam a szíve, vagy támogatott volna; miért legyek hát én jó az ellenségeimhez? Nem, ettől a pillanattól kezdve örök időkre hadat üzentem az emberfajnak, s mindenki másnál inkább annak, aki megteremtett, s ily módon kibírhatatlan nyomorúságba taszított.

Aztán fölkelt a nap. Emberhangokat hallottam, s tudtam, lehetetlen napközben visszatérnem menedékhelyemre. Ezért hát megbújtam a bokrok sűrűjében, s elhatároztam, a következő órákat helyzetem végiggondolására szánom.

A kellemes napsütés és a tiszta, nappali levegő valamennyire visszaadta nyugalmamat, s mikor fölmértem, mi is történt a tanyán, akár tetszett, akár nem, azt kellett hinnem, elsiettem következtetéseimet. Kétségtelenül ostobán viselkedtem. Nyilvánvaló, hogy beszélgetésünk jóakaratra hangolta irántam az apát, és bolondság volt személyesen megmutatkoznom iszonyodó gyermekei előtt. Inkább csak De Laceyval kellett volna megismertetnem magam, s fokról fokra fölfednem kilétemet a család többi tagja előtt, hogy fölkészüljenek megjelenésemre. De nem tartottam orvosolhatatlannak hibámat, s hosszas fontolgatás után elhatároztam, visszatérek a tanyára, megkeresem az öreget, s elmondván a magamét, a magam oldalára állítom őt.

E gondolat megnyugtatott, délután mély álomba merültem, de a vérem heve nem engedte, hogy békés álmaim legyenek. Örökké ott lebegett előttem az előző napi szörnyű jelenet képe. A menekülő nők s a dühöngő Felix, amint elránt apja lába elől. Fáradtan ébredtem, s már majdnem éjszaka volt, mire előkúsztam rejtekhelyemről, s nekifogtam élelmet gyűjteni.

Éhségemet lecsillapítván, a tanyához vezető jól ismert ösvény felé vettem lépteimet. A tanyán békességet leltem. Becsúsztam ólamba, s némán vártam a megszokott órát, mikor a család fölébred. Az óra elmúlt, a nap már magasan járt az égen, de a tanya lakói nem tűntek föl. Egész testemben reszkettem, s valami rettenetes szerencsétlenséget sejdítettem. Benn a tanyán sötét volt, s nem hallottam mozgást. Képtelen vagyok leírni e várakozás feszültségét.

Egyszerre fölbukkant két parasztember; megálltak a ház előtt, hevesen hadonászva vitattak valamit, de hogy mit, azt nem értettem, mert az ország nyelvét beszélték, amely különbözött pártfogóimétól. Röviddel ezután megjelent Felix is egy másik parasztember társaságában. Meg voltam lepve, mert tudtam, reggel nem hagyta el a tanyát, aggódva vártam tehát, hogy beszélgetésükből kiderül-e e szokatlan jelenség oka.

– Tudja-e – kérdezte a másik –, így ki kell fizetnie háromhavi bért, s itt hagyja a kertje termését? Én nem kívánok semmiféle tisztességtelen nyereségre szert tenni, arra kérem tehát, gondolkodjék pár napig, mielőtt végleg elhatározza magát.

– Semmi értelme – mondta Felix. – A tanyán nem lakhatunk tovább. Apám élete, annak a szörnyűségnek következtében, amit említettem, a legnagyobb veszélyben forog. Feleségem és húgom soha nem heveri ki e megrázkódtatást. Nagyon kérem, ne is próbáljon meggyőzni az ellenkezőjéről. Fogadja el a bérleti díjat, és hagyjon menekülni minket.

Felix, miközben ezt mondta, hevesen reszketett. Társa is, ő is betért a tanyára, pár percig mindketten benn maradtak, aztán eltávoztak. Én soha többé nem láttam viszont a De Lacey családot.

A nap hátralevő részében ott maradtam az ólban, mély és tompa kétségbeesésbe merültem. Pártfogóim elmentek, s ezzel megszakadt az utolsó szál is, amely engem a világhoz fűzött. Most éreztem először, mint tölt el a bosszú és gyűlölet érzése, s nem is igyekeztem megfékezni; hagytam, hogy elragadjon az ár, s pusztításon, ölésen járt az eszem. De amint eszembe jutottak barátaim, De Lacey nyájas hangja, Agatha szelíd tekintete és az arab lány páratlan szépsége, megeredt a könnyem, és ez megenyhített. Amikor azonban eszembe jutott, miként tagadtak meg, visszatért a dühöm; s mert nem volt módom rá, hogy embert bántsak, tomboló haragom élettelen tárgyak ellen irányult. Mikor beesteledett, körülraktam a tanyát gyúlékony anyagokkal, s miután a kert termését az utolsó szálig elpusztítottam, magamra kényszerített türelemmel vártam, hogy lemenjen a hold, s gonosz művemnek nekifogjak.

Estére vad szél támadt az erdő felől, szétkergette a felhőket. Úgy zúdult rám a szélvihar, mint a lavina, s ettől valami olyasmi fogott el, ami elsöpörte a logika és a józan megfontolás határait. Meggyújtottam egy száraz faágat, s tombolva táncoltam körül a hűséges tanyát, miközben egyre a nyugati látóhatárt lestem, amelynek szegélyét még éppen csak megérintette a hold. Végre elbújt a holdtányér legalja, s én megcsóváltam az ágat. A hold eltűnt, s én üvöltve gyújtottam meg a szalmát, harasztot és gallyat, amit összehordtam. A szél belekapott a tűzbe, a tanyát nyomban körülvették a lángok, hozzátapadtak, s végignyalták villás, pusztító nyelveikkel.

Amint meggyőződtem róla, hogy semmiféle segítség nem mentheti meg volt lakóhelyemnek egy darabkáját sem, mentem, s az erdőben kerestem menedéket.

S most, amikor előttem a világ, merre irányítsam lépteimet? Úgy döntöttem, messzire futok balszerencsém színhelyétől; de számomra, a gyűlölt és megvetett lény számára minden vidék egyaránt szörnyű lesz. Nagy sokára eszembe jutottál te. A naplódból megtudtam, hogy te vagy az apám, a teremtőm. S ugyan kihez fordulhatnék inkább, mint teremtőmhöz, akitől az életet kaptam? Abból, amire Felix Safie-t megtanította, nem hiányzott a földrajz sem. Megtanultam tehát én is a Föld különböző országainak egymáshoz viszonyított elhelyezkedését. Te úgy emlegetted Genfet, mint szülővárosodat, én tehát úgy határoztam, odamegyek.

De hogyan tájékozódjam? Azt tudtam, délnyugat felé kell tartanom, hogy célomhoz érjek, de a Nap volt az egyetlen vezetőm. Nem ismertem a városok neveit, amelyeken majd át kell mennem, és senki embertől nem kérhettem útmutatást. De nem estem kétségbe. Csak tőled remélhettem segítséget, bár nem éreztem irántad semmi mást, csupán gyűlöletet. Érzéketlen, szívtelen teremtő! Te ruháztál föl engem érzékekkel, szenvedélyekkel, aztán kitaszítottál a világba, az emberi megvetés és iszonyodás célpontjául. De akkor is csak tőled igényelhettem szánalmat és jóvátételt, s úgy határoztam, nálad keresem azt az igazságot, amit minden más, emberformát viselő lény megtagadott tőlem.

Utam hosszú volt, és sok szenvedést álltam ki közben. Késő ősz volt, mikor a környéket, ahol oly soká laktam, odahagytam. Csak éjszaka vándoroltam, mert féltem bárki ember szeme elé kerülni. A természet elaggott körülöttem, s a nap elvesztette hevét. Eső és hó zúdult fejemre. Jégpáncélt öltöttek a roppant folyók. A föld kemény volt, fagyos, csupasz, s nem leltem magamnak fedelet. Ó, föld! Hányszor átkoztam meg létem okozóját! A természet minden nyájasságából kivetkőzött, s bennem minden keserű epévé vált. Minél közelebb jutottam lakóhelyedhez, annál inkább éreztem, hogy eluralkodik szívemen a bosszúvágy. Hullott a hó, és megkeményedtek a vizek; de nekem nem volt nyugovásom. Olykor egy-egy véletlen útba igazított, térképet is szereztem az országról, de így is le-letévedtem a helyes útról.

A kínszenvedés nem hagyott megpihenni; nem történhetett velem olyasmi, ami ne a dühömet és nyomorúságomat táplálja, de egyvalami – a svájci határon, mikor a nap lassan visszanyerte melegét, s a föld már megint zöldet mutatott – különösen elmélyítette érzelmeim szörnyű keserűségét. Napközben általában pihentem, s csak éjszakára voltam úton, amikor bizonyos volt, hogy ember nem láthat. Egy reggel azonban úgy találtam, az ösvény sűrűben vezet, s így vállalkoztam rá, hogy napkelte után is folytassam utamat. A nap, az első tavaszi napok egyike gyönyörűséges fényével és balzsamos levegőjével még engem is fölvidított. Réges-rég halottnak vélt, szelíd és gyönyörteli érzelmek éledtek újra bennem. Félig meglepve ezen érzelmek újdonságától, hagytam, hogy magukkal ragadjanak, majd magányomról és torz voltomról megfeledkezve még boldognak lenni is bátorkodtam. Lágy könnyek harmatozták arcomat, és könnyes szememet hálásan emeltem az áldott nap felé, amely ekkora gyönyörrel ajándékozott meg.

Csak róttam a kanyargós erdei ösvényt, míg el nem értem a vadon határát, azt a mély és gyors vizű folyót, amelybe belelógtak az erdő szélső fáinak rügyező tavaszi ágai. Itt megálltam, mert nem tudtam, milyen utat kövessek, s egyszerre emberi hangokat hallottam, amelyek arra indítottak, hogy elbújjak egy ciprusfa árnyékába. Alig bújtam el, egy leányka közeledett futva, pontosan a búvóhelyem felé, s nagyokat kacagott, mintha játékból menekülne valaki elől. A folyó meredek partján folytatta az útját, lába váratlanul megcsúszott, s ő beleesett a gyors vizű folyóba. Én kiugrottam rejtekhelyemről, s a víz sodrát hallatlan erőfeszítéssel legyőzve megmentettem őt, és partra húztam. Elvesztette eszméletét, s én amit csak tudtam, megtettem, hogy életre keltsem, de egyszer csak megzavart egy paraszt közeledése; valószínűleg előle szökött meg játékból a leány. Mikor meglátott, odaugrott hozzám, kitépte kezemből a leánykát, s berohant az erdő mélyére. Én utánasiettem, magam sem tudom, miért, de az ember, mikor észrevette közeledésemet, rám fogta puskáját, és elsütötte. Én a földre hanyatlottam, megsebesítőm pedig lélekszakadva bemenekült az erdőbe.

Ez volt hát jótettem jutalma! Megmentettem egy emberi lényt a pusztulástól, s viszonzásként most egy húsomat-csontomat szaggató mély seb fájdalmától vonaglottam. A nyájas szelídséget, amit alig néhány pillanattal előbb éreztem, most pokoli düh váltotta fel, s a fogamat csikorgattam belé. Fájdalmam hevében örök gyűlöletet és bosszút esküdtem az emberiség ellen. De a sebem fájdalma letepert. Érverésem megszűnt, s én elájultam.

Hetekig éltem nyomorúságosan az erdőben, s igyekeztem meggyógyítani sebemet. A golyó a vállamat érte, s nem tudtam, benn maradt, vagy átment rajta. Eltávolítani semmiképpen sem állt módomban. S szenvedésemet még csak súlyosbította az a nyomasztó érzés, hogy igazságtalanul és hálátlanságból sebesítettek meg. Naponta, újra meg újra bosszút esküdtem – gyilkos bosszút, mert csak az kárpótolhatott kiállott szenvedésemért és felháborodásomért.

Pár hét múlva begyógyult a sebem, és folytathattam utamat. Fájdalmamat most már nem enyhítette sem a ragyogó napsütés, sem a lágy tavaszi szellő. Minden gyönyörűség gúny volt csak sértett elhagyatottságomban, s még fájdalmasabban figyelmeztetett: engem nem a szépség élvezetére teremtettek.

De fáradalmaim végükhöz közeledtek, s akkortól számítva két hónapon belül Genf határába értem.

Estére érkeztem oda, s a város környéki mezők közt kerestem búvóhelyet, hogy jól meggondoljam, mint is folyamodjam hozzád. Elcsüggesztett a kimerültség, az éhség, s nagyon is boldogtalan voltam, hogy élvezni tudtam volna a lágy esti szellőt vagy a látványt, amint a nap lebukik a Jura bámulatos hegyei mögé.

Elszenderedtem, s ez könnyített töprengésem kínján, ám könnyű álmomat egy gyermek közeledése zavarta meg; futva közelített gyermeki jókedvében a zughoz, ahol meghúztam magam. Ahogy rámeredtem, egyszerre az a gondolatom támadt, hogy e gyermeknek még bizonyára nincsenek előítéletei, s ahhoz még rövid ideje él, hogy beléoltódott volna a torz utálata. Ha tehát megfoghatnám, akkor társat s barátot nevelhetnék belőle, s nem lennék oly magányos ezen az emberekkel benépesített földön.

E gondolattól vezettetve elkaptam a gyermeket, mikor elszaladt mellettem, s odavontam magamhoz. Amint megpillantott, szeme elé kapta a kezét, s élesen fölsikoltott. Erőszakkal elhúztam a kezét az arca elől, s azt mondtam:

– Gyermek, mire való ez? Nem akarlak bántani. Hallgass rám!

Hevesen dulakodott velem.

– Engedjen el! – kiáltotta. – Szörnyeteg! Ocsmány szörnyeteg! Darabokra akar tépni, és föl akar falni! Maga az emberevő óriás! Engedjen el, mert megmondom a papának!

– Gyermek, nem látod te többé a papádat. Velem jössz.

– Csúf szörnyeteg! Engedjen! A papám szenátor! Monsieur Frankenstein. Majd megbünteti magát. Nem mer itt tartani!

– Frankenstein! Szóval te az ellenségeimhez tartozol, azok közé, akik ellen örök bosszút esküdtem! Te leszel hát az első áldozatom!

A gyermek még dulakodott, s olyan jelzőkkel halmozott el, amelyek mélységes kétségbeeséssel töltötték el szívemet. Megragadtam a torkát, hogy elhallgattassam – egy pillanat, s holtan hevert a lábamnál.

Csak néztem áldozatomat, s szívem dagadt a mámoros örömtől és pokoli diadaltól. Összecsaptam a kezem, úgy kiáltottam fel:

– Én is tudok bánatot okozni! Az ellenségem sem sérthetetlen. Ez a halál kétségbe ejti, s még ezer más kínozza, s kergeti majd pusztulásba.

Amikor a gyerekre szegeztem a szemem, csillogó valamit pillantottam meg a mellén. Elvettem. Egy gyönyörű nő arcképe volt. Hiába minden rosszindulatom, meglágyított és vonzott ez az arc. Percekig bámultam gyönyörködve seprűs pillájú fekete szemét és bájos ajakát. De egyszerre visszatért dühöm. Eszembe jutott, hogy én egyszer s mindenkorra meg vagyok fosztva attól az örömtől, amit az ilyen gyönyörű teremtmények ajándékozhatnak valakinek, s ha ő, akinek képmását szemlélem, ha ő véletlenül rám pillantana, az isteni jóság helyét undor és félelem kifejezése foglalná el.

Hát csodálkozol, ha az ilyen gondolatok dühöt szültek bennem? Inkább az a csoda, hogy abban a pillanatban fájdalmamat ordítással vezettem le, s nem rohantam inkább az emberek közé, hogy elpusztítani igyekezvén őket, magamat is elpusztítsam.

Miközben ilyen érzések uralkodtak bennem, elhagytam a helyet, ahol a gyilkosságot elkövettem, s biztonságosabb rejtekhelyet kerestem. Beléptem egy csűrbe, amely üresnek tetszett. Ám egy nő aludt odabenn a gyér szalmán. Fiatal volt. Nem olyan gyönyörű, mint akinek az arcképét őriztem, de kellemes arcú s bájos, fiatalsága és egészsége virágában. Íme, gondoltam, még valaki, aki bárkit megajándékoz örömszerző mosolyával, csak engem nem. Fölébe hajoltam, s odasúgtam neki:

– Ébredj, angyalom, itt a kedvesed, aki az életét odaadná szemed egyetlen szerető pillantásáért. Ébredj, szerelmem!

Az alvó nő megmoccant. Végigborzongott rajtam a rémület. Mert hátha fölébred, meglát, megátkoz, és gyilkost kiált? Biztosan azt is tette volna, ha lehunyt szeme kinyílik és meglát. Őrült gondolat volt. Életre keltette bennem a démont – ne én, szenvedjen ő. A gyilkosságért, amit azért követtem el, mert örökre meg voltam fosztva attól, amit ő adhatott volna, bűnhődjék ő. Ő a bűn forrása. Legyen hát övé a büntetés is! Hála Felix leckéinek és az ember vérszomjas törvényeinek, megtanultam, hogyan kell gonoszat cselekedni. Fölébe hajoltam, s az arcképet biztonságosan elhelyeztem ruhája egy redőjében. Megint megmoccant, és én elmenekültem.

Napokig visszajártam a helyre, ahol e jelenetek lejátszódtak. Néha azért, mert téged akartalak látni, néha hogy egyszer s mindenkorra itthagyjam e világot s minden nyomorúságát. Egy idő múlva azonban útra keltem e hegy felé, keresztül-kasul bejártam minden zugát, miközben emésztett az izzó szenvedély, amelyet csak te tudsz lehűteni. Nem válhatunk el addig, míg meg nem ígéred, kívánságomnak eleget teszel. Egyedül vagyok, és nyomorult vagyok. Ember nem társul velem, s csak az a nő nem tagadja meg magát tőlem, aki maga is torz és iszonyú, akár magam. Nekem az kell, hogy az életem párja az én fajtám legyen, tökéletlen maga is, mint én. És e lényt neked kell megteremtened!

Tizenhetedik fejezet

A lény befejezte szavait, s választ várva rám szegezte szemét. De én megdöbbenésemben és zavaromban képtelen voltam úgy elrendezni gondolataimat, hogy teljes egészében felfogjam javaslatát.

Folytatta.

– Nőt kell teremtened számomra, akivel együtt élhetek, a létemhez nélkülözhetetlen kölcsönös megértésben. Ezt csak te tudod megtenni, s ezt olyan jogomként követelem, amit nem tagadhatsz meg tőlem.

Történetének vége megint fölszította bennem a dühöt, ami már kialudt, mikor békés életéről beszélt a tanya lakói közt, s most képtelen voltam magamban tartani, ami bennem égett.

– Megtagadom – mondtam –, s nincs az a kínzás, amivel képes lennél kicsikarni beleegyezésemet. Módodban áll engem tenni a legnyomorultabbá minden ember közt, de azt soha el nem éred, hogy a magam szemében lealjasuljak. Még hogy egy újabb magadfajtát teremtsek, s közös gonoszságtok gyászba borítsa a világot! Távozz! Megadtam a választ. Megkínozhatsz, de ebbe sosem egyezem bele.

– Tévedsz – felelt a démon. – Fenyegetés helyett inkább vitába szállok veled. Azért vagyok gonosz, mert nyomorult vagyok. Hát nem kerül, nem gyűlöl az egész emberiség? Te, a teremtőm, legszívesebben darabokra tépnél, hogy diadalmaskodj rajtam. Gondold csak meg, és mondd, miért szánjam én jobban az embert, mint az ember engem? Te nem tartanád gyilkosságnak, ha beletaszítanál – már ha képes lennél rá – egy jégszakadékba, és így pusztítanád el a testemet, tulajdon kezed alkotását. Tiszteljem az embert, ha ő megvet engem? Éljünk együtt kölcsönös jóakaratban; s akkor, ahelyett hogy ártanék neki, hálakönnyekkel a szememben, mert befogadott, el fogom halmozni minden jóval. De ez lehetetlen. Az emberi érzékek áthatolhatatlan gátat emelnek egyesülésünk elé. Én meg nem nyugszom bele az alávaló rabszolgaságba. Megbosszulom a rajtam esett sérelmeket. Ha szeretetet nem kelthetek, majd keltek félelmet, s kiváltképp ellened esküszöm kiolthatatlan gyűlöletet, ősellenségem, teremtőm. Vigyázz! Mindent elkövetek a romlásodra mindaddig, míg úgy meg nem keserítem a szívedet, hogy megátkozod a napot is, amikor a világra jöttél.

Ördögi düh hevítette, miközben ezt kimondta. Arca görcsösen összerándult, emberszemnek elviselhetetlenül iszonyúra, de egyszerre lecsillapodott, s így folytatta:

– Én meg akartam őrizni a józanságomat. E szenvedély azért árt nekem, mert nem vagy hajlandó mérlegelni, hogy te vagy túlzott hevének okozója. Ha csak egyvalaki is jóindulattal viseltetne irányomban, én százszorosan, ezerszeresen viszonoznám. Egyetlen lélek kedvéért békét kötnék az egész emberfajjal! De most megint olyan gyönyörű álmokba merülök, amelyek soha nem válnak valóra. Csak annyit kérek tőled, légy józan és mértéktartó. Egy éppoly csúf teremtményt szeretnék, mint jómagam, csak más neműt. Nem nagy ajándék, de én mindössze ennyit kaphatok, s ennyivel meg is elégszem. Igaz, szörnyetegek leszünk mind a ketten, akiket nem fogad be a világ, de épp azért egymáshoz annál jobban ragaszkodunk. Az életünk nem lesz boldog, de ártalmatlan, és ment attól a nyomorúságtól, amit most szenvedek. Ó! Teremtőm, tégy boldoggá! Hadd legyek hálás neked a jótéteményedért! Hadd lássam, hogy rokonszenvet ébresztek legalább egy élőlényben. Ne tagadd meg kérésemet!

Meghatódtam. Végigfutott ugyan a hátamon a hideg, ahogy beleegyezésem következményeire gondoltam, de úgy éreztem, az érvelésében van némi igazság. A története s az érzései, amelyeket kifejezett, érző lelkét bizonyították. S én, mint a teremtője, vajon nem tartozom megadni neki azt a boldogságot, ami hatalmamban áll, s ami megilleti?

Észrevette érzelmeim változását, s folytatta:

– Ha ebbe beleegyezel, se te, sem más ember nem lát minket soha többé. Elbujdosom Dél-Amerika roppant erdőségeibe. Az én élelmem nem ugyanaz, mint az emberé. Én nem ölök bárányt és kecskegidát, hogy kielégítsem az étvágyamat. Elélek én makkon és bogyókon is. Párom meg ugyanolyan lesz, mint én, s megelégszik ugyanazzal. Ágyat száraz levelekből vetünk. A nap ugyanúgy süt miránk, mint az emberekre, s megérleli a mi étkünket is. E kép békés és emberséges, s érezned kell, kérésemet csak felelőtlen hatalmadban és kegyetlenségből tagadhatod meg. Ha eddig nem szántál is, most látom szemedben az együttérzést. Hadd ragadjam meg hát a kedvező pillanatot, s vegyelek rá az ígéretre, amelyre oly hevesen vágyom.

– Azt mondod – feleltem –, elbujdosol onnét, ahol emberek laknak, s a vadonban települsz meg, ahol erdei vadak lesznek a társaid. De mint viseled majd el a száműzetést te, aki annyira sóvárogsz az ember szeretetére és együttérzésére? Visszajössz, jóságot keresel, s megint megvetéssel találkozol. Kiújulnak gonosz szenvedélyeid, s akkor már társad is lesz, aki segít a pusztítás munkájában. Ez nem lesz jó. Ne is vitatkozz, nem egyezhetem bele.

– Milyen állhatatlanok az érzelmeid! Alig egy perccel ezelőtt még meghatottan hallgattad a szavaimat, most hát miért zárkózol el a panaszom elől? Esküszöm neked a földre, amelyet lakok, s terád, aki megalkottál, hogy párommal, akivel megajándékozol, elhagyom az ember szomszédságát, s a lehető legvadabb vidéken telepszem meg. Gonosz szenvedélyeim kialusznak, mert lesz, aki megértsen! Életem lassan elfolyik, s halálom óráján nem fogom átkozni alkotómat.

Szavai különös hatással voltak rám. Részvéttel voltam iránta, sőt néha úgy éreztem, szeretném megvigasztalni, de amikor ránéztem, s megpillantottam ezt az ocsmány valamit, mely mozog és beszél, elszorult a szívem, s az érzéseim iszonyra és gyűlöletre váltottak át. Igyekeztem elfojtani ezeket az indulatokat. Ha rokonszenvet nem is érzek iránta, gondoltam, akkor sincs jogom megtagadni tőle azt a kevéske boldogságot, amit még hatalmamban áll megadnom neki.

– Esküdözöl – mondtam –, hogy nem okozol semmi bajt, de eddig vajon nem tanúsítottál-e akkora rosszindulatot, ami miatt joggal lehetek bizalmatlan irántad? Vajon nem cselfogás-e ez, hogy a bosszúdnak tágabb teret nyitva annál nagyobb legyen a diadalod?

– Mit akarsz? Velem ne kukoricázz, én választ követelek. Ha nem köt semmi, és nem szeretek senkit, akkor gyűlölet és gonoszság a részem. De ha szeret valaki, ez semmivé teszi bűneim okát, s olyasvalakivé leszek, akinek a létezését sem veszi észre senki. Az én gonoszságom a rám kényszerített és utált magány gyermeke, de ha velem egyenlővel élek együtt, szükségszerűen támad föl bennem az erény. Akkor egy érző lény szeretetét érzem, s kötve tart a létezés és a történések lánca, amelyről most elszabadultam.

Hallgattam egy darabig, s eltöprengtem azon, amit elmondott, s az érvein, amelyeket elősorolt. Azokon az ígéretes erényeken gondolkodtam, amelyeket léte kezdetén tanúsított, s hogy miként hiúsította meg utóbb minden jó szándékát az az undor és megvetés, amit pártfogói tanúsítottak irányában. Számításomban nem mulasztottam el figyelembe venni fenyegető erejét sem. Egy teremtmény, amely megél a gleccserek jégbarlangjaiban, s üldözői elől megbúvik a hozzáférhetetlen meredélyek párkányain, olyan képességek birtokában van, amelyekkel hiábavaló szembeszegülnöm. Hosszú gondolkodás után arra a következtetésre jutottam, hogy mind neki, mind embertársaimnak akkor teszek jót, ha teljesítem a kívánságát.

Odafordultam hát hozzá, s így szóltam:

– Beleegyezem a kérésedbe, ha ünnepélyesen megesküszöl, hogy itt hagyod Európát s minden más helyet, amelynek szomszédságában ember él, amint nőt adok neked, aki elkísér száműzetésedre.

– Esküszöm – kiáltotta – a napra és a kék egekre, a szeretet tüzére, mely szívemben ég, hogy ha megadod, amiért imádkozom, engem többé nem látsz, míg ezek léteznek. Menj haza, s kezdj hozzá! Kimondhatatlan aggodalommal figyelem munkádat, de ne félj, csak akkor bukkanok fel, ha végeztél vele.

Ezt mondván otthagyott, talán mert félt, hogy megváltoznak az érzelmeim. Láttam, amint leereszkedik a hegyoldalon, sebesebben, mint a szálló sas, majd hamarosan elvész a jégtenger hullámai közt.

Elbeszélése egy egész napot igénybe vett, s a nap már a látóhatár széle felé járt, mikor hazaindultam. Tudtam, sietnem kell le a völgybe, mert hamarosan sötétség vesz körül, de szívem nehéz volt, s lépteim lassúk. A vesződséges út a kanyargós hegyi ösvényeken s az igyekezet, hogy a lábamat lépésről lépésre szilárdan megvessem, így, tele indulattal, amelyet a nap eseményei váltottak ki belőlem, nagyon nehezemre esett. Jócskán beesteledett tehát, mire félútra, a pihenőhöz értem, s letelepedtem a kút mellé. Hol itt, hol ott csillantak fel az égen a csillagok, mikor a felhők épp elvonultak előlük. Sötét fenyők szöktek magasra előttem, s lépten-nyomon kidőlt fák hevertek a földön. Csodásan ünnepélyes volt a táj, s különös gondolatokat ébresztett bennem. Elsírtam magam keserűen, s kezemet összekulcsolva így kiáltottam föl: „Ó! Ti csillagok és felhők s ti szelek, mind csak csúfolkodtok velem. Ha igazán szánnátok, elpusztítanátok az érzést és az emlékezetet. Adjátok, hogy semmivé legyek, de ha nem, távozzatok, távozzatok, s hagyjatok magamra e sötétségben!”

Eszeveszett és nyomorult gondolatok ezek, de el sem tudom mondani, mekkora súllyal nehezedett rám a csillagok örök hunyorgása, s mint hallgattam minden szélroham zúgását, mintha csúf, gyászos sirokkó lenne, mely csak azért fúj, hogy én elasszak tőle.

Már hajnalodott, mire Charmounix-ba megérkeztem. Meg sem álltam pihenni, már indultam is tovább Genfbe. Még a szívem mélyén sem tudtam magyarázatot adni az érzéseimre – hegynyi súllyal nyomtak, s a kínszenvedésem megsemmisült roppant terhük alatt. Így értem haza, léptem be a házba, s mutatkoztam családom előtt. Elgyötört és tébolyult arcom megriasztotta őket, de nem feleltem egyetlen kérdésükre sem, s szólni is alig szóltam. Úgy éreztem, mintha kiátkoztak volna – mintha nem lenne jogom rá, hogy együttérzésükre igényt tartsak –, mintha soha többé nem élvezhetném a társaságukat. De még így is az imádásig szerettem őket; őket akartam megmenteni, azért szántam rá magam a feladatra, amelytől annyira iszonyodtam. Attól, hogy mi vár rám, most egyszeriben megszűnt az életem minden más körülménye, úgy múlt el tőlem valamennyi, mint az álom, s számomra ez a gondolat jelentette már az élet egyetlen valóságát.

Tizennyolcadik fejezet

Teltek a napok, s teltek a hetek, miután Genfbe visszatértem, s képtelen voltam összeszedni a bátorságomat, hogy a munkámnak nekikezdjek. Bármennyire féltem is a csalódott démon bosszújától, képtelen voltam legyőzni ellenérzésemet a rám váró feladattal szemben. Úgy találtam, nem tudnék megszerkeszteni egy nőt anélkül, hogy ne szentelnék megint néhány hónapot az elmélyült tanulmányoknak és fáradságos kutatásnak. Hallottam valami fölfedezésről, amit egy angol természetbölcselő tett, s amelynek ismerete lényeges volt sikerem szempontjából, így néha már az jutott eszembe, kieszközlöm apám hozzájárulását egy Angliában e célból teendő látogatáshoz, de minden ürügy jó volt számomra, hogy ezt halogassam, annyira húzódoztam megtenni az első lépést egy olyan vállalkozás irányában, amelynek elengedhetetlen kényszeréről nem voltam már oly egyértelműen meggyőződve, mint korábban. Kétségtelen, bizonyos változás ment végbe bennem. Egészségem, mely mind ez ideig hanyatlott, most helyreállt, s kedélyem is, ha épp nem nyomasztotta szerencsétlen ígéretem, ennek arányában javult. Atyám örömmel látta e változást, s most az volt a fő gondja, miként tüntethetné el végleg mélabúm maradványait, melyek hébe-hóba visszatértek, s mindent fölfaló feketeségükkel homályba borították a kezdődő napsütést. Ilyenkor a teljes magányban találtam menedéket. Egész napokat töltöttem a tavon egy kis csónakban, néztem a felhőket, némán s figyelmetlenül hallgattam a fodrozó víz csobogását. Ritkán esett meg, hogy a friss levegő meg a fényes nap ne állította volna helyre bizonyos fokig a lelkem nyugalmát, s hazatérve ne fogadtam volna mosolyra készebben s vidámabb szívvel szeretteim köszöntését.

Amikor egyik csavargásomról hazatértem, apám félrehívott, s így szólt:

– Örömmel látom, drága fiam, hogy visszatértél korábbi szórakozásaidhoz, s úgy látszik, kezded összeszedni magadat. Ám mégis boldogtalan vagy, s még mindig kerülöd a társaságunkat. Egy idő óta már gyanítani se gyanítom, mi lehet ennek az oka, de tegnap eszembe jutott valami, s ha a feltevésem helytálló, nagyon kérlek, mondd meg. A tartózkodás ebben a kérdésben nemcsak haszontalan, de megháromszorozza mindannyiunk szenvedését.

Megreszkettem e bevezetéstől, s apám imigyen folytatta:

– Bevallom, fiam, mindig arra számítottam, házasságtok a mi drága Elizabethünkkel házunk vigasza és hanyatló éveim támasza lesz. Kora gyermekkorotoktól vonzódtok egymáshoz. Együtt tanultatok, és úgy látszott, jellemeteket és ízléseteket tekintve is tökéletesen egymáshoz illetek. De oly vak az emberi tapasztalás, hogy amit tervem legbiztosabb támaszának hittem, tán épp ez tette teljesen tönkre. Meglehet, te húgodnak tekinted őt, s nem kívánod, hogy feleséged is legyen. Sőt tán találkoztál valakivel, és beleszerettél; s mert úgy véled, téged a tisztesség Elizabethhez köt, e belső küzdelem okozza a sajgó fájdalmat, mely láthatólag gyötör.

– Drága atyám, nyugodj meg. Gyöngéden s őszintén szeretem kuzinomat. Nem ismerek nőt, aki oly forró csodálatot és szeretetet váltott volna ki belőlem, mint Elizabeth. Minden reményemet s egész jövőmet leendő egybekelésünkre alapozom.

– Drága Victorom, érzelmeid, amelyeknek hangot adtál, több örömöt szereznek nekem, mint régóta bármi. Ha így érzel, biztosan boldogok leszünk, bármi történjék is, ami ránk veti árnyékát. Épp ezt, a sötét árnyékot, mely a kedélyedet annyira megüli, ezt szeretném eloszlatni. Mondd meg tehát: van-e valami ellenvetésed házasságtok mielőbbi ünnepélyes megpecsételése ellen? Üldözött bennünket a balsors, az utóbbi idők eseményei kizökkentettek a mindennapok derűs nyugalmából, amely éveim számához és hanyatló erőmhöz illenék. Te fiatal vagy, de lévén tisztességes vagyon birtokában, nem hiszem, hogy a korai házasság egy kicsit is akadályozná talán már kialakult, nagyra törő és hasznos terveidet. Ám ne hidd, hogy kényszeríteni akarlak a boldogságra, vagy az, ha netán a házasságot későbbre óhajtod halasztani, bármi komoly aggodalmat okozna nekem. Mérlegeld hát szavaimat elfogulatlanul, és arra kérlek, felelj őszintén és bizalommal.

Némán hallgattam atyámat, s egy darabig még azután sem tudtam választ adni neki. Számtalan gondolat kavargott agyamban, s igyekeztem valami következtetésre jutni. Mert sajna még a gondolat is, hogy Elizabethtel azonnal egybekeljek, rémítő és kétségbeejtő volt az én számomra. Ünnepélyes ígéret kötött, amit még nem teljesítettem, de nem mertem megszegni sem, mert ha megszegném, ki tudja, miféle szörnyűségeket zúdítanék nemcsak magamra, hanem szerető családomra is! Hát ünnepelhetek-e én így, e szörnyű súllyal a nyakamon, mely lehúz a földre? Előbb teljesítenem kell, amiben megállapodtunk, hadd távozzék a szörnyeteg a párjával, s csak azután élvezhetem egybekelésünk örömét, amitől a lelkem békéjét várom.

Eszembe jutott az is, hogy vagy Angliába kell utaznom, vagy hosszú levelezést kell folytatnom azokkal az angol természetbölcselőkkel, akiknek tudását és fölfedezését nem nélkülözhetem jelen vállalkozásom során. A kívánt értesülések megszerzésének ez utóbbi módszere késedelmet okoz és nem kielégítő. És amellett leküzdhetetlenül idegenkedtem tőle, hogy e gyűlöletes feladatot apám házában végezzem el, miközben a szokott módon érintkezem szeretteimmel. Tudtam, közben ezernyi félelmes véletlen következhet be, s ezek közül a legcsekélyebb is fényt vetne egy olyan történetre, mely iszonnyal töltené el mindazokat, akik hozzám oly közel állnak. Azzal is tisztában voltam, gyakran el fogom veszíteni az önuralmamat, s nem leszek képes elrejteni azokat a mardosó érzéseket, amelyek e rémületes tevékenység előrehaladtával okvetlenül hatalmukba kerítenek. Így hát, míg ezzel foglalkozom, távol kell tartanom magamat mindazoktól, akiket szeretek. Ha egyszer elkezdtem, hamar a végére fogok járni, s akkor talán helyreáll családom békessége és boldogsága. Ha ígéretem teljesítem, a szörnyeteg örökre eltávozik. Vagy (képzeletem szívesen játszott a gondolattal) időközben halálos baleset éri, s ez rabszolgaságomnak örökre véget vet.

Ezek az érzelmek diktálták atyámnak adott válaszomat. Megmondtam, Angliába szeretnék ellátogatni, de kérésem igazi okát titokban tartva kívánságomat olyan álruhába öltöztettem, amely nem keltett gyanút, de komolysága láttán apám könnyen ráállt a teljesítésére. Oly hosszú idő minden mást elnyelő mélabúja után, amely mélységét és hatását tekintve már-már őrület volt, boldogan látta, mily örömömet lelem az utazás gondolatában, s azt remélte, hogy mire hazatérek, a környezetváltozás és a különböző szórakozások hatására megint az leszek, aki voltam.

Teljesen rám bízta, mennyi ideig maradok távol. Úgy terveztük, néhány hónapig vagy legfeljebb egy évig maradok. Atyai gondosságból még útitársat is szerzett. Bár velem előzetesen nem beszélte meg, Elizabethtel egyetértésben elintézte, hogy Clerval Strassbourgban csatlakozzék hozzám. Ez ugyan ellentétben volt a feladatom teljesítéséhez annyira áhított magánnyal, de utazásom kezdetén barátom jelenléte semmiképpen nem lesz akadály, s szívemből örültem, hogy ily módon megtakaríthatok magamnak sok-sok órányi tébolyító magányos töprenkedést. Sőt Henry talán megvéd ellenségem tolakodó megjelenésétől. Hiszen ha egyedül lennék, időről időre vajon nem erőltetné-e rám iszonyú jelenlétét, hogy feladatomra emlékeztessen, vagy ellenőrizze előrehaladását?

Elhatároztuk tehát, hogy Angliába utazom, s hazatértem után Elizabethtel nyomban egybekelünk. Atyám az életkora miatt nagyon ódzkodott a halogatástól. Ami engem illet, én egyetlen jutalmat ígértem magamnak utált fáradozásomért – egyetlen vigaszt páratlan szenvedéseimért. Mégpedig azt, hogy amint nyomorúságos rabszolgaságomból szabadulok, nyomban elveszem Elizabethet, s vele egybekelve elfeledem a múltat.

Megtettem hát előkészületeimet az útra, de örökké ott kísértett bennem egy érzés, s ez félelemmel s nyugtalansággal töltött el. Én elmegyek, de miután itt maradó szeretteim nem tudnak ellenségem létezéséről, s mert lehet, hogy őt felingerli távozásom, védtelenül ki vannak téve támadásainak. Ám nem azt ígérte-e, hogy akárhova megyek, elkísér, s nem jön-e el velem Angliába is? E gondolat önmagában rettenetes volt, de megnyugtató is, mivel ez szeretteim biztonságát jelentette. Gyötört a gond, hogy esetleg épp a fordítottja történik. De mióta e teremtmény rabszolgája voltam, mindvégig a pillanat hatása alatt, ösztönösen cselekedtem, s most azt súgták érzéseim, a szörnyeteg a nyomomba ered, s családom ily módon legalább megszabadul a mesterkedéseitől.

Szeptember vége volt, mikor szülőházamnak ismét búcsút mondtam. Az utazás az én ötletem volt, Elizabeth tehát belenyugodott. De tele volt szorongással a gondolattól is, hogy ily módon tőle távol kell elszenvednem a gyász és boldogtalanság támadásait. Az ő gondoskodása szerezte meg számomra útitársul Clervalt – legalább ő legyen velem, még ha egy férfi szeme nem is veszi észre azt az ezernyi apróságot, amely egy nő szorgos figyelmét mind fölkeltené. Szerette volna lelkemre kötni, siessek haza, de elnémította az ezernyi, egymásnak ellentmondó érzés, mikor könnyes-hallgatagon búcsút vett tőlem.

Beugrottam az indulásra váró kocsiba, s alig tudtam, hová is megyek, s azzal sem törődtem, mi folyik körülöttem. Csak egyvalamire volt gondom, s ennek a puszta gondolata is keserves kínt okozott: rakják be a kocsiba vegyészeti eszközeimet is, amelyeket magammal akartam vinni. Komor gondolatokba merülten utaztam át a gyönyörű és felséges tájon, anélkül hogy távolba meredő szemem bármit is észrevett volna. Nem tudtam másra gondolni, csak utam végcéljára s a munkára, amely majd lefoglal.

Pár nap múltán, amit szórakozott tétlenségben töltöttem, miközben kocsim mérföldet mérföld után tett meg, Strassbourgba értem. Itt két napot várakoztam Clervalra. Megjött. Ó jaj, mekkora volt a különbség kettőnk közt! Ő fogékony volt minden újra, örömmel észlelte a lenyugvó nap szépségét, s még annál is jobban örült, ha fölkelni látta, s új napot kezdett. Fölhívta figyelmemet a táj változó színeire s arra, ami az égen volt látható.

– Így érdemes élni! – kiáltott fel. – Ha az ember élvezi az életet! De te, drága Frankensteinem, miért vagy oly csüggedt és bánatos?

Igaz, az én elmémet sötét gondolatok foglalkoztatták, s nem vettem észre sem az Esthajnalcsillag kihunytát, sem a fölkelő nap Rajna vizében tükröződő aranyát. És ön, barátom, sokkal jobban elszórakoznék, ha Clerval naplóját olvasná, aki fogékony és örvendező szemmel vett észre maga körül mindent, mint ha az én töprengéseimet hallgatja. Mert engem, nyomorult emberroncsot átok kísértett, s átok zárta el előlem az örömhöz vezető valamennyi utat.

Abban állapodtunk meg, hogy a Rajnán szállunk alá Strassbourgtól Rotterdamig, s onnét vitorlázunk át Londonba. Útközben magunk mögött hagytunk sok fűzzel benőtt szigetet, s megnéztünk több gyönyörű kisvárost. Megálltunk egy napra Mannheimben, s Strassbourgból való elindulásunk után ötödnapra megérkeztünk Mainzba. A Rajna folyása Mainzon túl sokkal festőibbé válik. Vize meggyorsul, s nem magas, de meredek oldalú, gyönyörű formájú hegyek közt kanyarog. Sok, sötét erdővel körülvett, magas és hozzáférhetetlen meredély szegélyén álló várromot láttunk. E szakaszán a Rajna igazán páratlanul változatos tájképet nyújt. Egy helyt az ember sziklás hegyeket, félelmes lejtőkön letekintő várromokat lát, amelyek lábánál sötéten rohan a Rajna, majd hirtelen megkerül egy hegyfokot, s a szelíden lejtő zöld parton gyönyörű szőlőskertek, a kígyóként kanyargó folyó és népes kisvárosok töltik be a színt.

Épp szüret ideje volt, s ahogy lefelé siklottunk a folyón, hallottuk a munkások énekét. Még én is, bármennyire levert voltam, s bármennyire zaklatták kedélyemet a komor érzések, még én is elteltem gyönyörűséggel. Feküdtem a bárka fenekén, s miközben a felhőtlen, kék eget bámultam, mintha magamba szívtam volna a derűs nyugalmat, mely annyi ideje már idegen volt tőlem. S ha így éreztem én, ki tudná leírni Henry érzéseit? Ő egyenest tündérországban érezte magát, s oly boldog volt, amilyet ember ritkán ízlel.

– Láttam – mondotta – hazám legszebb tájait. Ellátogattam Luzern és Uri tavához, ahol a havas hegyek szinte függőlegesen lejtenek le a vízre, fekete, áthatolhatatlan árnyékot vetve, mely komor lenne s gyászos, ha a szem föl nem vidulna a zöldellő szigetek látványától. Én láttam e tavakat viharban háborogni, mikor a forgószél víztölcséreket szaggat, s némi képet ad róla, milyenek is lehetnek a hatalmas óceán vízoszlopai, láttam, mikor a hullámok haragosan ostromolják a hegy lábát, ott, ahol a papot s a szeretőjét elsodorta a lavina, s ahol, ha elnémul az éji szél, úgy mondják, még most is hallani halálsikolyukat. Láttam La Valais hegyeit s a Pays De Vaud-t; de ez az ország, Victor, jobban tetszik, mint amannak valamennyi csodája. Svájc hegyei fenségesebbek és idegenebbek; ám e csodaszép folyó partja csupa báj, ehhez foghatót még sose láttam. Nézd azt a várat amott a meredélyen, s nézd amazt a szigeten: szinte elrejti a dús lomb. S azokat a munkásokat, akik szőleik közt jönnek lefelé, s a falut, mely félig megbúvik a hegy zugában. Ó, a szellem, mely e tájat lakja és őrzi, jobban érti az ember lelkét, mint amaz, mely föltorlasztja a jégfolyókat, vagy meghúzódik hazánk megközelíthetetlen hegyeinek ormán.

Clerval! Szeretett barátom! Még most is gyönyörűség idéznem szavaidat s elidőznöm a táj e dicséretén, amelyhez oly jelesül értettél volt. Mert ő a „természet költészetének” mintájára teremtetett. Zabolátlan és lelkes képzeletét szívének érzékenysége tartotta féken. Lelke túláradt a lángoló érzésektől, barátsága oly bámulatos volt és odaadó, amilyenről az anyagias gondolkodás azt tartja, ilyen csak a képzelet világában létezik. De még az emberi együttérzés sem volt elég, hogy lelke mohó vágyait kielégítse. A természet szépségeinek, amelyeket mások csak megcsodálnak, ő valósággal tüzes szerelmese volt.

…A zengő vízesés
szenvedélyként zúgott át: a hegy, a
nagy szikla, a mély és sötét vadon
s színeik s formáik mind szinte étvágy
voltak nekem; mind érző szeretet volt,
mely nem kívánt távolabbi varázst,
gondolatit; se izgalmat, hacsak nem
amit a szem nyújt.[3]

Erőtlen szavam csak csekélység, amivel Henry példátlan érdemének adózom, de megnyugtatják szívemet, mely túlárad az emlékezés teremtette fájdalomtól. Folytatom hát a történetemet.

Köln után partra szálltunk a holland alföldön, s úgy határoztunk, postakocsin folytatjuk utunkat, mert nem kedvezett a szél, s a folyó sodra szelíd volt ahhoz, hogy segítségünkre legyen.

Utunk itt elvesztette a táj szépségből fakadó érdekességét, de pár nap alatt Rotterdamba értünk, onnét meg tengeren folytattuk utunkat Angliába. December utóján, egy derült reggel pillantottam meg Britannia fehér szirtjeit. A Temze partja új tájjal ismertetett meg. Jobbról is, balról is sík volt, de termékeny, s szinte minden kisváros neve valamilyen emléket idézett. Láttuk Tilburyt, és eszünkbe jutott a spanyol armada. Láttuk Gravesendet, Woolwicht és Greenwicht, csupa olyan helyet, amelynek már odahaza hallottam a hírét.

Végül megpillantottuk London számos templomtornyát, a fölébük magasodó Szent Pál-székesegyházat és az angol történelemből hírhedett Towert.

Tizenkilencedik fejezet

Egyelőre Londonban állapodtunk meg. Úgy határoztunk, pár hónapot e csodálatos és nagy hírű városban töltünk. Clerval arra vágyott, hogy megismerkedjék kora lángeszű és tehetséges embereivel; nekem ez csak a mellékes célom volt. Javarészt az ígéretem teljesítéséhez nélkülözhetetlen értesülések megszerzésével voltam elfoglalva, nyomban elővettem tehát magammal hozott s a legkiválóbb természetbölcselőknek címzett ajánlóleveleimet.

Ha erre az utazásra tanulmányaim s boldogságom idején került volna sor, az kimondhatatlan öröm lett volna számomra. De most métely rágott az életemen, s ezeket az embereket is csak azért kerestem fel, mert netán felvilágosítással szolgálhatnak azzal kapcsolatban, ami oly félelmesen, oly mélységesen érdekelt. A társaság terhemre volt; ha magamra maradtam, elmémet a menny és föld képeivel tölthettem meg. Henry hangja megnyugtatott, s így ha vele voltam, átmenetileg hamis békességbe tudtam ringatni magam. De a közömbös, vidám arcok fekete kétségbeesést vontak a szívemre. Úgy láttam, áthághatatlan sorompó emelkedik köztem és embertársaim között. E sorompón William és Justine vére volt a lakat. S ha eltöprengtem a nevükhöz kapcsolódó eseményeken, lelkem megtelt fájdalommal.

De Clervalban korábbi énem képmását láttam. Érdeklődő volt, élményekre, tudásra éhes. Az erkölcsök különbözősége, amelyen meg-megakadt a szeme, számára a tanulság és mulatság kimeríthetetlen forrása volt. S volt célja is, olyasmi, amit már régóta maga elé tűzött. Azt tervezte, ellátogat Indiába, mert úgy hitte, ha megismeri különféle nyelveit és társadalmát, lényegesen elősegítheti az európai gyarmatosítást és kereskedelmet. E tervét egyedül Angliában üthette nyélbe. Örökké tele volt hát dologgal, s örömét csak az én szomorúságom és levertségem árnyékolta be. Amennyire lehetett, megpróbáltam ezt eltitkolni előle, nehogy megfosszam attól a természetes örömtől, amelyet az élet egy új színtere láttán érez. Gyakran megesett, hogy nem tartottam vele, azt mondtam, dolgom van, csak hogy ily módon magamra maradjak. Nekifogtam már összegyűjteni az anyagot is, ami új teremtményemhez kellett, s ez olyan gyötrelem volt számomra, mint mikor vízcseppek hullanak egyenként az ember fejére. Minden ennek szentelt gondolatom kínszenvedés volt, minden szótól, amit ezzel kapcsolatban kiejtettem, megreszketett az ajkam, s megremegett a szívem.

Miután néhány hónapot Londonban töltöttünk, levelet kaptunk valakitől Skóciából, aki annak idején Genfben járt nálunk. Fölsorolta szülőhazájának szépségeit, s megkérdezte, vajon nem vonzanak-e annyira, hogy utazásunkat meghosszabbítsuk egészen az északi Perthig, ahol ő lakik. Clerval nagyon szerette volna elfogadni a meghívást, jómagam pedig, bár borzadtam a társaságtól, nagyon vágytam megint hegyeket és folyókat látni, s a Természetnek mindazon csodaműveit, amellyel földíszíti választott lakóhelyeit.

Október elején érkeztünk Angliába, s most február volt. Úgy döntöttünk hát, hogy a rá következő hónap vége felé indulunk északi utunkra. Ennek során nem az Edinburghbe vezető nagy utat szándékoztunk követni, mert meg akartuk nézni útközben Windsort, Oxfordot, Matlockot és a cumberlandi tavakat, s úgy terveztük, július vége felé érünk utunk végpontjához. Összecsomagoltam vegyészeti eszközeimet s az összegyűjtött anyagot, mert munkámat Skócia északi felföldjének valami ismeretlen zugában szerettem volna elvégezni.

Március huszonhetedikén keltünk útra Londonból, pár napra megállapodtunk Windsorban, s bekóboroltuk gyönyörű erdejét. Hegylakó szemünknek új szín volt ez. A méltóságteljes tölgyes, a rengeteg vad, a csordányi tekintélyes szarvas mind újdonság volt a mi számunkra.

Innét Oxfordba mentünk tovább. Ahogy átléptük a város határát, elménk megtelt azon események emlékével, amelyek itt játszódtak le másodfélszáz évvel ezelőtt. Itt gyűjtötte össze I. Károly a hadait. A város hű maradt hozzá, miután az egész ország elpártolt az ő ügyétől, hogy a parlament lobogójához csatlakozzék. A szerencsétlen király és társai, a szeretetre méltó Falkland, a pökhendi Goring, a királyné és a királyfi emléke különösen érdekessé tette a város minden olyan részét, amely állítólag a szállásuk volt. A régi idők szelleme otthonra lelt itt, s mi örömmel követtük a lába nyomát. Ha ezek az érzések nem lelték volna meg a képzeletben a maguk jutalmát, a város önmagában is elég szép volt ahhoz, hogy megcsodáljuk. Kollégiumai ősrégiek és gyönyörűek. Utcái majdnem fenségesek, s a bájos Isis, amely mellette folyik el csodaszép zöld rétek között, nyugalmas víztükörré terül, s visszaveri a tornyok, toronysüvegek és kupolák vénséges vén fákkal körülvett csoportjának képét.

Élveztem e képet, bár örömömbe ürömöt vegyített a múlt emlékezete és a jövő előérzete. Ifjúkoromban soha nem férkőzött lelkemhez az elégedetlenség, s ha eluralkodott is rajtam néha az ennui, a természet szépségeinek látványa vagy az ember csodás és fennkölt műveinek tanulmányozása mindig érdeklődést keltett szívemben, és visszaadta szellemem rugalmasságát. De ma villámsújtott fa vagyok. A villám a lelkembe hatolt, s akkor úgy éreztem, azért kell életben maradnom, hogy mások szeme elé tárjam, ami vagyok, s ami hamarosan úgyis megszűnök lenni – a ronccsá vált emberiesség mások szemében szánalmas, magam számára elviselhetetlen képét.

Tekintélyes időt töltöttünk Oxfordban, bejártuk egész környékét, s igyekeztünk azonosítani minden olyan pontot, amely netán valami szerepet játszott az angol történelem e lelkesítő korszakában. Kis felfedező útjainkat gyakran nagyon is megnyújtotta a mindig újabb meg újabb látnivaló. Fölkerestük a nagy hírű Hampden sírját s a mezőt, ahol e hazafi elesett. Lelkem egy pillanatra kiemelkedett megalázó és nyomorúságos félelmeiből, hogy elelmélkedjem a szabadság és önfeláldozás magasztos eszméin, amelyeknek emlékjeléül szolgálnak e látnivalók. Egy pillanatra volt merszem lerázni láncaimat, s szabad, büszke lélekkel körülnéztem, de a vas már húsomba evődött, s én, reszketve és reménytelenül, újra belesüppedtem nyomorúságos önmagamba.

Sajnálkozva hagytuk ott Oxfordot, s indultunk tovább Matlockba, következő pihenőhelyünkre. A falu környéke nagyon hasonlít Svájc tájaira, csak minden kisebb, s a zöld dombok fölül hiányzik az Alpok távoli, fehér koronája, mely szülőhazám fenyőerdei fölött mindig jelen van. Meglátogattuk a csodálatos barlangot s azokat a kis üvegszekrényeket, amelyekben a természettudományi érdekességeket ugyanúgy teszik ki közszemlére, mint Servox és Chamounix gyűjteményeiben. Ez utóbbi név megreszkettetett, mikor Henry kiejtette, igyekeztem hát mielőbb otthagyni Matlockot, amelyhez ily módon annak a szörnyű jelenetnek emléke társult.

Derbyből észak felé tartva két hónapot Cumberlandben és Westmorelandben töltöttünk. Itt már szinte a svájci hegyek közé képzelhettem magam. A kis hófoltok, amelyek megtapadtak a hegyek északi lejtőin, a tavak, a sziklák közt rohanó patakok szememnek mind, mind ismerős és drága látvány. Szereztünk itt egy-két barátot is, akiknek már-már sikerült becsalogatniuk engem a boldogságba. Clerval öröme aránytalanul nagyobb volt, mint az enyém. Tehetséges emberek társaságában elméje szárnyakat kapott, s nagyobb képességeket, bővebb erőforrásokat fedezett fel önmagában, mint nála kevesebbet érő emberek között hinni merte volna.

– Szívesen leélném itt az életemet – mondta –, s e hegyek közt még Svájc vagy a Rajna is alig hiányoznék.

De rádöbbent, az utazó élete olyan, hogy az örömök közé fájdalom is keveredik. Érzései örökké emelkedettek voltak, s valahányszor már kezdett megpihenni, mindig úgy érezte, tovább kell mennie onnét, ahol kellemesen pihen, oda, ahol valami újat talál, mely megint leköti a figyelmét, s amelyet megint faképnél hagy valami újabb hely kedvéért.

Alig jártuk végig Cumberland és Westmoreland tavait, s kötöttünk barátságot lakói közül néhánnyal, máris elközelgett skót barátunkkal megbeszélt találkozásunk időpontja, s így tovább kellett mennünk. Ami engem illet, én nem sajnáltam. Egy ideje már elhanyagoltam ígéretemet, s féltem a démon csalódásának hatásától. Talán Svájcban maradt, s akkor hozzátartozóimon tölti ki bosszúját. E gondolat nem hagyott nyugodni, ez kínzott minden olyan pillanatban, amelyet egyébként ellophattam volna békés pihenésre. Lázas türelmetlenséggel vártam a hazulról jött leveleket. Ha késtek, szerencsétlen voltam, s ezernyi félelem vett erőt rajtam. Ám ha megérkeztek, s megláttam apám vagy Elizabeth írását rajtuk, alig mertem elolvasni őket, hogy sorsomról meggyőződjek. Néha az jutott eszembe, a démon talán követett, s késedelmeskedésemért barátom meggyilkolásával fizet. Ha erőt vett rajtam ez az aggodalom, egy pillanatig sem hagytam magára Henryt, követtem, mint az árnyék, hogy megvédjem képzelt gyilkosának dühétől. Úgy éreztem, mintha én követtem volna el valami nagy bűnt, amelynek tudata szakadatlanul kísért. De ha bűntelen voltam is, szörnyű átok lebegett a fejem fölött, halálos, mint a bűn.

Fáradt szemmel s lélekkel látogattam meg Edinburghöt. Pedig a város még a legszerencsétlenebb embert is érdekelhette volna. Clerval nem szerette annyira, mint Oxfordot, hisz akkora örömét lelte ez utóbbi régiségében. De Edinburgh új városának szépsége és szabályossága, romantikus várkastélya s környéke, amelynél szebb nincs a világon, Arthur Széke, Szent Bernát kútja és a pentlandi hegyek kárpótolták e változásért, fölvidították és csodálattal töltötték el. Én azonban alig vártam már, hogy utunk végére érjünk.

Egy hét múlva továbbmentünk Edinburghből, Cuparon, St. Andrewson át, végig a Tay partján Perthbe, ahol barátunk várt. Én azonban nem voltam nevetős kedvemben, nem akaródzott idegenekkel beszélgetni, a vendégtől joggal elvárt jó kedéllyel élni bele magam érzéseikbe és terveikbe. Ezért aztán azt mondtam Clervalnak, szeretnék egyedül körbejárni Skóciában.

– Te csak érezd jól magad itt – mondtam –, s legyen ez a találkozóhelyünk. Meglehet, egy-két hónapig távol leszek, de nagyon kérlek, ne kövess. Egy kis időre hadd maradjak békés magányban, s ha visszajövök, remélem, könnyebb lesz a szívem, s inkább alkalmazkodom a te hangulatodhoz.

Henry szeretett volna lebeszélni, de látta, ragaszkodom a tervhez, többet hát nem tiltakozott. Csak arra kért, írjak gyakran.

– Szívesebben tartanék veled – mondta – magányos vándorutadon, mint hogy ezekkel a skótokkal maradjak, akiket nem is ismerek. Siess hát, drága barátom, és gyere vissza, hogy egy kicsit megint otthon érezzem magam, ami a te távollétedben lehetetlen.

Miután barátomtól elváltam, úgy határoztam, fölkeresem Skóciának valami isten háta mögötti pontját, s ott fejezem be magányban a munkámat. Nem kételkedtem benne: a szörny követett, s mire végzek, fölkutat, hogy párját megkapja tőlem.

Ezzel az elhatározással vágtam át az északi felföldön, s választottam ki munkám színhelyéül az Orkney-szigetek közül a legelhagyatottabbat. Nagyon megfelelt az ilyen munkára, alig lévén nagyobb, mint egy magányos szikla, s meredek partját szakadatlanul verték a hullámok. Felszíne csupasz volt, alig akadt legelő rajta a néhány nyomorult tehénnek, s alig termette meg a lisztnek való zabot lakossága számára, mely öt emberből állt, akiknek vézna, aszott tagjai híven tanúskodtak nyomorúságos kosztjukról. A zöldséget s kenyeret, már ha ilyen fényűzésre vetemedtek, sőt az édesvizet is a szárazföldről szállították, mely vagy öt mérföld távolságra volt.

Az egész szigeten három nyomorúságos kunyhó állt, s ezek közül az egyik üres volt, mikor odaértem. Ezt kibéreltem. Csak két szoba volt benne, s a házról lerítt a mélységes mély nyomor. A szalmatető beroskadt, a fal vakolatlan, az ajtó a sarkából kiszakadva. Megjavíttattam, vásároltam néhány bútordarabot, a kunyhót birtokba vettem, s ez olyan esemény volt, mely kétségkívül némi meglepetést keltett volna, ha a tanya lakóinak érzékeit teljesen el nem tompította volna a nyomor és nélkülözés. Szinte azt mondhattam, úgy éltem ott, hogy rám se nézett, nem zavart senki, még azt a kevéske élelmet és ruhát is alig köszönték meg, amit kaptak tőlem, mert a szenvedés még az ember leghétköznapibb érdeklődését is ennyire eltompítja.

E zugomban a délelőttöt munkának szenteltem, délután azonban, ha az idő engedte, kisétáltam a sziklás tengerpartra, hogy hallgassam a lábamnál a partot ostromló hullámok dübörgését. Egyhangú s mégis örökké változó kép volt ez. Svájc jutott eszembe: mennyire különbözik e sivár és döbbenetes tájtól. Dombjait szőlő borítja, síkjain sűrűn sorakoznak a tanyák. Tiszta tavai visszatükrözik a szelíd ég kékjét, s ha felkorbácsolja őket a szél, viharzásuk az eleven gyermek játéka a roppant óceán dörgéséhez képest.

Mikor megérkeztem, így osztottam be napi elfoglaltságomat, de amint munkámmal előrehaladtam, napjaim egyre iszonyúbbakká és terhesebbekké váltak. Néha napokig nem tudtam rákényszeríteni magam, hogy laboratóriumomba betegyem a lábam. Máskor meg éjt nappallá téve fáradoztam, hogy munkám végére érjek. Kétségtelen: mocskos munkára vállalkoztam. Első kísérletem idején valami eszeveszett lelkesedés hajtott, s tett vakká foglalatosságom iszonyúsága iránt. Eszem örökké csak a munkám sikerén járt, s szemet hunytam afölött, mily rettenetes is, amit csinálok. De most hideg fejjel kezdtem hozzá, s olykor elszorult a szívem attól, amit a kezem művelt.

Ilyen körülmények közt, ily ocsmány munkával elfoglalva s akkora magányban, hogy semmi egy pillanatra el nem vonhatta figyelmemet a körülöttem lévő valóságról, kedélyem kiegyensúlyozatlanná vált. Nyugtalan lettem és ideges. Attól féltem, kínzóm bármelyik pillanatban betoppanhat. Néha mereven födlre szegeztem a szemem, s csak ültem, nem mertem a tekintetem fölemelni, nehogy megpillantsam, aminek a látásától annyira rettegtem. S féltem oly messze elmenni, ahol embertársaim már nem láthatnak, nehogy meglepjen, mikor épp egyedül vagyok, s a párját követelje rajtam.

De közben dolgoztam, s a munkám már jócskán előrehaladt. Reszketeg és mohó reménykedéssel tekintettem befejezése elé, nem merészkedtem sikerét kétségbe vonni, de ugyanakkor bizonytalan és sötét előérzetem volt, s ettől el-elszorult a szívem.

Huszadik fejezet

Egy este laboratóriumomban ültem. A nap már lenyugodott, s a hold most szállt föl a tenger fölé. Ahhoz, amit épp csináltam, nem volt elég a világítás, tétlenül töprengtem tehát, hagyjam-e abba a munkát éjszakára, vagy szüntelen gonddal siettessem befejezését. Amint ott ültem, sorra jöttek a gondolataim, s végül már a munkám következményeit mérlegeltem. Három évvel ezelőtt ugyanezt csináltam, és sikerült egy olyan démont létrehoznom, akinek páratlan kegyetlensége megkeserítette szívemet, és örökké tartó bűntudatot ültetett belém. Most egy újabb lényt szándékszom életre hívni, akinek jelleméről nem tudok semmit. Talán tízezerszer gonoszabb lesz, mint a párja, és az aljasságban, gyilkolásban önmagáért leli majd örömét. A démon megesküdött, hogy otthagyja az ember szomszédságát, s a vadonban rejtőzik el, de leendő párja nem. És az, aki minden valószínűség szerint logikusan gondolkodó állat lesz, talán nemet mond a szerződésre, amit a teremtése előtt kötöttek meg. Megeshet, gyűlölni fogják egymást. Az a teremtmény, amelyik már él, gyűlöli önnön torz alakját, s vajon nem fogja még jobban meggyűlölni, ha ugyanaz nő alakjában jelenik meg a szeme előtt? De lehet, a párja fordul el tőle undorodva az ember felsőbbrendű szépsége felé; talán cserbenhagyja, ő újra magára marad, s az újabb sérelemtől, hogy tulajdon fajtája árulta el, teljesen megkeseredik.

Még ha elhagyják is Európát, és az Újvilág vadonjaiban keresnek lakóhelyet, annak a kölcsönös megértésnek, amelyre annyira szomjazott a démon, gyerekek lesznek a gyümölcsei, a földön elszaporodik az ördögfajzat, s magát az emberfaj létét is bizonytalanná s csupa félelemmé teszi. Vajon jogom van-e a magam javára ekkora átkot szabadítani rá számtalan emberi nemzedékre? Annak idején meghatott az általam teremtett lény érvelése. Démoni fenyegetőzése megfosztott józan eszemtől. De most először eszembe ötlöttek ígéretem gonosz következményei. Végigfutott a hátamon a hideg, ha arra gondoltam, hogy a jövendő korok, mint a pestist, fognak átkozni, mert önzésemben nem átallottam talán az egész emberfaj létének árán megvásárolni a magam békességét.

Reszkettem, elállt a szívverésem, s ahogy föltekintettem, ott láttam a hold fényében a démont az ablak keretében. Rám nézett, ott, ahol ültem, s ahol a rám kiszabott feladat teljesítésén dolgoztam, s kísérteties vigyorra rándult az ajka. Igen, követett az utamon. Erdőkben bujkált, barlangokban rejtőzködött, vagy a tágas, lakatlan fenyéren keresett menedéket. S most eljött, hogy megnézze, mire mentem, s számon kérje ígéretem teljesítését.

Amint ránéztem, arca végtelen rosszindulatot és álnokságot tükrözött. S én megígértem, még egy ilyet teremtek – gondoltam szinte félőrülten, majd szenvedélytől reszketve darabokra szaggattam a jószágot, amelyen dolgoztam. A nyomorult végignézte, mint pusztítom el a teremtményt, akinek jövendő létezésétől a boldogsága függött, ördögi kétségbeeséssel fölüvöltött, s bosszút esküdve távozott.

Én otthagytam a szobát, belakatoltam az ajtót, s a szívem mélyén ünnepélyesen megesküdtem, nem folytatom a munkám. Majd reszkető léptekkel bementem szállásomra. Egyedül voltam. A közelemben senki, hogy eloszlassa komorságomat, s megszabadítson a szörnyűséges képzelgés émelyítő nyomásától.

Órák teltek el így, nem mozdultam az ablaktól, bámultam a tengert. Szinte mozdulatlan volt, mert elcsitult a szél, s a természet pihenését a néma hold szeme vigyázta. A vizet csak néhány halászbárka pöttyözte, s olykor-olykor elsodorta hozzám a szellő az egymást szólongató halászok hangját. Éreztem a csöndet, bár alig voltam tudatában feneketlen mélységének, míg hirtelen föl nem figyeltem az evezőcsobbanásra s arra a valakire, aki a házam közelében lépett partra.

Pár pillanat, s megnyikkant az ajtó, mintha nesztelenül megpróbált volna benyitni valaki. Kirázott a hideg. Megéreztem, ki az, s szívem szerint fölvertem volna a parasztok egyikét, aki ott lakott a tanyán, a szomszédomban, de lenyűgözött a tehetetlenség, amit az ember oly gyakran érez, ha rémálmában hasztalan igyekszik menekülni a végveszélyből, mert földbe gyökerezik a lába.

Egyszerre a lépteket is meghallottam a folyosón. Kinyílt az ajtó, s a nyomorult állt ott, akitől rettegtem. Becsukta maga mögött, odajött hozzám, s fojtott hangon így szólt:

– Elpusztítottad a műved, amibe belekezdtél. Mi volt a szándékod ezzel? Hát van merszed megszegni az ígéretedet? Én kiálltam minden viszontagságot és nyomorúságot. Veled hagytam ott Svájcot. Végigosontam a Rajna partján, fűzzel benőtt szigetei közt, hegyei gerincén. Hónapokig laktam a fenyéren Angliában és Skócia pusztaságán. Elmondhatatlan fáradalmakat, hideget és éhezést álltam ki. Hát van merszed elpusztítani reményeimet?

– Távozz! Megszegem az ígéretemet. Soha nem teremtek még egy olyat, mint te, torzat és gonoszat.

– Rabszolga, valamikor még vitába szálltam veled, de bebizonyítottad, hogy méltatlan vagy leereszkedésemre. Ne feledd, nekem hatalmam van! Szerencsétlennek hiszed magad, de én olyan szerencsétlenné teszlek, hogy még a nap fénye is gyűlöletes lesz számodra. Te a teremtőm vagy, de én a te urad. Engedelmeskedj!

– Tétovaságom órája elmúlt, s a te hatalmad ideje elérkezett. Fenyegetéssel nem tudsz rávenni, hogy aljasságot műveljek; az csak megerősít elhatározásomban: nem teremtek neked társat a gonoszságra. Hát szabadítsak rá a földre hidegvérrel még egy démont, aki halálban és aljasságban leli örömét? Távozz! Elhatározásom szilárd, s szavaid csak szítják haragomat.

A szörny látta arcomon az elszántságot, s tehetetlen dühében a fogát csikorgatta.

– Hát minden ember találjon szíve szerinti feleséget, s minden állat párt magának, csak én maradjak egyedül? Bennem volt szeretet, de megvetéssel és gúnnyal fizettek érte. Ember! Talán gyűlölsz, de jól vigyázz! Óráid rettegésben és nyomorúságban múlnak el, hamarosan lecsap a villám, s egyszer s mindenkorra megfoszt boldogságodtól. Te boldog akarsz lenni, miközben én kínomban fetrengek? Kiolthatod a többi szenvedélyemet, de a bosszúvágy akkor is megmarad – a bosszú, ami mostantól fogva drágább nekem, mint a fény vagy az étel! Lehet, hogy meghalok: de előbb te, zsarnokom és kínzóm, még megátkozod a napot, mely nyomorúságodra letekint. Jól vigyázz, mert én félelmet nem ismerek, tehát erős vagyok. Egy kígyó alattomosságával figyelek, amelynek mérges a marása. Ember, megbánod még, ami rosszat tettél velem!

– Ördög, elhallgass, ne mérgezd tovább a levegőt a rosszindulat e hangjaival! Megmondtam neked, mit határoztam, és nem vagyok gyáva, hogy meghajoljak szavaid súlya alatt. Hagyj magamra! Hajthatatlan vagyok.

– Helyes. Elmegyek, de ne feledd: ott leszek veled a nászéjszakádon.

Előreugrottam s fölkiáltottam:

– Alávaló! Mielőtt az én halálos ítéletemet aláírnád, a magad biztonságára gondolj!

Meg akartam ragadni, de kitért előlem, s kirontott a házból. Pár pillanat, s már a csónakban láttam, mely nyílsebesen hasította a vizet, s a hullámok közt hamarosan el is vesztettem szem elől.

Már néma volt minden, de szavai ott visszhangzottak a fülemben. Izzott bennem a düh, legszívesebben utánaeredtem volna békességem megölőjének, hogy a vízbe hajítsam. Feldúltan, gyors léptekkel róttam a szobát, s közben képzeletem ezernyi gyötrő és sajgón fájdalmas képet rajzolt elibém. Miért nem mentem utána, s mérkőztem meg vele halálos küzdelemben? Tűrtem, hogy elmenjen, s most a szárazföld felé vette az útját. Végigfutott a hátamon a hideg arra a gondolatra, ki lesz feneketlen bosszúvágyának legközelebbi áldozata. Majd megint eszembe jutottak a szavai: Ott leszek veled a nászéjszakádon. Szóval ennyi időt hagy, hogy sorsom beteljesedjék. Akkor kell meghalnom, hogy kielégítsem s egyben kioltsam rosszindulatát. E kilátás nem keltett félelmet bennem, mégis mikor eszembe jutott szeretett Elizabethem – a könnye s végtelen bánata, amikor megtudja, hogy szerelmesét oly durván elragadták tőle –, az én szememből is megeredt a könny, az első már hónapok óta, s elhatároztam, nem hullok ellenségem lába elé, csak keserű küzdelem árán.

Elmúlt az éjszaka, s fölkelt a nap az óceán fölött; érzéseim megnyugodtak, ha ugyan nyugalomnak nevezhetem, ha a vad dühöt elnyeli a mélységes kétségbeesés. Kimentem a házból, az éjszaka szörnyű színhelyéről, s megálltam a tenger partján, amelyről úgy éreztem, szinte áthatolhatatlan akadály köztem és embertársaim között. Mi több, belém lopódzott a vágy, hogy ezt be is bizonyítsam. Jó lenne, ha életemet e csupasz sziklán élhetném le, unalomban, igaz, de meg nem zavartatva semmi sorscsapástól. Ha visszatérek, erről le kell mondanom, vagy látnom kell, mint halnak meg a magam teremtette démon kezétől azok, akiket legjobban szeretek.

Bolyongtam a szigeten, mint a nyugtalan kísértet, akit elszakítottak övéitől, s akit gyötör, hogy elszakadt tőlük. Délfelé, mikor a nap már magasan járt, leheveredtem a fűre, és mély álomba merültem. Fenn voltam egész éjjel, idegeim megfeszültek, szemem égett a figyeléstől és nyomorúságtól. Az álom, amelybe most belezuhantam, fölfrissített, s mikor fölébredtem, megint éreztem, hogy a magamhoz hasonló emberek fajtájába tartozom, s immár fegyelmezettebben gondoltam végig, mi is történt. De a démon szavai most is a fülembe csengtek, mint a lélekharang, szinte álomszerűen, de érthetően s nyomasztóan, akár a valóság.

A nap már mélyen járt, de én még kinn ültem a parton, éhemet, mely már kínzóvá vált, zabpogácsával csillapítván, mikor észrevettem, egy halászbárka köt ki a közelemben. A halászok egyike csomagot hozott. Levelek voltak benne Genfből s egy Clervaltól, aki könyörgött, csatlakozzam hozzá. Azt írta, hogy ott, ahol van, haszontalanul pazarolja idejét, s londoni barátai szeretnék, ha visszatérne, hogy lezárhassák a megbeszéléseket, amelyeket az ő indiai vállalkozásának érdekében kezdeményeztek. Nem halogathatja tovább indulását, de mivel londoni utazását egy hosszabb út követi, talán hamarabb, mint gondolná, arra kér, ajándékozzak neki annyit a társaságomból, amennyit számára fenn tudok tartani. Könyörög tehát, hagyjam ott magányos szigetemet, találkozzam vele Perthben, ahonnét együtt indulhatnánk tovább délre. E levél bizonyos fokig életet öntött belém, s elhatároztam, két nap leforgásán belül itt hagyom a szigetet.

Mielőtt azonban búcsút vettem volna, olyan feladat várt rám, amelynek még a gondolatától is végigfutott hátamon a hideg. Össze kell csomagolnom vegyészfelszerelésemet, s ennek érdekében be kell lépnem a szobába, mely gyűlöletes munkám színtere volt, hozzá kell érnem ahhoz a valamihez, amelynek még a látása is beteggé tesz. Másnap napkeltekor összeszedtem bátorságomat, s levettem a lakatot laboratóriumom ajtajáról. Az elpusztított, félig kész teremtmény maradékai ott hevertek szétszórva a padlón, s én szinte úgy éreztem magam, mintha egy ember eleven testét kaszaboltam volna össze. Megálltam, hogy erőt gyűjtsek, majd beléptem a szobába. Reszkető kézzel hordtam ki eszközeimet, majd eszembe jutott, talán nem lenne szabad itt hagynom munkám maradványait, hogy gyanút és félelmet ébresszek a parasztokban. Ezért hát beraktam mindent egy kosárba, megpakoltam kővel, s otthagytam, hogy még aznap este tengerbe hajítsam. Addig is kiültem a tengerpartra, s időtöltésből kitisztítottam és elcsomagoltam kémiai berendezésemet.

Nincs, ami teljesebb lehetne, mint érzelmeim változása aznap éjszaka óta, amikor megjelent nálam a démon. Addig úgy gondoltam az ígéretemre, komor kétségbeeséssel, hogy azt, történjék bármi, teljesítenem kell, most azonban úgy éreztem, mintha hályog hullott volna le a szememről, s most először tisztán látnék. Egy pillanatig sem merült fel bennem a gondolat, hogy egyáltalán újrakezdhetném-e a munkát. A démon fenyegetése megülte gondolataimat, de eszembe sem jutott, hogy megfontolt cselekvéssel elháríthatnám. Egyre csak az járt az eszemben, ha még egy olyan démont teremtenék, mint amilyet első ízben, akkor ez a legaljasabb és legvérlázítóbb önzés lenne; s eleve elzárkóztam minden olyan gondolattól, amely más végkövetkeztetéssel járhatott volna.

Hajnali kettő és három között fölkelt a hold, s én, a kosarat kis csónakba rakva, kivitorláztam vagy négymérföldnyire a parttól. Közel s távol senki. Néhány bárka épp visszatérőben volt a szárazföldre, de én messze elkerültem őket. Úgy éreztem, mintha félelmes bűnt készülnék elkövetni, s hideglelős aggodalommal kerültem a találkozást embertársaimmal. S mikor a holdat, mely addig tisztán ragyogott, elfedte egy sűrű felhő, a pillanatnyi sötétséget kihasználva behajítottam kosaramat a tengerbe. Hallottam, mint merül alá bugyborékolva; majd továbbvitorláztam. Az ég beborult, de a levegő tiszta volt, bár csípős az erősödő északkeleti széltől. Ez azonban felfrissített, s oly jólesett, hogy elhatároztam: egy darabig még kinn maradok a vízen; középállásban rögzítettem a kormányt, s elhevertem a csónak fenekén. A hold elbújt a felhők mögött, minden homályba burkolódzott, csak a csobogást hallottam a csónak fenekén, amint a tőkesúly át-átmetszette a hullámokat. E moraj elringatott, s hamarosan mély álomba merültem. Nem tudom, meddig maradhattam ebben a helyzetben, de mikor fölébredtem, úgy találtam, már magasan fönn jár a nap. Friss szél fújt, s a hullámok szakadatlanul fenyegették kicsiny csónakom biztonságát. Észleltem, hogy a szél északkeletről fúj, tehát messze elsodorhatott a parttól, ahol vízre szálltam. Megpróbáltam irányt változtatni, de hamarosan észrevettem, ha még egy kísérletet teszek, a csónak megtelik vízzel. Ebben a helyzetben nem maradt más hátra, mint hogy fussak a széllel. Be kell vallanom, megrémültem. Iránytű nem volt nálam, s oly gyérek voltak ismereteim a világ ezen részének geográfiájáról, hogy a napnak alig vehettem volna hasznát. A szél talán kikerget a tágas Atlanti-óceánra, s megismerem az éhezés minden kínját, vagy elnyel a mérhetetlen víz, mely ott dörög s csapkod körülöttem. Már hosszú órák óta kint voltam a vízen, s a többi gyötrelem előjátékaként kezdtem már megtapasztalni az izzó szomjúság kínját. Fölnéztem a felhő borította égre, ahol a szél elől menekvő felhőket mindig újak meg újak váltották fel. Aztán kinéztem a tengerre, amely majd sírom leend.

– Démon! – kiáltottam fel. – Munkád máris bevégeztetett! – Elizabethre gondoltam, apámra és Clervalra; ők megmaradtak, s a szörnyeteg rajtuk töltheti ki véres és könyörtelen dühét. E gondolattól oly kétségbeejtő és félelmes képek támadtak a képzeletemben, hogy még most is, mikor a világ örökre bezárulni készül előttem, megborzongok.

Órák teltek el így, de napnyugta tájban lassan-lassan elült a szél, enyhe szellővé szelídült, s a tengerről, még ha a víz nem simult is el, eltűntek a tarajos hullámok. Émelyegtem; alig bírtam a kormányt tartani, ám egyszerre délről megpillantottam a hegyek körvonalát.

Bármennyire megviselt is a fáradtság és a hosszú órák feszültsége, az élet e váratlan bizonyossága forró örömmel árasztotta el szívemet, s szememből kicsordult a könny.

Mily változók az érzelmeink, s milyen különös, hogy még a legnagyobb nyomorúságban is szerelmetesen ragaszkodunk az élethez! Még egy vitorlát fabrikáltam ruházatom egy részéből, s lelkesen fordítottam a kormányt a szárazföld felé. Vadnak és sziklásnak látszott, de amikor közelebb jutottam hozzá, már könnyen ki tudtam venni a földművelés nyomait. Hajókat láttam a part mentén, s egyszerre úgy éreztem, visszakerültem a civilizált emberiség felebaráti közösségébe. Gondosan szemügyre vettem a szárazföld hajlatait, s örömmel köszöntöttem a templomtornyot, mely végtére egy kis földfok mögül bukkant elő. Mivel hallatlanul elgyöngültem, úgy döntöttem, egyenesen a városka felé vitorlázom, mert ott juthatok legkönnyebben élelemhez. Pénz szerencsére volt nálam. Mikor a földfokot megkerültem, megláttam a takaros városkát és jó kikötőjét, s a szívem megdobbant váratlan menekülésemen érzett örömömben.

Miközben a csónakom kikötöttem, s a vitorlát betekertem, többen is összesereglettek körülöttem. Úgy látszott, nagyon meglepi őket felbukkanásom, de ahelyett, hogy felajánlották volna segítségüket, összesúgtak, mutogattak, ami máskor bizonyára riadalmat keltett volna bennem. De most mindössze azt vettem észre, hogy angolul beszélnek, tehát én is angolul szólítottam őket.

– Barátaim – mondtam –, legyenek olyan jók, és árulják el, hogy hívják ezt a várost, s tájékoztassanak, hol vagyok.

– Majd megtudja – felelt egy nyers hangú férfi. – Lehet, hogy nem lesz ínyére, de senki sem fogja megkérdezni, meg van-e elégedve a szállásával, arra mérget vehet.

Nagyon meglepett az idegen ilyen goromba válasza, s az is elképesztett, milyen mogorva, dühös képet vágnak a többiek.

– Miért e goromba felelet? – kérdeztem. – Ez nem angol szokás, hogy ilyen barátságtalanul fogadják az idegent.

– Azt nem tudom – mondta a férfi –, az angoloknak mi a szokásuk, de nekünk, íreknek az, hogy gyűlöljük a gazembereket.

Láttam, a különös párbeszéd során egyre szaporodik a tömeg. Az emberek arcán kíváncsisággal elegy harag ült, ami zavarba ejtett, s bizonyos mértékig meg is riasztott. Megkérdeztem, hol a fogadó, de senki sem válaszolt. Elindultam hát előre, s a tömeg fölzúgott, ahogy nyomomba eredt és körülvett; ekkor egy rossz külsejű ember lépett oda hozzám, megérintette a vállamat, s így szólt:

– Gyerünk, uram, kövessen Mr. Kirwinhez, és adjon számot róla, hogy kicsoda.

– Ki az a Mr. Kirwin? És ki vagyok én, hogy számot adjak kilétemről? Ez talán nem szabad emberek országa itt?

– Az, uram, a becsületes népek ugyancsak szabadok. Mr. Kirwin a békebíró, és magának egy úriember haláláról kell számot adnia, akit megöltek az éjjel.

E válasz megdöbbentett, de hamar összeszedtem magam. Ártatlan vagyok. Ezt könnyű bebizonyítanom. Némán követtem hát kalauzomat, aki a városka egyik legszebb házába vezetett. Már majd elaléltam a fáradtságtól és éhségtől, de így, emberekkel körülvéve okosabbnak véltem, ha összeszedem minden erőmet, nehogy testi gyöngeségemet nyugtalanságnak vagy a rossz lelkiismeret jelének véljék. Akkor még nemigen számítottam rá, hogy perceken belül mekkora szerencsétlenség ér, olyan, ami iszonyatba és kétségbeesésbe fojtja még a szégyen és a halál félelmét is.

Itt meg kell pihennem, mert minden erőmre szükségem van, hogy képes legyek a kellő részletességgel, annak rendje és módja szerint fölidézni a szörnyű események emlékét.

Huszonegyedik fejezet

Rövidesen odavezettek a békebíróhoz, egy nyugodt és nyájas, jóindulatú öregember elé. Rám nézett, most azonban elég szigorúan, aztán a körülöttem állók felé fordult, s megkérdezte, ki az, aki közülük tanúskodni kíván.

Vagy fél tucat ember lépett elő, s az, akit a békebíró kiválasztott közülük, előadta, hogy előző éjszaka kint volt halászni a fiával és sógorával, Daniel Nugenttel, de tíz óra tájt észrevették, viharossá válik az északi szél, tehát partra húzódtak, hogy kikössenek. Nagyon sötét volt az éjszaka, a hold még nem kelt föl. De nem a kikötőben vetettek horgonyt, mint szoktak, hanem egy patak torkolatában, mintegy két mérfölddel lejjebb. Ő szállt partra először, s vitte magával a halászfelszerelés egy részét, társai meg bizonyos távolságban követték. Útközben a fövenyen a lába beleakadt valamibe, s ő elvágódott. Társai a segítségére siettek, s a lámpásuk fényében azt vették észre, hogy egy ember testében botlott el, aki láthatólag halott volt. Kezdetben azt hitték, az illető vízbe fulladt, s a hullámok vetették partra, de amikor alaposabban megvizsgálták, megállapították, hogy a ruhája nem vizes, és még ki sem hűlt teljesen. Azon nyomban bevitték egy öregasszony közeli tanyájára, s megpróbálták, bár eredménytelenül, életre kelteni. A halott jóképű fiatalember volt, lehetett vagy huszonöt éves. Szemmel láthatólag megfojtották, más erőszak jele nem látszott rajta, csak nyakán az ujjak elfeketült nyomai.

Az elmondottak első része egy csöppet sem érdekelt, csak akkor figyeltem fel, mikor a tanú az ujjak nyomát említette. Eszembe jutott öcsém meggyilkolása, s éreztem, hallatlan izgalom fog el. Lábam megremegett, köd szállt a szememre, s kénytelen voltam egy karosszékben megtámaszkodni, hogy össze ne essem. A békebíró éles szemmel figyelt, s természetesen kedvezőtlen következtetést vont le a viselkedésemből.

A fiú megerősítette apja vallomását, de mikor Daniel Nugentet szólították, ő megesküdött, hogy mielőtt társa elesett volna, egy csónakot látott, s benne egy magányos embert, nem messze a parttól. Amennyire meg tudja ítélni, hiszen halvány csillagfényben látta, ugyanazt, mint amelyről az imént partra szálltam.

Egy asszony előadta: ott lakik a parton, és épp a háza kapujában állt, a hazatérő halászokat várta körülbelül egy órával azelőtt, hogy a holttest felfedezéséről hallott volna, mikor egy csónakot pillantott meg, s benne egy férfit, amint épp elfelé tart attól a partszakasztól, ahol utóbb a holttestre leltek.

Egy másik asszony megerősítette a halászok tanúvallomását, akik a halottat az ő házába vitték. A holttest még nem hűlt ki. Ágyba dugták, dörzsölték, s Daniel bement a városba a patikáriusért, de az élet a fiatalemberbe nem tért vissza többé.

Még többeket is kihallgattak partraszállásomra vonatkozólag, s abban mind egyetértettek, hogy – az éjszaka támadt északi szelet figyelembe véve – órák hosszat hánykolódhattam a vízen, mígnem kénytelen voltam kora reggel visszatérni ugyanoda, ahonnét elindultam. Azt is megjegyezték: úgy látszik, máshonnét hoztam ide a holttestet, s mivel láthatólag nem ismertem a partot, valószínűleg úgy tértem be a kikötőbe, hogy nem tudtam, milyen közel van a város ahhoz a helyhez, ahol a holttestet partra tettem.

Mr. Kirwin, miután meghallgatta a tanúvallomásokat, hangot adott a kívánságának, hogy vigyenek oda, ahol a holttestet kiterítették, mert látni szeretné, milyen hatással van rám e látvány. Ezt az ötletet valószínűleg hallatlan izgalmam sugallta, amelyet akkor mutattam, mikor a gyilkosság módját említették. A békebíró s néhányan mások átvezettek hát a fogadóba. Akarva-akaratlan is elképesztett a furcsa véletlenek sora, amelyek egymást követték ezen eseménydús éjszakán, de tudván, hogy az idő tájt, amikor a holttestet megtalálták, többekkel is beszéltem a szigeten, ahol laktam, csöppet sem aggasztott az ügy kimenetele.

Beléptem a szobába, ahol a holttest feküdt, s odavezettek a koporsóhoz. Ki tudná leírni, mit éreztem a holttest láttán? Még ma is kiszárad a szám az iszonyattól, s gondolni sem bírok a pillanatra úgy, hogy ne rázkódjam össze a fájdalomtól. A kihallgatás és a békebíró jelenléte mint az álom törlődött ki emlékezetemből, mikor megláttam, Henry Clerval fekszik előttem élettelenül. Elállt a lélegzetem, rávetettem magam a holttestre, és úgy kiáltottam:

– Hát téged is az én gyilkos mesterkedésem fosztott meg az életedtől, drága Henrym? Két embert már tönkretettem. Még másokra is ez a sors vár, de te, Clerval, barátom és jótevőm…

Nincs emberi test, amely elviselné a kínt, ami belém nyilallott, engem is úgy vittek hát ki a szobából, görcsösen rángatódzva.

Ezután a láz következett. Két hónapig feküdtem élet és halál közt. Rohamaim, mint utóbb hallottam, félelmesek voltak. William, Justine és Clerval gyilkosának mondtam magam. Volt, amikor könyörögtem ápolóimnak, segítsenek elpusztítanom a démont, aki gyötör, s már ott éreztem a szörnyeteg ujjait a nyakamon, s fölsikoltottam kínomban és félelmemben. Szerencsére anyanyelvemen beszéltem, s így csak Mr. Kirwin értett, de gesztusaim és keserű sírásom puszta érzékelése elég volt hozzá, hogy a tanúkat megrémítse.

Miért nem haltam hát meg? Ember még nem volt nyomorultabb, mint én, miért nem pihentem meg hát, miért nem merültem el a feledésben? A halál oly sokakat ragad el virágzó gyermekkorukban, korosodó szüleik egyetlen reményeként! S oly sok ifjú házas és fiatal szerető él egyik nap még élete virágában, s válik másnapra férgek prédájává, indul oszlásnak a sírban! Miféle fából faragtak engem, hogy így ellenálltam minden csapásnak, mely, mint a kerék fordulása, meg-megújította kínjaimat?

De hát életre ítéltettem, s két hónap múltán, mint egy álomból, arra ébredtem, hogy börtönben fekszem egy nyomorúságos ágyon, börtönőrökkel, porkolábokkal, reteszekkel s egy pincebörtön egész keserves rendszerével körülvéve. Reggel volt, emlékszem, mikor imigyen eszméletemre tértem. A történtek részleteire nem emlékeztem, csak azt éreztem, valami szörnyűség tepert le, de ahogy körülnéztem, és megpillantottam a rácsos ablakot és a helyiség sivárságát, minden eszembe villant, s keservesen fölzokogtam.

Ez a hang fölriasztotta a vénasszonyt, aki mellettem szunyókált egy karosszékben. Bérelt ápolónő volt, az egyik porkoláb felesége, s arca híven tükrözte mindazt a rossz tulajdonságot, amely a magafajtákat jellemezni szokta. Arcvonásai kemények voltak és durvák, mint általában azoké, akik megszokták, hogy együttérzés nélkül szemléljék az emberi nyomorúságot. Hangja is kifejezte teljes közönyét. Angolul szólított meg, s ez eszembe juttatta, hogy e hangot hallottam már szenvedéseim során is.

– Jobban van, uram? – kérdezte.

Magam is angolul válaszoltam, elhaló hangon.

– Azt hiszem, igen, de ha ez mind igaz, és nem álmodom, akkor kár volt életben maradnom, csak hogy átérezzem mindeme nyomorúságot és szörnyűséget.

– Hát, ha arra az úriemberre gondol, akit meggyilkolt – mondta a vénasszony –, akkor szerintem is jobb lett volna, ha meghal, mert azt hiszem, még ugyancsak rájár magára a rúd! De hát ehhez semmi közöm. Engem azért küldtek, hogy ápoljam magát, és maga meggyógyult. Az én lelkiismeretem tiszta. Bár ilyen lenne mindenkié.

Utálattal fordultam el a vénasszonytól, aki képes volt ily érzéketlenül szólni valakihez, aki most menekült meg a halál torkából, de bágyadt voltam, s képtelen végiggondolni mindazt, ami történt velem. Az életem egész sorát álomnak éreztem. Néha még afelől is kétségeim támadtak, valóban élek-e, hisz ami történt, azt nem akarta az elmém valóságként elfogadni.

Mikor az előttem lebegő álomképek kitisztultak, megint belázasodtam. Vaksötét vett körül. Nem volt, aki szerető, szelíd hangjával megnyugtasson, nem volt nyájas kéz, amely támaszt nyújtson. Az orvos jött, orvosságot rendelt, a vénasszony elkészítette, de az előbbi láthatólag teljesen közömbös volt irántam, az utóbbinak meg az arcára volt írva állati durvasága. Kit érdekelt volna egy gyilkos sorsa, hacsak a hóhért nem, aki meg akarta keresni rajta a magáét!

Ezek voltak az első gondolataim, de hamarosan megtudtam, Mr. Kirwin különlegesen jó volt hozzám. Neki köszönhetem, hogy a börtön legjobb szobáját kaptam (akármilyen nyomorúságos volt még e legjobb is!), s ő gondoskodott számomra orvosról és ápolóról. Az igaz, ritkán keresett fel, mert bár szívesen könnyített bárki emberfia szenvedésén, nem kívánt szemtanúja lenni egy gyilkos keserves kínjainak és tomboló rohamainak. Még így is meglátogatott néha, hogy ne legyek elhagyatott, de látogatásai kurták voltak és ritkák.

Egy szép napon, mikor már lábadoztam, félig hunyt szemmel üldögéltem egy karosszékben, s arcom ólomszürke volt, mint a haldoklóé. Erőt vett rajtam a keserűség és nyomorúság, s nemegyszer eszembe jutott, jobban tenném, ha a halált keresném, mintsem hogy itt maradjak e nyomorúsággal bővelkedő világban. Néha azon is elgondolkodtam, ne valljam-e bűnösnek magam, s szenvedjem el ugyanazt a büntetést, amit a nálam annyival ártatlanabb Justine elszenvedett. Ez járt az eszemben akkor is, amikor nyílt az ajtó, s belépett rajta Mr. Kirwin. Arcán részvét és megértés ült. Odahúzott egy széket az enyém mellé, s franciául szólított meg.

– Félek, ez a hely nagyon megbotránkoztatja önt. Mit tehetnék, hogy kellemesebben érezze magát?

– Köszönöm, de amit mond, az számomra mit sem jelent. Nincs a földön semmi, amitől én kellemesebben érezném magam.

– Tudom, egy ismeretlen együttérzése nem sokat könnyít azon, akit oly különös balszerencse tepert le, mint önt. De remélem, hamarosan elhagyja e szomorú tartózkodási helyet. Mert könnyen be lehet szerezni azt a kétséget nem tűrő bizonyítékot, amely tisztázza önt a bűncselekmény vádja alól.

– Ez az én legkisebb gondom. Engem a különös események hosszú sora tett minden halandók legszerencsétlenebbjévé. Amilyen nyomorult és elgyötört vagyok s voltam, jelenthet-e számomra a halál bármi rosszat?

– Igaz, nincs, ami szerencsétlenebb és kínzóbb lehetne, mint a különös véletlenek sora, amelyek önt az utóbbi időben érték. Egy meglepő véletlen folytán idevetődött erre a vendégszeretetéről nevezetes partra, itt nyomban letartóztatták, és gyilkossággal vádolták. S az első látvány, ami a szeme elé tárult, érthetetlen módon meggyilkolt barátja holtteste volt, amit, szinte azt mondhatnám, egy démon épp az ön útjába helyezett el.

Mikor Mr. Kirwin ezt kimondta, hiába az izgalom, amit szenvedéseim emléke ébresztett bennem, ugyancsak meglepődtem, hogy láthatólag ennyi mindent tud rólam. Gondolom, meglepetésemet az arcom is elárulhatta, mert Mr. Kirwin sietve hozzátette:

– Mikor ön megbetegedett, az önnél talált összes iratot elhozták hozzám. Átnéztem őket, hátha találok valami nyomot, amelyből kiindulva hozzátartozóit értesíthetem az ön balszerencséjéről és betegségéről. Találtam többek közt néhány levelet is, amelyek egyikéről mindjárt megállapítottam, az az édesapjától származik. Nyomban írtam neki Genfbe. Majdnem két hónap telt el azóta, hogy a levelet elküldtem. De hisz ön beteg. Már most reszket. Nem bír semmi izgalmat.

– E várakozás ezerszer rosszabb, mint a legszörnyűbb esemény. Mondja meg kereken: most kit ért utol enyéim közül a halál, s kinek a meggyilkolását sirathatom?

– Családjának semmi baja – mondta gyöngéden Mr. Kirwin. – S valaki, egy barátja jött el, hogy meglátogassa önt.

Nem tudom, mi ültette el agyamban a gondolatot, de azon nyomban az ötlött az eszembe: a gyilkos jött el, s nyomorúságomból gúnyt űzve Clerval halálát kívánja ösztökéül használni, hogy engem pokoli vágyának teljesítésére sarkalljon. Szemem elé kaptam a kezem, s elgyötörten kiáltottam fel:

– Jaj, küldje el innét! Látni se bírom, az isten szerelmére, be ne engedje hozzám!

Mr. Kirwin zavartan nézett rám. Felkiáltásomat akaratlanul is bűnösségem bizonyítékának tekintette, s ugyancsak szigorúan így szólt hozzám:

– Azt hittem, fiatalember, örülni fog az édesapjának, ahelyett hogy ilyen hévvel utasítaná el.

– Apám! – kiáltottam a szenvedésből örömre váltva, s minden arcvonásom, minden izmom fölengedett. – Hát apám az? Milyen jó, milyen nagyon-nagyon jó! De hol van, miért nem jön sietve?

Viselkedésem megváltozása meglepte a békebírót, és örömöt szerzett neki. Talán arra gondolt, előbbi kitörésem egy pillanatra kiújuló delíriumomnak tulajdonítható, s így ő is nyomban felöltötte korábbi jóindulatát. Fölállt, az ápolónővel együtt elhagyta a szobát, s egy perc múlva belépett apám.

E pillanatban semmi sem szerezhetett volna nagyobb örömet, mint apám érkezése. Feléje nyújtottam a kezem, s úgy kiáltottam:

– Tehát jól vagy… és Elizabeth… és Ernest is?

Apám megnyugtatott, mind jól vannak, s e szívemnek oly kedves tárgyat elrészletezve igyekezett csüggedt kedélyemet fölvidítani, de hamarosan rádöbbent, a börtön nem lehet a vidámság lakóhelye.

– Micsoda helyen laksz, édes fiam! – mondta, s szomorúan nézett körül a rácsos ablakokon és a sivár szobában. – Azért keltél útra, hogy megkeresd a boldogságot, s lám, balsors kísért az utadon. Szegény Clerval…

Szerencsétlen meggyilkolt barátom neve több volt annál, mint hogy elgyöngült állapotban képes lettem volna elviselni; kicsordult hát a könnyem.

– Ó jaj, atyám – feleltem –, valami szörnyű balsors lebeg fölöttem, s azért kell élnem, hogy ezt megérjem, különben ott haltam volna meg Henry koporsóján.

Nem volt szabad soká beszélgetnünk, mert ingatag egészségi állapotomban mindenáron meg kellett őriznem a nyugalmamat. Bejött hát Mr. Kirwin, s erősködött, hogy nem szabad túlságosan próbára tennem az erőmet. De apámat mintha az őrzőangyalom hozta volna, fokozatosan helyreállt az egészségem.

Mikor a betegség elmúlt felőlem, komor és sötét mélabú vett erőt rajtam, amit semmi el nem oszlathatott. Örökké ott lebegett előttem a holtsápadt, meggyilkolt Clerval képe. Barátaim rettegtek, hogy az az izgalom, amelybe Clerval emléke taszított, veszedelmes visszaesést okoz. Ó jaj! Miért is óvták e nyomorúságos, megvetésre méltó életet? Biztosan úgyis betelik a sorsom, mely egyre közelít. Hamar, jaj, nagyon hamar véget vet a halál szenvedéseimnek, s megszabadít a kín szörnyű súlyától, mely most a földre nyom. S ha végrehajtják rajtam, amivel az igazságszolgáltatás megjutalmaz, magam is megpihenhetek. Máskor meg, bármennyire vágytam rá gondolatban, oly távolinak tetszett a halál. Néha órákig üldögéltem mozdulatlanul és szótlanul, s arra vágytam, bár rendülne meg alattam a föld, s temetne a romok alá engem is és azt is, aki vesztemre tört.

Eljött az ideje a vándorbíróság tárgyalásának. Én már három hónapja börtönben sínylődtem, s bár még gyönge voltam, s örökké fenyegetett a visszaesés, majdnem száz mérföldre kellett elutaznom, abba a vidéki városkába, ahol az esküdtszék összeült. Mr. Kirwin mindenről gondoskodott, megidézte a tanúkat, és ellátta védelmemet. Arra a szégyenre, hogy bűnözőként lépjek a nyilvánosság elé, nem került sor, mert az ügyet nem vitték már a bíró elé, aki élet és halál kérdésében ítél. Az esküdtszék nem nyilvánított bűnösnek, mert bebizonyosodott: abban az órában, mikor barátom holttestét megtalálták, én az Orkney-szigeteken tartózkodtam; s a rá következő nap, amikor ártatlannak nyilvánítottak, elhagyhattam börtönömet.

Apám boldog volt, hogy megszabadultam a bűnvádi eljárás kellemetlenségétől, újra szabad levegőt szívhatok, s visszatérhetek szülőhazámba. Én nem osztottam érzelmeit. Számomra a pincebörtön és a palota fala egyaránt gyűlöletes volt. Életem pohara egyszer s mindenkorra méreggel volt tele, s bár a nap ugyanúgy sütött rám, mint arra, ki boldog és vidám szívű, nem láttam magam körül mást, csak sűrű és félelmes sötétséget, amelyen nem hatolt át más fény, csak az engem leső két szem villogása. Néha e két szem Henry halálba aléló, sokat mondó két szeme volt, amint fekete bogarát szinte eltakarja félig lebocsátott szemhéja és hosszú, fekete szempillája. Néha meg a szörnyeteg vizenyős, homályos két szeme, amilyennek először láttam a szobácskámban, Ingolstadtban.

Apám megpróbálta életre kelteni bennem a szeretet érzését. Genfről beszélt, amit hamarosan viszontlátok, Elizabethről és Ernestről, de szavai csak mély sóhajt váltottak ki belőlem. Igaz, néha vágytam a boldogságra; s mélabús gyönyörűséggel gondoltam szeretett kuzinomra; vagy az után sóvárogtam emésztő vágyakkal, hogy még egyszer lássam a kék tavat s a sebes folyású Rhône-t, mely olyannyira kedves volt számomra kora gyermekkoromban. De általában valami tompa zsibbadtságot éreztem, amelyben a börtön éppoly szívesen látott lakóhely volt, mint a természet legistenibb tája; s ezt az állapotot ritkán váltotta fel a végletes kín és kétségbeesés. Ilyenkor viszont nemegyszer próbáltam véget vetni utált életemnek. Szakadatlan vigyázatot és éberséget kívánt, hogy visszatartsanak, s ne kövessek el önmagamon valami félelmes erőszakot.

Most már csak egy kötelességem volt, s mihelyt ez eszembe jutott, segített fölébe kerekednem önző kétségbeesésemnek. Késedelem nélkül vissza kellett térnem Genfbe, s őrködnöm azok életén, akik engem oly gyöngéden szeretnek, s éberen várakoznom a gyilkosra, készenlétben, hátha valami véletlen a búvóhelye nyomára vezet, vagy ha van mersze megint a vesztemre törni, pontosan célozva végezzek vele, e szörnyű emberképmással, amelyet én ajándékoztam meg a lélek még szörnyűbb torzképével. Apám szerette volna még késleltetni indulásunkat, mert attól félt, nem bírom majd az utazás fáradalmait. Rozzant emberroncs voltam – csak árnyéka az embernek. Erőm oda lett. Csonttá-bőrré váltam, s éjjel-nappal láz emésztette aszott testemet.

De oly nyugtalanul és türelmetlenül sürgettem apámat, hogy végül úgy vélte, okosabb, ha enged, és mégis búcsút veszünk Írországtól. Egy Havre de Grace felé tartó hajó fedélzetére szálltunk, s jó széllel vitorláztunk el Írország partjairól. Éjfél volt. Feküdtem a fedélzeten, a csillagokat néztem, s hallgattam a hullámok csobogását. Áldottam a sötétséget, amely eltakarta a szemem elől Írországot, s lázasan vert a szívem az örömtől, ha arra gondoltam, hamarosan viszontlátom Genfet. A múlt félelmetes álomnak tetszett, de a hajó, amelyen utaztam, a szél, mely elfelé hajtott Írország gyűlölt partjaitól, s a tenger, mely körülvett, mind arról tanúskodott, nagyon is határozottan, hogy nincsenek rémképeim, s Clerval, barátom és legkedvesebb társam valóban a magam s a magam teremtette szörnyeteg áldozatául esett. Emlékezetemben végigjártam egész életutamat, csöndes boldogságomtól kezdve, mikor még a családommal laktam Genf városában, anyám haláláig s elutazásomig Ingolstadtba. Borzongva emlékeztem vissza arra az eszeveszett lelkesedésre, amely ocsmány ellenségem megalkotására sarkallt, s eszembe idéztem az éjszakát, mikor az életre kelt. Ettől kezdve képtelen voltam követni gondolataim sodrát. Ezernyi érzés tört rám, s keserűen sírva fakadtam.

Mióta lázamból fölépültem, minden este bevettem egy csipetnyi mákonyt, mert csak e kábítószer révén voltam képes szert tenni arra a nyugalomra, amely az élet megóvásához nélkülözhetetlen. Balsorsom emlékezete most annyira nyomasztott, hogy a szokásos adag kétszeresét nyeltem le, s hamarosan mély álomba merültem. De az álom nem nyújtott menedéket gondolataim s nyomorúságom elől. Álmomban ezernyi olyasmit láttam, ami megrémített. Hajnal felé már valami lidércnyomás kerített hatalmába. Ott éreztem a démon kezét a nyakamon, s képtelen voltam szabadulni tőle. Nyöszörgés, sikoly csengett a fülembe. Apám, aki ott virrasztott fölöttem, nyugtalanságomat látván fölébresztett. Nem volt körülöttünk más, csak a csapkodó hullámok, fölöttünk az égbolt. A démon sehol. A biztonságérzet, a tudat, hogy a pillanat s az elkerülhetetlen, katasztrofális jövő közt épp fegyverszünet van, valamiféle nyugodt feledésbe ringatott, amelyre az emberi elmét természete különösképpen fogékonnyá teszi.

Huszonkettedik fejezet

A tengeri út véget ért. Partra szálltunk, s továbbmentünk Párizsba. Hamarosan rádöbbentem: túlterheltem az erőmet, és pihennem kell, mielőtt az utazást folytathatnám. Apám gondoskodása és figyelme fáradhatatlan volt: de ő nem ismerte szenvedéseim eredetét, s téves módszerekhez folyamodott, hogy e gyógyíthatatlan kórt kikúrálja. Azt szerette volna, ha a társaságban keresek szórakozást. Én azonban irtóztam az emberi arcoktól. Nem, nem is irtóztam! Hisz mind a testvéreim voltak, embertársaim, s még a legvisszataszítóbbhoz is vonzódtam közülük, mert angyal természetű és menny működtette teremtmény. De úgy éreztem, nincs jogom részt venni a közösségükben. Én ellenséget szabadítottam rájuk, akinek az az öröme, hogy vérüket ontsa, és aki nyöszörgésükben leli kedvét. Mennyire meggyűlölnének külön-külön és együttvéve, s mint vetnének ki maguk közül, ha ismernék szentségtelen tetteimet s a bűntetteket, amelyek azokban gyökereznek!

Atyám végül engedett kívánságomnak, hogy kerüljem a társaságot, s különféle érvekkel igyekezett útját állni kétségbeesésemnek. Néha azt hitte, nagyon is lelkemre vettem a szégyent, hogy gyilkosság vádja alól kellett tisztáznom magam, s megpróbált meggyőzni a büszkeség hiábavalóságáról.

– Ó jaj, atyám! – mondtam. – Mily kevéssé ismersz te engem. Az emberekre, érzelmeikre és szenvedélyeikre hozna szégyent, ha egy magamfajta nyomorult büszke lenne. Justine, szegény, boldogtalan Justine legalább olyan ártatlan volt, mint én, s őt is ugyanezzel vádolták. Halált hozott rá ez a vád, s én voltam az oka, én öltem meg őt. William, Justine és Henry – mind az én kezem áldozata!

Apám gyakran hallotta, miközben még börtönben voltam, hogy ezt állítom magamról. Mikor imigyen vádoltam magam, többször is láttam, magyarázatra vágyik, máskor meg úgy látszott, ezt a delírium következményének véli, meg annak, hogy e gondolat a betegségem idején fészkelte be magát képzeletembe, s emléke megmaradt a lábadozásom idején is. Én kerültem a magyarázatot, s mélyen hallgattam a szörnyetegről, akit létrehoztam. Meg voltam győződve róla, hogy ellenkező esetben bolondnak tartanának, s ez önmagában is féket vetett a nyelvemre. Amúgy is képtelen lettem volna rávenni magam, hogy föltárjak egy titkot, mely abban, aki hallja, mély megdöbbenést keltene, s a félelmet, a természetellenes iszonyatot keble állandó lakójává tenné. Megfékeztem tehát türelmetlen részvétszomjamat, s hallgattam, pedig a világ minden kincsét odaadtam volna, csak hogy megosszam valakivel e végzetes titkot. De olyasfajta szavak, mint az előbb említettek, csak ki-kicsúsztak önkéntelenül is a számon. Nem adhattam rájuk magyarázatot, de igazságuk valamit könnyített titokzatos gyászom terhén.

Ez alkalommal atyám határtalan csodálkozással így szólt:

– Drága Victorom, miféle elvakultság ez? Édes fiam, könyörgök, ne mondj ilyesmit máskor!

– Nem vagyok bolond! – kiáltottam fel erélyesen. – A nap és a mennybolt, mely látta művelkedésemet, tanúsíthatja, igazat beszélek. Én vagyok e teljesen ártatlan áldozatok gyilkosa. Az én machinációim miatt lelték halálukat. Ezerszer inkább ontottam volna a magam vérét csöppről csöppre, csak hogy az ő életüket megóvjam. De nem vethettem oda áldozatul, igazán nem vethettem oda, atyám, az egész emberfajt.

Utolsó szavaim meggyőzték apámat elmém zavartságáról, s nyomban másra fordította a szót, megpróbálta új mederbe terelni gondolataimat. Szerette volna, amennyire lehet, kitörülni lelkemből az Írországban történtek emlékét, nem is utalt rájuk soha, és nekem sem engedte meg, hogy balszerencsémről beszéljek.

Telt az idő, s lassan-lassan megnyugodtam. A nyomorúság egyszer s mindenkorra tanyát vert a szívemben, de többé már nem emlegettem ilyen zavaros módon a bűneimet, megelégedtem annyival, hogy én tudok róluk. Könyörtelenül elhallgattattam a keserűség parancsoló hangját, mely időnként szerette volna az egész világgal hallatni magát; viselkedésem nyugodtabbá és fegyelmezettebbé vált, mint valaha is volt, mielőtt elutaztam volna a Jeges-tengerre.

Néhány nappal azelőtt, hogy Párizsból útnak indultunk volna Svájcba, az alábbi levelet kaptam Elizabethtől:

Drága Victorom,

nagy örömmel olvastam bácsikám Párizsból keltezett levelét. Nem vagytok többé olyan félelmetesen távol, s két héten belül látni foglak titeket. Szegény kuzenom, te mennyit szenvedhettél! Számítok rá, hogy most még annál is betegebbnek látszol, mint amikor itt hagytad Genfet. Szörnyű volt ez a tél, annyira elgyötört a feszült aggodalom. Mégis azt remélem, az arcodon majd meglátom a békét, s a szívedből nem távozott el minden vigasz és nyugalom.

De félek, még élnek azok az érzéseid, amelyek egy éve oly szerencsétlenné tettek, sőt az idő talán még csak elmélyítette őket. Nem zaklatnálak most, mikor annyi balszerencse terhe nyom, de egy beszélgetés, amelyet bácsikámmal folytattam, mielőtt elutazott volna, szükségessé teszi, hogy közöljek veled valamit, mielőtt találkoznánk.

Meglehet, azt mondod: Mi az, amit Elizabethnek közölnie kell? Ha valóban azt mondod, választ kaptam kérdéseimre, s minden kétségem megszűnik. De távol vagy tőlem, s talán rettegsz e közléstől, de az is lehet, hogy örülsz neki, s mint valószínűleg ez a helyzet, nem merem tovább halogatni, hogy megírjam, amit annyiszor szerettem volna már megmondani neked, de sosem volt bátorságom elkezdeni.

Jól tudod, Victorom, gyermekségünk óta a mi egybekelésünk volt szüleink legkedvesebb terve. Ezt már fiatal korunkban megmondták nekünk, s arra tanítottak, úgy várjunk erre az eseményre, mint ami biztosan bekövetkezik. Mi szerető játszópajtások voltunk gyermekkorunkban, s azt hiszem, kedves és becsült barátai egymásnak azután is, hogy felnőttünk volt. De húg és bátya élő szeretetet érez egymás iránt, anélkül hogy meghittebb kapcsolatra vágynék, s vajon nem így vagyunk-e mi is? Ezt mondd meg nekem, drága Victorom. Felelj, a kölcsönös boldogságunkra kérlek, kertelés nélkül: Nem szeretsz-e mást?

Te utaztál. Éveket töltöttél az életedből Ingolstadtban, s be kell neked vallanom, drága Victorom, mikor tavaly ősszel oly boldogtalannak láttalak, s te mindenki társaságából a magányba menekültél, akaratlanul is azt kellett hinnem, talán bánt a kapcsolatunk, s úgy érzed: bár kívánalmaddal ellenkezik, a becsület kötelez rá, hogy teljesítsd szüleink kívánságát. Ez hamis érvelés. Bevallom neked, drága Victorom, szeretlek, s a jövőről alkotott futó álmaimban mindig te vagy az én barátom és társam. De legalább annyira kívánom, óhajtom a magam boldogságát, mint a tiedet, mikor azt mondom: házasságunk örökre boldogtalanná tenne, ha nem szabad akaratodból vennél el feleségül. Már most sírva fakadok, ha arra gondolok, hogy épp mikor olyannyira sújt a kegyetlen balsors, talán a becsület nevében fojtod el egy olyan szerelem és egy olyan boldogság minden reményét, mely azzá tehetne, ami voltál. S épp én, aki oly önzetlenül szeretlek, én tízszerezném meg nyomorúságodat azzal, hogy a vágyaid útjába állok. Ah! Victor, tudd meg, kuzinod és játszópajtásod sokkal őszintébben szeret, semhogy boldogtalanná ne tenné e föltevés. Légy boldog, drága Victorom; s ha ezt a kívánságomat teljesíted, elhiheted, nincs a földön, ami megzavarhatná derűmet.

Szeretném, ha nem zaklatna fel ez a levél. Ne válaszolj rá se holnap, se holnapután, sem addig, míg haza nem jössz, ha ez fájdalmat okoz neked. Bácsikám úgyis megírja, mint szolgál az egészséged, s ha csak egyetlen mosolyt látok az ajkadon, amikor találkozunk, s az így vagy úgy nekem köszönhető, más boldogságra nincs szükségem.

Elizabeth Lavenza
Genf, 17.. május 18.

E levél megint emlékezetembe idézte, amit már-már elfelejtettem, a szörnyeteg fenyegetését: Veled leszek a nászéjszakádon! Ez az ítélet csüng a fejem fölött, s akkornap éjjel a démon mindent el fog követni, hogy elpusztítson, s elragadja tőlem azt a szemernyi boldogságot is, amely legalább részleges vigaszul ígérkezik szenvedéseimre. Eltökélte, hogy akkor éjjel az én halálommal tetőzi be bűneit. Ám legyen. Biztos, hogy halálos küzdelemre kerül sor kettőnk között, s ha ő győz, én elnyerem a békét, hatalma fölöttem véget ér. S ha én győzöm le őt, szabad leszek. Ó, jaj! Miféle szabadság lesz az? Mint amilyennek a paraszt örvendett, amikor szeme láttára mészárolták le családját, tanyája leégett, földjét pusztasággá tették, sőt az otthontalan, nincstelen, magára maradt, de szabad embert elkergették. Ilyen lesz az én szabadságom is, mert az én Elizabethem személyében kincset birtokoltam. Ó, jaj! S ezzel szemben ott áll a lelkiismeret-furdalás és bűntudat, mely elkísér mindhalálig.

Édes, szeretett Elizabethem? Újra meg újra végigolvastam levelét, s valami gyöngéd érzelem lopódzott szívembe, s mert paradicsomi álmokat suttogni a fülembe örömről és szerelemről, de hát az almába már beleharaptam, s az angyal már emelte a kezét, hogy kiűzze minden reményemet. Márpedig én inkább meghalok, csak őt boldoggá tegyem. Ha a szörny végrehajtja fenyegetését, halálom elkerülhetetlen. S megint csak arra gondoltam: a házasságom vajon sietteti-e végzetemet? Az biztos, néhány hónappal korábban pusztulok el. De ha gyötrőm csak sejtené is, hogy én a fenyegetéseinek hatására halogatom, bizonyára keresne más és még félelmesebb módot bosszújának kitöltésére. Megesküdött: velem lesz a nászéjszakámon, de ezt aligha értette úgy, hogy addig okvetlenül békén marad. Hiszen mintha csak azt akarta volna megmutatni nekem, még nem telt el a vérrel, nyomban meggyilkolta Clervalt, amint ezzel megfenyegetett. Egy pillanatig nem kételkedtem tehát, hogy ha azonnal egybekelek kuzinommal, s ezzel őt is, atyámat is boldoggá teszem, ellenségem egy órát sem vár, s életemre törő terveit végrehajtja.

Ebben a lelkiállapotomban írtam meg levelemet Elizabethnek. Levelem hangja nyugodt volt és szeretetteli. „Attól félek, szeretett Elizabethem – írtam –, miránk már nem sok boldogság vár a földön, de ami öröm énrám még várhat, az mind a te személyedben öltött testet. Űzd el magadtól haszontalan félelmeidet. Igenis, csak neked szentelem az életemet, s minden erőmmel a te boldogságodat igyekszem szolgálni. De van egy titkom, Elizabeth, egy szörnyű titkom. Ha feltárnám előtted, tested megdermedne az iszonyattól, s nemcsak meglepődnél szenvedésemen, de csodálkoznál, miként sikerült túlélnem mindazt, amin keresztülmentem. Az esküvőnk másnapján elmondom neked ezt az egész iszonyú és félelmetes történetet drága kuzinom, mert közöttünk nincs helye titoknak. De addig nagyon kérlek, ne szólj róla, s ne is célozz rá senkinek. Erre a lehető legkomolyabban kérlek, s tudom, teljesíteni fogod kívánságomat.”

Talán egy hétre rá, hogy megkaptam Elizabeth levelét, megérkeztünk Genfbe. A drága lány meleg szeretettel köszöntött, de szeméből kicsordult a könny, mikor megpillantotta véznaságomat s arcomon a lázrózsákat. Láttam, ő is megváltozott. Megfogyott, és sokat veszített mennyei élénkségéből, mely azelőtt annyira elbűvölt engem, de szelídsége és gyöngéden részvevő tekintete még alkalmasabb társsá tette egy olyan átok sújtotta nyomorult számára, mint én vagyok.

A nyugalom, amit akkor éreztem, nem tartott soká. Az emlékezés magával hozta a tébolyt, s ha arra gondoltam, mi minden történt velem, erőt vett rajtam az őrület. Néha tomboltam, égtem a dühtől, néha meg elcsüggedtem és kétségbeestem. Senkivel nem álltam szóba, rá se néztem senkire, csak ültem mozdulatlanul, megzavart a rám szakadt szerencsétlenségek tömege.

Egyedül Elizabethnek állt hatalmában, hogy átsegítsen engem az ilyen rohamokon. Ha erőt vett rajtam a szenvedély, szelíd hangja lecsillapított, s ha magamba roskadtam, emberi érzelmeket lehelt belém. Sírt velem, és sírt miattam. S mikor visszatért a józanságom, szemrehányást tett nekem, s megbékélésre ösztökélt. Ah! Jó az, ha a szerencsétlen ember megbékél sorsával, de annak számára, akit a bűntudat kínoz, nem létezik békesség. A lelkifurdalás kínjai megmérgezik még azt a gyönyörűséget is, amit az ember olykor a mértéktelen fájdalomban lelhet.

Kevéssel azután, hogy hazaértünk, apám szóvá tette előttem, jó lenne Elizabethtel azonnal egybekelnünk. Én hallgattam.

– Tehát van másvalakid, akihez vonzódsz?

– Az égvilágon senkim. Szeretem Elizabethet, s alig várom, hogy elvehessem. Tűzzük ki hát az esküvő napját, s attól kezdve életemben és halálomban kuzinom boldogságára szentelem magam.

– Drága Victorom, ne beszélj így. Keservesen sújt minket a balsors, de annál inkább ragaszkodjunk ahhoz a kevéshez, ami számunkra még megmaradt, s szeretetünket azok iránt, akiket elveszítettünk, az életben maradottakra vigyük át. A mi körünk kicsiny lesz, de szorosan összeköt bennünket a kölcsönös szeretet s a közös balsors. S ha az idő megszelídíti kétségbeesésedet, új és drága lelkek születnek szereteted és gondoskodásod tárgyául, s pótolják mindazokat, akiktől oly kegyetlenül megfosztott a sors.

Ezek voltak apám intelmei. De engem ismét csak a fenyegetésre emlékeztettek. Még csodálkozni sem lehet rajta, hogy amilyen mindenhatónak bizonyult eddig valamennyi véres tettében, szinte legyőzhetetlennek tekintettem a démont, s mikor kiejtette, hogy „veled leszek a nászéjszakádon”, elkerülhetetlennek véltem a sorsomat. De a halál nem is volt számomra akkora rossz, ha Elizabeth elvesztésével mértem össze, én tehát elégedett, sőt vidám arccal helyeseltem atyámnak, hogy ha kuzinom is úgy akarja, tíz nap múlva tartsuk meg az esküvőt, s pecsételjük meg ily módon, mint hittem, a sorsomat.

Nagy Isten! Ha egy pillanatra is eszembe jutott volna, ördögi ellenségem mily pokoli tervet forgat a fejében, inkább örökre távol tartottam volna magamat szülőhazámtól, s baráttalan földönfutóként jártam volna a világot, mintsem beleegyezzem e szerencsétlen házasságba. De még ha varázshatalmam lett volna is, a szörnyeteg akkor is vakká tett volna igazi szándéka iránt, s mikor azt hittem, a magam halálát, sokkal kedvesebb áldozat halálát siettettem.

Amikor esküvőnk kitűzött időpontja közeledett, hogy gyávaságból-e vagy prófétai előrelátásból, de egyre inkább összeszorult a szívem. De érzéseimet a hangos vidámság álarca mögé rejtettem, ami örömteli mosolyt csalt atyám arcára, de alig-alig tévesztette meg Elizabeth örök figyelmes, szépséges szemét. Derűs nyugalommal tekintett egybekelésünk elébe, amibe ugyan egy kis félelem is vegyült a korábbi sok szerencsétlenség hatására; aggódott, hogy ami most biztos és fogható boldogságnak ígérkezik, az hamarosan futó álomnak bizonyulhat, s nem hagy maga után mást, csak mély és örökké tartó bánatot.

Megtörténtek az előkészületek az esküvőre. Mindannyian mosolyogva fogadtuk a látogatók szerencsekívánatait. Amennyire tőlem telt, szívem mélyére zártam emésztő aggodalmam, s szemmel látható komolysággal mélyedtem el apám terveibe, ámbár meglehet, azok csak tragikus sorsomnak szolgálnak díszletéül. Hála atyám fáradozásának, Elizabeth örökségének egy részét az osztrák kormány visszaszolgáltatta. A Comói-tó partján volt egy kis birtoka. Abban állapodtunk meg, hogy amint megvolt az esküvőnk, a Villa Lavenzába utazunk, s ott, a gyönyörű tó partján töltjük boldogságunk első napjait.

Időközben megtettem mindent, hogy meg tudjam védeni magam, ha a démon nyíltan rám támadna. Pisztolyt és tőrt viseltem, s éberen ügyeltem, hogy megelőzzek minden cselfogást. Ez némileg megnyugtatott. Igen, amint az időpont közeledett, a fenyegetés egyre inkább öncsalásnak tetszett, amely nem érdemes rá, hogy nyugalmamat megzavarja, a boldogságot viszont, amelyet házasságomtól reméltem, egyre biztosabbnak, s mivel másról se volt szó, olyan eseménynek éreztem, amelyet semmiféle baleset meg nem akadályozhat.

Elizabeth boldognak látszott. Az én nyugodt viselkedésem nagyban hozzájárult az ő nyugalmához. Ám aznap, mikor vágyaimnak teljesülnie kellett, s tán sorsomnak is betelnie, erőt vett rajta a mélabú, s rossz előérzete támadt. Talán eszébe jutott a szörnyű titok, amit ígéretem szerint másnap fölfedek előtte. De apám mindvégig úszott a boldogságban, s az előkészületek sűrűjében unokahúga mélabúját csak a menyasszony félénkségének tulajdonította.

A szertartás után nagy társaság gyűlt össze apám házában, de úgy volt, hogy mi ketten Elizabethtel mindjárt hajóra szállunk, az éjszakát Evianban töltjük, s másnap folytatjuk az utat. A nap derűs volt, a szél kedvező, s mindenki mosolyogva nézte e nászi behajózást.

Életemnek ezek voltak az utolsó boldog pillanatai. Gyorsan haladtunk. Forrón sütött a nap, de minket afféle baldachin védett a sugaraitól, miközben a táj szépségében gyönyörködtünk, néha a tó partján, ahol a Mont Salęve tárult elibénk meg Montalęgre kellemes lankája, s távolabb a mindenek fölé magasodó Mont Blanc s a hóborította hegycsoport, mely hiába próbált vele versenyre kelni. Máskor meg, amikor a túlpart közelében jártunk, a roppant Jura fekete falait láttuk, amelyek mintha csak szándékosan emeltek volna áthághatatlan akadályt szülőhazám ellenségei elé, akik azt rabszolgaságba szeretnék taszítani.

Megfogtam Elizabeth kezét.

– Szomorú vagy, szerelmem. Ah! Ha tudnád, mit szenvedtem, s mit kell még kiállnom talán, igyekeznél megízleltetni velem a derűs nyugalmat s annak örömét, hogy legalább mára megszabadultunk a kétségbeeséstől.

– Légy boldog, drága Victorom – felelt Elizabeth –, most nincs, remélem, semmi, ami keserítsen. És hidd el, ha arcomon nem látsz is élénk örömöt, szívem elégedett. Valami azt súgja nekem, ne bízzam a jövőben mértéktelenül, amely megnyílt előttünk, de én nem akarom meghallani e baljós hangot. Lásd, milyen gyorsan haladunk, s a felhők, amelyek hol homályba borítják a Mont Blanc csúcsát, hol meg fölébe szállnak, e gyönyörű tájat mennyivel érdekesebbé teszik. És nézd e számtalan halat a kristálytiszta vízben, amelynek fenekén minden egyes kavicsot tisztán láthatsz. Micsoda isteni nap! Mily boldognak s derűsnek látszik a természet!

Imigyen próbálta Elizabeth eltéríteni az ő s az én gondolataimat mindenről, ami szomorú. De kedélye ingadozott, az egyik pillanatban fölcsillant a szemében az öröm, s a másikban elmélázó szomorúságnak adott helyet.

A nap alábbhanyatlott az égen. Elhagytuk a Drance folyót, s figyeltük, mint kanyarog a magas hegyek szakadékaiban s az alacsonyabbak völgyeiben. Az Alpok hegyei itt közelebb kerültek a tóhoz, s mi a hegyek amfiteátruma felé tartottunk, amely a tavat keletről határolja. Evian templomának toronysisakja ott csillogott a környező erdők alatt s a magasabbnál magasabb hegyek koszorújában, amely a helység fölébe magaslik.

A szél, mely mind ez ideig bámulatos sebességgel hajtott előre minket, napnyugtakor enyhe szellővé szelídült. A lágy légáramlat épp csak borzolta a vizet, s amint a parthoz közeledtünk, kellemesen rezgette a fákat, s finom virág- meg szénaillatot sodort felénk. Mire kikötöttünk, a nap épp alábukott a láthatáron, s ahogy ott éreztem lábam alatt a partot, kiújultak gondjaim és félelmeim, hamarosan rám csattantak, mint a bilincs, és el sem eresztettek többé soha.

Huszonharmadik fejezet

Nyolc óra volt, mikor partra szálltunk. Egy kicsit sétáltunk még a parton, gyönyörködtünk a tűnő esti fényben, majd visszamentünk a fogadóba, s a víz, az erdő és a gyönyörű hegyek jártak az eszünkben, amint elnyeli őket a sötétség, de kivehető még fekete körvonaluk.

A szél, amely délen elcsöndesült, most újult erővel támadt fel nyugaton. A hold elérte pályája csúcspontját, majd lassan alább szállt. A felhők sebesebben húztak el a színe előtt, mint a keselyű, kioltották sugarait, a tó színe meg visszatükrözte az égbolt mozgalmas képét, s azt megbolyduló hullámaival csak annál mozgalmasabbá tette.

Én nyugodt voltam egész nap, de amint az éjszaka sötétségbe burkolta a tárgyak körvonalát, ezernyi félelem támadt reám. Feszülten figyeltem, jobb kezem a pisztolyt markolta, amelyet keblembe rejtettem. Megrezzentem minden neszre, de eltökéltem, nem adom olcsón az életemet, s nem riadok vissza a harctól, míg ellenségem élete vagy az enyém ki nem huny.

Elizabeth egy darabig félénk és rémült csöndben figyelte izgalmamat, de volt valami a tekintetemben, ami őt is rettegéssel fertőzte meg, mert reszketve kérdezte:

– Mi izgatott fel annyira, drága Victorom? Mitől félsz?

– Ó, nyugodj meg, nyugodj meg, szerelmem – feleltem. – Ez az egy éjszaka, aztán minden jó lesz, de ez félelmetes, nagyon félelmetes.

Egy órát töltöttem ilyen lelkiállapotban, majd egyszerre ráébredtem: az összecsapás, amelyre pillanatokon belül számítottam, milyen félelmes lenne a feleségemnek, komolyan megkértem hát, vonuljon vissza, s elhatároztam, mindaddig nem megyek utána, amíg meg nem tudok valamit ellenségem hollétéről.

Elizabeth magamra hagyott, s én egy darabig föl-alá járkáltam a fogadó folyosóin, benéztem minden zugba, mely netalán a szörnyeteg búvóhelyéül szolgálhatna. De nyomát sem leltem sehol, s már-már azt hittem, valami szerencsés véletlen megakadályozta, hogy fenyegetését valóra váltsa, mikor egyszerre velőtrázó és félelmetes sikolyt hallottam – abból a szobából, ahova Elizabeth visszavonult. Meghallottam, s agyamba hasított az igazság, karom lehullott, s megdermedt minden porcikám. Éreztem, hogy a vér surrog az ereimben, és bizsereg az ujjam hegye. Ez az állapot mindössze egy pillanatig tartott. A sikoly megismétlődött, s én berontottam a szobába.

Nagy Isten! Miért nem leheltem ki azon nyomban a lelkem?! Miért vagyok itt, s mesélem, mint pusztult el a föld legszebb reménye s legtisztább teremtménye? Ott hevert élettelenül, keresztben az ágyon, feje lelógott, sápadt és eltorzult arcvonásait félig eltakarta a haja. Akárhova nézek, ma is őt látom – vértelen karját, elernyedt testét, amint a gyilkos a nászágyára odadobta. Hát lehet az, hogy ezt látván életben maradtam? Ó, jaj! Az élet konok, s ott marad meg leginkább, ahol legjobban gyűlölik. Csak egy percre vesztettem el az eszméletemet. Élettelenül hanyatlottam a földre.

Mikor magamhoz tértem, emberek vettek körül a fogadóból. Arcukon döbbent rémület tükröződött, de a mások rémületét csak gúnynak éreztem, az engem nyomasztó érzések árnyékának. Abba a szobába menekültem közülük, ahol Elizabeth holtteste feküdt, a szerelmemé, feleségemé, a drága, érdemes nőé, aki az imént még élt. Már elmozdították abból a testhelyzetből, ahogy rátaláltam, s most, amint feküdt az ágyon, karján nyugodott a feje, s arcát, nyakát kendő takarta, akár azt hihettem volna, hogy alszik. Odarohantam hozzá, hevesen átöleltem, de halálos ernyedtsége s hideg keze elárulta, akit a karom közt tartok, az többé már nem az én szeretett s becézett Elizabethem. A démon gyilkos kezének nyoma ott volt a nyakán, s ajkáról örökre elszállt a lélegzet.

De miközben sajgó kétségbeeséssel öleltem, véletlenül föltekintettem. A szoba ablakai az előbb még be voltak zsaluzva, most meg holtra rémülten vettem észre, bevilágít a hold haloványsárga fénye. Valaki föltépte a zsalut, s leírhatatlan iszonyatomra megpillantottam az ablakban az ocsmány és visszataszító alakot. A szörny arcán vigyor ült. Démonujját gúnyosan szegezte feleségem holttestére. Odarohantam az ablakhoz, keblemből előrántottam a pisztolyt, s rásütöttem, de kitért előlem, leszökkent az ablakról, villámsebesen elfutott, és belevetette magát a tóba.

A pisztoly dörrenésére a tömeg a szobába tódult. Odamutattam, ahol a szörny eltűnt, s csónakon eredtünk a nyomába. Hálót is vetettünk, de minden hiába. Teltek az órák, s reményünk vesztetten tértünk vissza. Társaim java része szentül meg volt győződve, hogy a szörny csak képzeletem szülötte. Miután partra szálltunk, szárazföldön folyt tovább a kutatás, az üldözők csoportokra oszolva széledtek szét különféle irányba, az erdők, szőlők közé.

Szerettem volna velük tartani, de nem jutottam messzire a háztól, szédültem, s a léptem olyan volt, mint a részeg emberé. Tekintetem ködös, s a bőröm száraz, mintha láz emésztett volna. Ilyen állapotban vittek vissza, fektettek ágyba, miközben alig voltam tudatában, mi történik velem. Szemem tétován járt ide-oda a szobában, mintha keresnék valamit, amit elvesztettem.

Egy idő múlva fölkeltem, s szinte az ösztönömtől vezettetve átkúsztam abba a szobába, ahol szerelmem feküdt kiterítve. Siratóasszonyok vették körül. Ráborultam, s szomorú könnyeim elvegyültek az asszonyok könnyeivel – s közben egyetlen határozott gondolat sem alakult ki az agyamban, csak járt az eszem összevissza, zavartan töprengtem az engem ért sok-sok balszerencsén s azok okain. A döbbenet és iszonyat ködében tévelyegtem. William halála, Justine kivégzése, Clerval s most feleségem meggyilkolása; s még csak azt sem tudtam, megmaradt szeretteim épek és egészségesek-e, s vajon nem érte-e utol őket is a démon rosszakarata. Lehet, hogy apám épp most az ő markában vonaglik, s talán Ernest holtan hever a lába előtt. Fölugrottam, hogy a lehető leggyorsabban visszatérjek Genfbe.

A fogadóban nem volt ló, amit bérelhettem volna, kénytelen voltam hát a tavon utazni, de a szél nem volt kedvező, és szakadt az eső. De még éppen csak hajnalodott, joggal reméltem hát, hogy estére hazaérek. Evezősöket fogadtam, s magam is evezőt fogtam, mert a lelki viharok idején mindig megkönnyebbülést hozott a testi erőfeszítés. De a rám szakadt nyomorúság s a hallatlan izgalom, amit átéltem, képtelenné tett a testi munkára. Ledobtam az evezőt, tenyerembe temettem arcom, s átengedtem magam a sötét gondolatoknak. Ha fölnéztem, csupa olyan képet láttam, amit még a boldogabb időkből ismertem, s amelyben épp előző nap gyönyörködtünk vele, aki már csak árny és emlék. Szememből ömlött a könny. Egy pillanatra elállt az eső, s láttam, a halak ugyanúgy fickándoznak a vízben, mint néhány órával ezelőtt. Akkor Elizabeth figyelte őket. Nincs, ami nagyobb fájdalmat okozna az emberi léleknek, mint a hirtelen és gyökeres változás. Süthetett a nap vagy takarhatták felhők, semmit sem láttam olyannak, mint tegnap, ővele. Egy démon elragadta tőlem jövendő boldogságom minden reményét; nincs teremtmény, ki oly szerencsétlen lenne, mint én; az emberiség történetében páratlan, ami engem ért.

De miért is időznék el azon, ami e legutóbbi, mindent betetőző esemény után történt? Hisz egész történetem a rémségek története. Ez volt mindennek a csúcsa, amit ezután mondanék, az talán csak untatná önt. Tudja, hogy szeretteimet sorra elragadták tőlem. Magamra maradtam. Az én erőm is kimerült, s most már pár szóban összefoglalhatom, ami ebből az ocsmány történetből hátravan.

Megérkeztem Genfbe. Atyám és Ernest még élt, de atyám a híreim súlya alatt összeomlott. Még ma is itt látom őt magam előtt, a csodálatos és tiszteletre méltó öregembert! Üres tekintete ide-oda jár, hisz nincs, aki elbájolná, akiben örömét lelné, elvesztette Elizabethet, több mint leányát, akit egy ember minden szeretetével bálványozott, épp ő, akinek élete alkonyán oly kevés szeretetben volt része, s épp azért kétségbeesetten csüngött azokon, akik még megmaradtak neki. Átkozott, átkozott legyen a démon, aki szerencsétlenséget hozott ősz fejére, s arra kárhoztatta, hogy ily nyomorultul pusztuljon el! Mert nem bírta az életet a körülötte halmozódó sok iszonyat közt; élete kútja hirtelen elapadt. Ágynak esett, s pár nap múlva a karjaim közt meghalt.

És énvelem mi történt? Nem tudom; érzékeim cserbenhagytak, s csak a láncok és a sötétség súlya nyomott. Igaz, néha azt álmodtam, virágos réten bolyongok, bájos völgyekben ifjúkori barátaimmal, de fölébredtem, s pincebörtönben leltem magam. Mélabúm nem hagyott el, de fokról fokra tudatára ébredtem nyomorúságos helyzetemnek, s ekkor kiengedtek börtönömből. Mert bolondnak nyilvánítottak, s amint megtudtam, hosszú hónapokig magányos cella volt a lakóhelyem.

A szabadság azonban haszontalan ajándék lett volna számomra, ha eszemre ébredve nem ébredtem volna bosszúvágyra is. Rám nehezedett múltbeli balsorsom emléke, s egyre többet töprengtem az okán – a szörnyetegen, akit én teremtettem, a nyomorult démonon, akit én szabadítottam rá a világra, a magam romlására. Őrjítő düh fogott el, ha csak eszembe jutott is, s arra vágytam, azért imádkoztam, hogy kerüljön egyszer a kezem közé, hadd álljak rajta kegyetlen bosszút.

Gyűlöletem nem sokáig korlátozódott hiú álmodozásra. Amint szabadultam, már azon törtem a fejem, miként lehetne a gyilkost legbiztosabban kézre keríteni, s ennek érdekében alig egy hónap múltán fölkerestem a város egyik büntetőbíráját, s közöltem vele, feljelentést kívánok tenni, mert ismerem családunk tönkretevőjét, s szeretném, ha minden erejét latba vetné a gyilkos letartóztatása érdekében.

A bíró figyelmesen és nyájasan hallgatott.

– Legyen meggyőződve, uram – mondta –, nem fogok sajnálni semmiféle fáradságot és erőfeszítést, hogy a gazembert kézre kerítsük.

– Nagyon köszönöm – feleltem. – Ám hallja a tanúvallomást, amit tenni kívánok. Különös történet, az igaz, annyira, hogy félek, el se hinné, ha az igazságban nem lenne valami, ami mindenképpen elhiteti, ha mégoly csodálatos is. A történet kellően logikus is ahhoz, mintsem álomnak hihetné, s nekem különben sincs semmi okom hazudni. – Modorom, ahogy mindezt elmondtam neki, meggyőző volt, ámde nyugodt. A szívem mélyén én már elhatároztam, halálba kergetem megrontómat, e cél megenyhítette kínszenvedésemet, s egy ideig még az élettel is megbékített. Most röviden, de határozottan és pontosan előadtam történetemet, megjelöltem az időpontokat, és közben egy indulatos szót, egy fölkiáltást el nem ejtettem.

A bíró kezdetben teljesen hitetlennek látszott, de amint előrehaladtam, egyre figyelmesebb, egyre érdeklődőbb lett. Láttam, néha megborzong az iszonyattól, máskor meg a meglepetéstől, s az arcára volt írva, hogy ebbe nem keveredik egy szemernyi hitetlenkedés sem. Elbeszélésem végére érve így szóltam:

– Ez a lény hát az, aki ellen vádat emelek, s arra kérem, kövessen el mindent, ami hatalmában áll, hogy letartóztassa és megbüntesse. Ez mint bírónak kötelessége is, s én hiszem és remélem, emberi érzései nem lázadnak e feladat teljesítése ellen.

E felszólítás ugyancsak nagy változást idézett elő hallgatóm arcán. Miközben hallgatta, hitte is, nem is a történetemet, ahogy az emberek a kísértethistóriákat és a természetfölötti eseményekről szóló beszámolókat általában, de mikor felszólítottam, a hallottak alapján hivatalból járjon el, hitetlenségének aggálya teljes egészében visszatért. De mindenesetre nyájasan válaszolt:

– A legnagyobb készséggel megadnék önnek minden segítséget a teremtmény üldözéséhez, de akiről beszél, az úgy látszik, olyan erők birtokában van, amelyek meghiúsíthatják minden erőfeszítésemet. Ki tudna nyomon követni egy olyan állatot, amely képes átkelni Jeges-tengeren, s olyan barlangokban, ólakban is meglakik, ahol nincs ember, aki rá merne törni? S amellett hónapok teltek el azóta, hogy bűneit elkövette, s nem is sejti senki, hova vándorolt el, vagy jelenleg merrefelé lakik.

– Semmi kétség, itt időzik valahol az én lakóhelyem közelében, s ha valóban az Alpokban keresett menedéket, fel lehet hajtani, akár a zergét, s el lehet pusztítani, mint egy vadállatot. De értem, mire gondol. Nem hisz az elbeszélésemnek, s esze ágában sincs űzőbe venni ellenségemet, hogy érdeme szerint megbüntesse.

Miközben ezt kimondtam, szememben megcsillant a düh. A bíró megijedt.

– Téved – mondta. – Minden tőlem telhetőt elkövetek, s ha hatalmamban áll elfogni a szörnyeteget, legyen meggyőződve róla, a büntetése arányban lesz a bűneivel. De mindazok alapján, amit ön a tulajdonságairól mondott, félek, ez keresztülvihetetlennek bizonyul; s ezért, bár az üldözésére minden szükséges intézkedést megteszünk, önnek is föl kell készülnie rá, hogy csalódás éri.

– Az nem lehet; bár mondhatok akármit, annak édeskevés a haszna. A bosszúm önnek semmi. S bár tudom, ez bűn, be kell vallanom, ez az egyetlen szenvedély, amely emészti a lelkem. Haragom kimondhatatlan, ha arra gondolok, a gyilkos, akit én szabadítottam rá a társadalomra, még most is él. Ön visszautasítja jogos kérésemet. Akkor hát egyetlen utam marad, és én, ha belepusztulok is, arra szentelem az életemet, hogy őt megsemmisítsem.

Reszkettem az izgalomtól, amikor ezt kimondtam. Volt a modoromban valami féktelenség, sőt nem kétlem, abból a vad gőgből is egy kevés, ami állítólag a régi vértanúkban lakozott. De egy genfi bíróember szemében, akinek a lelkében egészen más eszmék laknak, mint az odaadás vagy hősiesség, ez az emelkedett lelkiállapot aligha tűnhetett föl másnak, mint a téboly jelének. Igyekezett hát lecsillapítani, mint dada a gyereket, s amit elmondtam, azt a delírium hatásának tulajdonította.

– Ember! – kiáltottam. – Mily balga vagy bölcsességedre büszkén! Hallgass, nem tudod, mit beszélsz!

Haragosan és feldúltan rontottam ki a házból, s visszavonultam, hogy a cselekvés más módozatain elmélkedjem.

Huszonnegyedik fejezet

Akkori állapotomban minden szándékos gondolat felszívódott s elveszett. Magával ragadott a düh. A bosszú volt egyedül, ami erőt öntött belém, s fegyelmezett. Magába olvasztotta minden érzésemet, s lehetővé tette, hogy körültekintő legyek s nyugodt, mikor egyébként delírium vagy halál lett volna az osztályrészem.

Mindenekelőtt úgy döntöttem, egyszer s mindenkorra otthagyom Genfet. Hazám, amely oly kedves volt szívemnek, mikor boldog voltam, s szerettek, most, balsorsomban gyűlöletessé vált. Pénzt vettem magamhoz, néhány ékszert anyám hagyatékából, s útra keltem.

Így kezdődött el vándorlásom, mely csak az életemmel ér véget. A föld nagy részét beutaztam, s részem volt mindazon megpróbáltatásokban, amelyekkel az utazó sivatagon és barbár országokban csak találkozhat. Miként maradtam életben, magam sem tudom; akárhányszor úgy nyújtóztattam ki elgyengült tagjaimat a homokos síkságon, hogy a halálért imádkoztam. De a bosszúvágy életben tartott; csak azért sem akartam úgy meghalni, hogy ellenségem még életben van.

Mikor Genfet odahagytam, első gondom az volt, valami nyomot keresek, amelyen utánaeredhetek démoni ellenfelemnek. De tervem kialakulatlan volt, s órák hosszat kerülgettem a város határát, nem tudván, melyik utat kövessem. Az éjszaka közeledtén ott leltem magam a temető bejáratánál, ahol William, Elizabeth és atyám nyugodott. Betértem, s odamentem a sírkőhöz, mely sírjukat jelölte. Néma volt minden, csak a falevelek nem, mert azokat szelíden zizegtette a szél. Majdnem fekete volt az éjszaka, s a szín még az érdektelen szemlélő számára is ünnepélyes lett volna és megható. Mintha ott szálldostak volna az elhunytak szellemei, s csak érezhető, ámde nem látható árnyékot vetettek volna a gyászoló fejére.

A mély gyász, amit kezdetben e szín fölkeltett bennem, hamarosan haragnak és kétségbeesésnek adott helyt. Ők meghaltak, én élek. És él a gyilkos is, s nekem tovább kell hurcolnom megunt életemet, hogy elpusztítsam őt. Letérdepeltem a gyepre, megcsókoltam a földet, s reszkető ajakkal imigyen kiáltottam föl: „Esküszöm a megszentelt földre, amelyen térdepelek, az árnyakra, amelyek körülvesznek, a mély és soha nem szűnő fájdalomra, amelyet érzek; és esküszöm terád, ó, Éjszaka, s a szellemekre, amelyek uralkodnak rajtad, hogy nyomon követem a démont, e nyomorúság okozóját, míg halálos küzdelemben el nem pusztul vagy ő, vagy én! Ennek a célnak szentelem életemet. Hogy e drága bosszút végrehajtsam, hadd lássam újra a napot, s tapossam újra a zöld füvet, mely egyébként örökre eltűnnék szemem elől. És parancsolom nektek, holtak szellemei, és nektek, ó, bosszú kóbor szolgái, segítsetek, s vezessetek művem során! Hadd igya ki az átkozott és pokoli szörnyeteg a szenvedések poharát, hadd érezze ugyanazt a kétségbeesést, ami most engem gyötör!”

Ünnepélyesen s oly félő tisztelettel kezdtem el eskümet, hogy szinte biztosra vettem, meggyilkolt szeretteim árnyai hallották s helyeselték elhatározásomat, de az eskü vége felé hatalmukba kerítettek a fúriák, s hangom elcsuklott haragomtól.

A néma éjszakából harsány és démoni kacaj volt a válasz. Soká és élesen csengett a fülembe. A hegyek visszaverték, s én úgy éreztem, mintha maga a pokol vett volna körül gúnyosan nevetve. Igen, ez volt az a pillanat, mikor eluralkodott volna rajtam a téboly, és véget vetett volna nyomorult létemnek, ha esküm meghallgatást nem nyer, s én meg nem őriztetem a bosszúra. A kacaj elhalt, s a jól ismert és gyűlölt hang közvetlen közelről, épp csak hallhatóan fülembe súgta:

– Örülök, te nyomorúságos emberroncs! Eltökélted, hogy élni fogsz, s én örülök.

Fölszöktem, arrafelé, ahonnét a hang jött, de az ördög kitért a kezem elől. Hirtelen fölbukkant az égen a hold tányérja, s megvilágította a kísérteties és torz alakot, amint emberfölötti sebességgel menekült.

Üldözőbe vettem, s hónapokon át mást se csináltam, csak ezt. Egy halvány nyomon elindulva végigkövettem a Rhône kanyarulatait, ámde hiába. Föltűnt a kék Földközi-tenger, s egy furcsa véletlen folytán megpillantottam a démont, amint éjszaka föllopódzott egy Fekete-tengerre induló hajóra, s elrejtőzött. Én is fölszálltam ugyanarra, de megszökött előlem, magam sem tudom, hogyan.

Végigkövettem a nyomát Tatárország és Oroszország pusztaságain, bár mindig sikerült kitérnie előlem. Néha a szörnyű jelenéstől megrémült parasztok tájékoztattak, merre tartott. Néha meg szándékosan hagyott hátra valami nyomot, amelyen elindulhatok, mert félt, hogy nyomát veszítvén kétségbeesem és meghalok. Hó hullott fejemre, s láttam roppant lába nyomát a síkság fehérén. Ön, élete tavaszán, akinek új a gond, és ismeretlen a kínszenvedés, hogyan is érthetné meg, mit éreztem akkor, és mit érzek ma is? A hideg, a nélkülözés és a fájdalom a legkisebb rossz, amit el kell viselnem. Valami ördögi átok ül rajtam, s hajszol előre örökös poklomban. De lépteimet valahogy egy jó szellem is követhette és irányíthatta, mert mikor legnagyobb volt a vész, váratlanul mindig kimentett a látszólag legyőzhetetlen nehézségek közül. Néha, mikor az akaratomon felülkerekedett az éhség, s összerogytam a fáradtságtól, lakoma várt a pusztaságban, mely visszaadta erőmet, és lelket öntött belém. Persze egyszerű volt az étel, ugyanaz, amit a parasztok esznek arrafelé, de egy pillanatig sem kételkedtem, hogy a szellemek hozták utamba, amelyek segítségéért folyamodtam. Máskor meg, mikor kiégett minden, felhőtlen volt az ég, s én elepedtem a szomjúságtól, könnyű felhő homályosította el az eget, lehullott pár csepp eső, mely felüdített, aztán a felhő eltűnt.

Ahol csak lehetett, a folyók útját követtem, de a démon általában kerülte ezeket, mivel a vidék lakossága itt volt a legsűrűbb. Máshol meg ritkán volt ember látható, s én általában az utamba kerülő vadállatok húsán éltem. Pénz volt nálam, s bőkezűségemmel elnyertem a falusiak barátságát. Az is megesett, hogy magammal vittem az elejtett állatot, magamnak csak egy kis részét tartottam meg, a többit odaadtam azoknak, akik tüzénél s fazekában élelmemet elkészíthettem.

Életem, mely imigyen folyt, gyűlöletes volt számomra, s csak álmomban ízlelhettem némi örömöt. Ó, áldott álom! Néha, mikor legszerencsétlenebb voltam, s lerogytam, hogy megpihenjek, az álom szinte révületbe ringatott. Őrzőszellemeim ajándékoztak meg a boldog pillanatokkal – vagy órákkal inkább –, talán hogy legyen miből erőt merítenem zarándokutamhoz. Ha nincs e pihenésem, összerogytam volna a megpróbáltatások súlya alatt. Napközben az éjszaka reménye tartotta bennem az erőt, és lelkesített. Mert álmomban szeretteimet láttam, feleségemet és imádott hazámat. Viszontláttam atyám jóságos arcát, hallottam Elizabeth ezüsthangját, s tekintetem a fiatal, egészséges Clervalon pihent meg. Ha kifárasztott a fáradságos menetelés, olykor sikerült meggyőznöm magam, hogy addig álmodom, amíg be nem esteledik, s az a valóság, amit éjszaka, szeretteim ölelő karja közt élvezek. Milyen fájó szeretetet éreztem irántuk! Mennyire ragaszkodtam drága alakjukhoz, s mivel néha még ébren is kísértettek, meggyőztem magam, hogy élnek! Ilyenkor még a bosszúvágy is, mely ott lobogott bennem, kialudt, s úgy jártam a démon megsemmisítéséhez vezető utamat, mintha az ég mérte volna rám e feladatot, mintha előttem ismeretlen hatalom közömbös parancsa lenne, s nem lelkem égő vágya.

Hogy ő mit érzett, akit üldöztem, nem tudom. Néha ugyan fakéregbe vésett vagy kőbe karcolt írásos üzenetet hagyott nekem, amivel a dühömet szította, vagy utat mutatott. „Az én uralmamnak még nincsen vége – olvastam az egyik írásán –, te élsz, s az én erőm csorbítatlan. Kövess! Az Észak örök jegét keresem, ahol majd megtapasztalhatod a hideg és a fagy keservét, ami iránt én érzéketlen vagyok. A közeledben, ha nem eredsz utánam nagyon későn, egy döglött nyulat lelsz. Edd meg, és meríts erőt belőle. Gyerünk, ellenségem! Meg kell verekednünk életre-halálra, de míg arra sor kerül, még sok keserves, kemény órát kell kiállanod.”

A csúfondáros ördöge! Újólag bosszút esküszöm ellened, újólag elhatározom, nyomorult démon, hogy halálra kínozlak. Addig nem adom fel a kutatást, míg holtan nem marad ott valamelyikünk, azután meg már boldogan csatlakozom Elizabethhez s elköltözött szeretteimhez, akik már várják, hogy megjutalmazzanak keserves fáradozásomért és szörnyű zarándokutamért.

Amint északabbra-északabbra mentem, mind mélyebb lett a hó, s mind nagyobb a hideg, olyannyira, hogy már szinte elviselni sem lehetett. A parasztok bezárkóztak kunyhójukba, s csak a legedzettebbek merészkedtek ki, hogy elejtsék az állatokat, amelyeket az éhség kiűzött búvóhelyükről. A folyókat jég borította, halat fogni lehetetlen volt; s így el voltam vágva fő élelemforrásomtól.

Én egyre nagyobb nehézségeket álltam ki, ellenségem meg mind diadalmasabb lett. Egyik írott üzenete így hangzott: „Készülj fel! Most kezdődik a neheze. Öltözz szőrmébe, s szerezz élelmet, mert hamarosan olyan útra kelünk, ahol a szenvedéseid még az én soha nem enyhülő gyűlöletemet is jóllakatják.”

E gúnyos szavak felszították bátorságomat, és megacélozták akaratomat. Eltökéltem, a végsőkig követem célomat, az Éghez fohászkodtam támogatásért, s lankadatlan hévvel folytattam az utat át a végtelen pusztaságokon, míg föl nem tűnt a távolban, végső határként az óceán! Ó, mennyire más volt ez, mint a dél kék tengerei! Jég borította, s a szárazföldtől csak az különböztette meg, hogy annál is vadabb volt, annál is zordabb. A görögök sírtak a boldogságtól, mikor Ázsia hegyeiről megpillantották a Földközi-tengert, s ujjongva köszöntötték fáradságos vándorútjuk végét. Én nem fakadtam sírva; csak letérdeltem, s hálatelt szívvel mondtam köszönetet vezérlő szellememnek, hogy biztonságban elvezetett oda, ahol, hiába ellenségem minden gúnyolódása, remélem, majd találkozom és megvívok vele.

Pár héttel ezelőtt szánra és kutyákra tettem szert, s így hihetetlen sebességgel vágtam át a hómezőn. Nem tudom, ellenségemnek is volt-e szánja, de azt mindenesetre észrevettem, hogy míg korábban egyre nőtt közöttünk a távolság, most már-már utolértem; annyira, hogy mikor az óceánt megpillantottam, már csak egy nappal járt előttem, s reméltem, útját állom, mielőtt kiér a partra. Megújult bátorsággal törtem hát előre, s két nap múltán egy nyomorult falucskába értem a tengerparton. Lakóit kifaggattam a démon felől, s pontos felvilágosításokat kaptam. Előtte való éjjel egy roppant termetű szörnyeteg érkezett a faluba, mondták, állig fegyverkezve puskával és pisztolyokkal, s egy magában álló kunyhó lakói, szörnyű küllemétől megriadva, rémülten menekültek előle. Kihordta téli élelemtartalékukat, szánra rakta, összeszedett jó néhány szánhúzó kutyát, befogta őket a szán elébe, s a holtra rémült falusiak örömére még aznap éjjel továbbállt a befagyott tengeren olyan irányba, amely nem vezetett semmiféle szárazföldre, meg voltak hát győződve, hamarosan belevész a széttöredező jégtáblák közé, vagy elpusztítja az örökös fagy.

Ennek hallatán egy pillanatra elfogott a kétségbeesés. Megszökött előlem, s most kénytelen vagyok kegyetlen s szinte végtelen útra indulni az óceán jéghegyei közt – olyan hidegben, amelyet én, a szelíd és napos dél szülötte képtelen leszek elviselni. De a gondolattól, hogy ellenségem életben marad, és diadalmaskodik fölöttem, visszatért dühöm és bosszúvágyam, s mint az áradat, öntötte el minden más érzésemet. Rövid pihenő után, amelynek során a holtak szellemei lebegtek körül, s ösztökéltek a fáradalmak elviselésére és bosszúm betöltésére, fölkészültem az útra.

Szárazföldi szánomat olyanra cseréltem, amely bírja a jégmező egyenetlenségeit, nagy mennyiségű élelmiszert vásároltam, s elindultam a partról.

Fogalmam sincs, hány nap telt el azóta, de olyan megpróbáltatásokon mentem keresztül, amelyeket csak az igazságos megtorlás szívemben kiolthatatlanul égő vágya segített elviselnem. Utamat nemegyszer hatalmas és szaggatott jéghegyek állták el, s gyakorta hallottam a jég alól a hullámverés pusztulással fenyegető dörejét. De megint beállt a fagy, s biztonságossá vált az út a tengeren.

Az élelemmennyiségből ítélve, amit elfogyasztottam, azt hiszem, vagy három hete lehettem úton, s az, hogy újra meg újra faképnél hagyott a remény, aztán újra meg újra visszatért szívembe, néha keserű és kétségbeesett könnyeket sajtolt ki a szememből. Már-már a csüggedés prédájául estem, s azt hiszem, nemsokára összerogytam volna e nyomorúság súlya alatt. Egyszer, miután a szerencsétlen kutyák hihetetlen fáradsággal fölvontattak egy meredek jéghegy csúcsára, s ott az egyik beledöglött a kimerültségbe, én végigjártattam a szemem az előttem elterülő határtalan jégmezőn, s apró, fekete foltot pillantottam meg a homályos messzeségben. Erőlködve igyekeztem megállapítani, mi lehet az, s vadul, mámorosan ordítottam fel, mikor fölfedeztem; egy szán az, s a jól ismert torz alak ül benne. Ó, mily forrón áramlott vissza szívembe a remény! Meleg könnyekkel telt meg a szemem, de sietve megtörültem, nehogy elhomályosodjék előttem a démon képe; de hiába, az égető cseppek továbbra is elfátyolozták tekintetemet, mígnem szabadjára engedtem indulatomat, és hangosan elsírtam magam.

De nem volt időm késlekedni. Megszabadítottam a kutyákat döglött társuktól, jól megetettem őket, s miután pihentünk egy órát, amire nagyon is rászorultak, bármennyire bosszantott a késedelem, folytattam az utat. A szán még látható volt, s nem is veszítettem el szem elől, csak rövid pillanatokra, ha egy-egy jégszikla orma ékelődött közibénk. Észrevehetően közelítettem hozzá; s mikor majdnem kétnapi hajsza után alig egymérföldnyi távolságban pillantottam meg magam előtt, torkomba ugrott a szívem.

S most, épp mikor szinte karnyújtásnyira értem ellenségemhez, reményeim egyszerre kialudtak, s még a nyomát is úgy elvesztettem, mint addig soha. Hullámverés robaja ütötte meg a fülemet. Hangja, amint közeledett, s a víz dagadozott, hullámzott alattam, pillanatról pillanatra baljósabbá és félelmetesebbé vált. Csak hajszoltam előre a kutyákat, de hiába. Föltámadt a szél; a tenger harsogott, s a jégmező, mintha földrengés lenne, megrázkódott, egy rettentő, fülsiketítő reccsenéssel kettérepedt, majd darabokra szakadt. Aztán egyszerre mindennek vége lett. Pár perc múltán vadul háborgó tenger hullámzott közöttem és ellenségem között, s én egy egyre töredező jégtáblán sodródtam tova, mely mind kisebb és kisebb lett, imigyen készített elő a visszataszító halálra.

Sok döbbenetes óra telt el így. Kutyáim közül több megdöglött, engem kis híján megtört már a fokozódó kimerültség, mikor megpillantottam az ön lehorgonyzott, menedéket és életet ígérő hajóját. Nem is hittem, hogy ilyen messze északra fölhatolhat egy hajó, elcsodálkoztam hát a láttán. Sietve szétbontottam szánom egy részét, evezőt fabrikáltam belőle, s annak segítségével, határtalan fáradság árán sikerült jégtáblámat az ön hajójához elkormányoznom. Úgy határoztam, ha önök dél felé tartanak, inkább a tenger kénye-kedvére bízom magam, mintsem célomról lemondjak. Azt reméltem, sikerül majd rávennem önt, hogy egy csónakkal ajándékozzon meg, amelyen tovább üldözhetem ellenségemet. De ön északra ment. Fölvett a hajójára, ám életerőm már kiapadóban van, s a rengeteg megpróbáltatás súlya alatt hamarosan a halálba merülök, amelytől most is rettegek még – mert feladatom teljesítetlen.

Ó! Mikor adja meg a lépteimet irányító szellem, amely ellenségem nyomára vezet, olyannyira vágyott nyugalmamat, vagy meg kell halnom talán, mikor a démon még él? Ha meghalok, esküdjék meg, Walton, hogy ellenségem nem menekülhet, hogy megkeresi, s kitölti rajta a bosszúmat. De hát kérhetem én, hogy folytassa zarándokutamat, hogy vállalja mindazt a megpróbáltatást, amin én keresztülmentem? Nem, annyira nem vagyok önző. Ám ha meghaltam, s ha ő felbukkan, ha a bosszú szolgái elvezetik önhöz, esküdjék meg, hogy nem hagyja életben – esküdjék meg, nem hagyja, hogy ujjongjon beteljesült balsorsomon, hogy engem túlélvén szaporítsa sötét bűneit. Ékesen s meggyőzően szól, egyszer még az én szívem is megesett rajta, de ön ne higgyen neki. A lelke éppoly ördögi, mint a teste, csupa álnokság és démoni rosszindulat. Ne hallgassa meg. Kiáltsa William, Justine, Clerval, Elizabeth, az atyám és a szerencsétlen Victor nevét, és mártsa a szívébe kardját. Én ott lebegek ön fölött, és irányítom a hideg vasat.

A történet hátralévő részét a levelek tartalmazzák, amelyeket Walton kapitány írt húgának, Margaretnek.

Ha e különös és rémítő történetet olvasod, Margaret, nem érzed-e, a véred megfagy az iszonyattól, mint az enyém még most is? Megesett, hogy barátom, ha hirtelen erőt vett rajta a kínszenvedés, képtelen volt folytatni a történetet. Máskor meg túláradó fájdalmában megtört, de egyébként átható hangján csak a legnagyobb nehézség árán tudta megformálni a szavakat. Szép és kifejező szeme hol a felháborodástól izzott, hol meg elhomályosult bánatában, s a végtelen szomorúság könnyében ázott. Volt, amikor sikerült uralkodnia arcán, hangján, s ilyenkor még a legszörnyűbb eseményeket is nyugodtan idézte föl, az izgalom minden jele nélkül. Aztán vulkánként tört ki dühe, arca megváltozott, s vad haragjában fülsértő hangon gyalázta kínzóját.

Története összefüggő, s úgy adta elő, mint nyilvánvaló és egyszerű igazságot, de be kell vallanom neked, Felix és Safie levelei, amelyeket megmutatott, s az, hogy a szörnyeteget magunk is láttuk a hajóról, jobban meggyőztek a mondottak igazáról, mint az elbeszélése, bármilyen komoly volt és következetes. Hogy valóban létezzék ilyen szörnyeteg! Pedig nem kételkedhetem benne. De akkor is, nem győzök csodálkozni rajta. Néha megpróbáltam kiszedni Frankensteinből valami részletet arra vonatkozólag, miként is hozta létre, de ebben a kérdésben hajthatatlan volt.

– Megőrült, barátom? – mondta. – Vagy csak az esztelen kíváncsiság vezeti? Annyira szeretne magának és a világnak egy démoni ellenséget szerezni? Nyugalom, nyugalom! Okuljon az én nyomorúságomból, és ne igyekezzék a magáét fokozni.

Frankenstein észrevette, jegyzeteket készítek történetéről. Arra kért, mutassam meg neki, sok helyt kijavította vagy kiegészítette, de legfőképpen életet lehelt az ellenségével folytatott párbeszédeibe.

– Mivel ön megörökítette az elbeszélésemet – mondta –, nem akarom, hogy az csonkán maradjon az utókorra.

Egy hét telt, amíg én csak hallgattam e történetet, amelyhez foghatót emberi képzelet még ki nem agyalt. Lelkem minden érzését, minden gondolatomat magába itta vendégem iránt érzett érdeklődésem, amit a története, fennkölt és szelíd modora teremtett. Mennyire szerettem volna megnyugtatni, de hát adhatom-e én azt a tanácsot valakinek, aki ennyire szerencsétlen, ennyire reményvesztett, hogy próbáljon meg élni? Ó, nem! Más öröme már nem lehet, csak az, ha sikerül fölkészítenie megrendült szellemét a halálra és a békességre. Egy vigasza mégis van: a magány és az álom. Hiszi, hogy álmában szeretteivel társalog, s a velük való együttlétből merít vigaszt a nyomorúságra vagy bosszúvágya izgalmára, hiszi: azok nem képzelete teremtményei, hanem emberek a maguk valójában, akik eljöttek meglátogatni őt valami távoli világból. E hitétől révülete ünnepélyesen komollyá s az én szememben legalább oly meggyőzővé és érdekessé válik, mint maga a valóság.

Beszélgetéseink nem korlátozódtak csupán a balszerencséje történetére. Hihetetlenül jól ismeri a világirodalmat, értelme gyors és átható. Ékesszólása hatásos és megindító. Ha valami szánalmas eseményről beszél, igyekszik bennem forró sajnálatot vagy szeretetet ébreszteni, olyat, hogy nem állom meg könnyek nélkül. Milyen csodálatos lény lehetett élete fénykorában, ha ma, romjaiban is ily nemes és fennkölt! De láthatóan maga is tisztában van önnön értékével és bukása nagyszerűségével.

– Fiatalkoromban – mondta – hittem, valami nagy tettre vagyok hivatott. Bár érzéseim mélyek, oly hideg ítélőképességnek voltam birtokában, mely dicső eredmények elérésére tett alkalmassá. Természetem értékének ismerete támaszt jelentett számomra olyan esetekben, amikor mások elcsüggedtek volna, mert bűnnek tartottam, hogy képességeimet, amelyek embertársaim hasznára lehetnek, haszontalan szomorúságomban eltékozoljam. Ha elgondolkodtam művemen, ami nem volt kevesebb, mint hogy egy gondolkodó és érző állatot teremtettem, képtelen voltam magamat a közönséges álomkergetők hadába sorolni. E gondolat azonban, mely annyira segített pályám kezdetén, most annál mélyebbre taszít. Minden számításom és reményem semmivé vált, s mint a mindenhatóságra törekvő arkangyal, én is örök pokolban sínylődöm láncra verve. Képzeletem élénk volt, de elemzőkészségem és gyakorlati érzékem szintúgy kiváló. E tulajdonságaim együtt fogalmazták meg az ötletet, hogy embert teremtsek, s együtt váltották a tervet valóra. Még ma sem tudok úgy visszagondolni arra az időre, amikor a művet még nem fejeztem be, az akkori ábrándjaimra, hogy ne érezném ugyanazt a szenvedélyt. A fellegekben jártam; hol a képességeimen örvendeztem, hol meg a hatásuk tüzelt fel. Gyermekkorom óta nagy remények és fennkölt célok hevítettek; s lám, milyen mélyre buktam! Ó! Barátom, ha annak ismert volna, aki valaha voltam, most fel sem ismerne e megalázó állapotban. Csüggedés ritkán látogatta a szívemet. Mindig tele voltam nagyratöréssel, míg csak úgy el nem buktam, hogy soha-soha többé nem állok talpra.

Hát muszáj elveszítenem ezt a csodálatos embert? Mindig barátra vágytam. Kerestem valakit, aki szeret, és együtt érez velem. És lám, e néptelen tengeren megtaláltam, de sajnos csak addig, míg értékét fölismertem, s mindjárt el is veszítem őt.

Szerettem volna hát az élettel megbékíteni, de elutasította a gondolatot.

– Köszönöm, Walton – mondta –, hogy ilyen jóindulattal van egy magamfajta nyomorult emberroncs iránt, de ha ön új kötelékekről és új érzelmekről beszél, azt hiszi, bárki is pótolni képes azokat, akiket elveszítettem? Létezik-e férfi, aki számomra annyi lehet, mint Clerval, s létezik-e nő, aki Elizabeth helyébe léphet? Még ha az érzelmi kapcsolatot nem erősíti is kiválóság, gyermekkori társainknak akkor is olyan hatalmuk van lelkünk fölött, amire későbbi barát nemigen tehet szert. Ők jól ismerik gyermekkori természetünket, ami talán utóbb megváltozott, de teljesen sose tűnt el, és ők azok, akik meg tudják ítélni tetteinket, több-kevesebb biztonsággal következtetvén indítékaink becsületességére. Testvér testvérről még csak nem is gyanítja soha, hogy a másik hazug vagy csaló, hacsak ennek nagyon korán jelét nem adta, egy barátot viszont, bármennyire ragaszkodik hozzá, gyanakvással szemlél. De én mindig örömömet leltem barátaimban, nemcsak megszokásból s az együttlét okán, hanem az érdemeikért, s legyek akárhol, mindig fülembe cseng az én Elizabethem simogató hangja vagy Clerval eleven társalgása. Ők meghaltak, s csak egy érzés van, mely magányomban képes lenne rávenni, hogy megőrizzem az életemet. Ha valami nagy vállalkozás vagy elgondolás foglalna le, mely hallatlan hasznot hoz az emberiségnek, akkor igenis képes lennék élni, hogy véghezvigyem. De ezt a sors nem adta meg nekem.

Nekem a szörnyeteget kell űznöm és elpusztítanom, akinek életet adtam. S ha e földi feladatomat teljesítem, meghalhatok.

Szeptember 2.

Szeretett Húgom,

nagy veszélyek közepette írom e levelet, s még azt sem tudom, megadatik-e nekem, hogy viszontlássam valaha az én Angliámat s ott élő, még drágább szeretteimet. Jéghegyek vesznek körül, nem kínálnak semmi egérutat, s hajómat bármelyik pillanatban összeroppanthatják. Azok a bátor fickók, akiket sikerült rábeszélnem, hogy velem tartsanak, most tőlem várnak segítséget, de én tehetetlen vagyok. Félelmes és döbbenetes a helyzet, de sem a bátorságom, sem a reményeim nem hagytak cserben. De akkor is rettenetes arra gondolnom, hogy mindnyájunk élete miattam forog veszélyben. Ha elpusztulunk, az én bolond terveim miatt pusztulunk el.

És milyen lesz, Margaret, a te lelkiállapotod? Még csak hírét sem veszed annak, hogy elpusztultunk, s aggódva várod hazatértem. Telnek az évek, meg-meglátogat a kétségbeesés, de közben mégiscsak gyötör a remény. Ó! Szeretett húgom, szívbéli reményeid jövendőbeli elsorvadása rettenetesebb számomra, mint tulajdon halálom gondolata. De neked férjed van, s gyönyörű gyermekeid. Te még boldog lehetsz. Isten áldjon meg, s tegyen boldoggá téged!

Szerencsétlen vendégem gyöngéd részvéttel vesz körül. Igyekszik reményt csöpögtetni belém, s úgy beszél, mintha az élet olyan kincs lenne, amit megbecsül. Újra meg újra emlékeztet rá, ugyanez már sok hajóssal megesett, aki e tengerre bemerészkedett, s szándékom ellenére is jó előjelekkel kecsegtet. Még a matrózok is megérzik ékesszólásának erejét. Ha ő beszél velük, megszűnik kétségbeesésük. Erőt önt beléjük, s ha a hangját hallják, még a leghatalmasabb jéghegyet is vakondtúrásnak látják, amelyet az emberi elszántság eltüntethet. Hangulatuk azonban ingatag. Minden egyes nap, mikor várakozásuk késedelmet szenved, fokozza félelmüket, s szinte rettegek, kétségbeesésük zendülést szül.

Szeptember 5.

Oly szokatlanul érdekes jelenetnek voltam tanúja, hogy bár e levél valószínűleg sosem jut el hozzád, kénytelen vagyok akkor is megörökíteni.

Még mindig jéghegyek vesznek körül, s változatlanul fenyeget a veszély, hogy összeroppantanak. A hideg egészen rendkívüli, s szerencsétlen bajtársaim közül már sokan lelték sírjukat e néptelen vidéken. Frankenstein egészsége napról napra hanyatlik. Szeme még lázasan csillog, de kimerült, s ha váratlanul erőt vesz is magán, hogy tegyen valamit, utána hamarosan e látszólagos élettelenségbe hanyatlik vissza.

Legutóbbi levelemben említettem, zendüléstől tartok. Ma reggel, miközben ültem, s barátom hamuszínű arcát néztem – szeme félig csukva volt, karja ernyedten csüngött –, fél tucat matróz riasztott fel, s kért bebocsátást kabinomba. Bejöttek, s vezetőjük beszédet intézett hozzám. Elmondta, őt és társait a többiek választották, hogy jöjjenek küldöttségbe hozzám, s olyan kívánsággal álljanak elő, amire, őszintén szólva, egyszerűen nem mondhattam nemet. Körülzárt bennünket a jég, s valószínűleg itt halunk meg, de ők attól félnek, ha a jég netán eltakarodnék, s megnyílna előttünk az út, akkor én meggondolatlanul folytatnám az utat, s ez után, amit szerencsésen megúsztunk, újabb veszélyekbe vezetném őket. Ezért azt kívánják, tegyek ünnepélyes ígéretet, hogy ha a hajó kiszabadul, haladéktalanul délnek veszem az irányt.

E beszéd megzavart. Nem voltam kétségbeesve, s eszembe sem jutott, hogy ha kiszabadulunk, visszaforduljak. De hát mondhatok-e joggal – vagy egyáltalán – nemet a kérésükre? Haboztam, s mielőtt még megszólaltam volna, Frankenstein, aki eddig hallgatott, sőt úgy látszott, még ahhoz sincs ereje, hogy odafigyeljen, most fölegyenesedett. Szeme csillogott, s arca kipirult a pillanatnyi életerőtől.

Odafordult az emberekhez, s így szólt:

– Ezt hogyan gondolják? Mit követelnek a kapitányuktól? Hát ilyen könnyen föladják a tervüket? Hát nem tartják ezt dicsőséges expedíciónak? És ugyan mitől dicsőséges? Tán attól, hogy sima és derűs, mint a déli tengerek, vagy mert csupa veszély és rettenet, s mert újra meg újra veszéllyel és halállal körülvéve kell megmutatniuk, milyen erősek és milyen bátrak, s mert derekasan helyt kell állniuk, hogy felülkerekedjenek? Mert ez igenis dicsőséges és épp ezért becsületes vállalkozás. S ha végrehajtják, utána mint az emberiség jótevőit fogják magasztalni magukat. Nevük megbecsült lesz, mert bátrak voltak, szembeszálltak a halállal is, mint azt a becsület és az emberiség java megkívánja. Most meg, lám, az első képzelt veszélyben, vagy ha jobban tetszik, bátorságuk első roppant és félelmes próbája idején megtántorodnak, s hajlandók meghátrálni, olyan emberek módjára, akiknek nincs erejük elviselni a hideget és a veszedelmet, vacog a foguk, s ezért, szegények, inkább visszatérnek a jó meleg tűzhely mellé. Nos, ehhez nem volt szükség ekkora előkészületre. Nem kellett volna ilyen messzire feljönniük, nem kellett volna a vereség szégyenébe taszítaniuk kapitányukat, csak hogy a gyávaságukat bebizonyítsák! Ó! Legyenek férfiak, többek, mint férfiak! Tartsanak ki sziklakeményen a céljuk mellett. A jég nem ugyanabból az anyagból van, remélem, mint a szívük. Az változékony, és nem áll ellent az akaratuknak, ha maguk nem akarják. Ne térjenek vissza családjukhoz szégyenbélyeggel a homlokukon. Hős módjára térjenek meg, aki harcolt és győzött, s aki nem tudja, mi az, hátat fordítani az ellenségnek.

Mindezt oly színesen és érzelemtől fűtött hangon mondta el, s a szeme annyi büszke céltudatot és hősiességet sugárzott, hogy az ember csak várta, vajon a matrózokat is meghatja-e. Egymásra néztek, s képtelenek voltak válaszolni. Én szólaltam meg. Azt mondtam, menjenek vissza, és gondolkozzanak azon, ami itt elhangzott, s nem vezetem őket tovább észak felé, ha annyira ragaszkodnak az ellenkezőjéhez, de nagyon remélem, ha gondolkodnak, visszatér a bátorságuk.

Ők elmentek, s én barátomhoz fordultam, de ő megint csak ernyedten, szinte élettelenül hevert.

Nem tudom, mi lesz ennek az egésznek a vége, inkább meghalok, mint hogy szégyenletesen – dolgom végezetlenül – visszaforduljak. Pedig félek, ez lesz a sorsom. A matrózok, akiket nem fűt a dicsőség és becsület eszméje, aligha vállalják, hogy jelenlegi megpróbáltatásaik tovább folytatódjanak.

Szeptember 7.

A kocka el van vetve. Megígértem, ha nem pusztulunk el, visszafordulunk. Reményeim tehát megfeneklettek a gyávaságon és határozatlanságon. Tudatlanul és csalódottan térek vissza. Ahhoz, hogy ezt az igazságtalanságot türelemmel viseljem, több bölcsességre lenne szükségem.

Szeptember 12.

Vége. Visszatérek Angliába. Elvesztettem reményeimet, hogy az emberiség hasznára leszek, és dicsőséget aratok. De igyekszem részletesen leírni számodra e keserves körülményeket, drága húgom, s így miközben Anglia és tefeléd vitorlázom, legalább nem hagyom el magam.

Szeptember 9-én megmozdult a jég, s amikor a jégszigetek meghasadtak, s mindenfelé repedezni kezdtek, a távolból mennydörgésszerű robajt hallottunk. Életünket közvetlen veszély fenyegette, de mivel tétlenségre voltunk kárhoztatva, figyelmemet elsősorban szerencsétlen vendégem kötötte le, akin annyira elhatalmasodott betegsége, hogy ágyhoz kötötte. A jég megrepedezett a hátunk mögött, és észak felé vonult; feltámadt a nyugati szél, s tizenegyedikére teljesen megtisztult a déli átjáró. Mikor ezt a matrózok meglátták, s nyilvánvalóan biztonságossá vált a szülőhazájukba visszavezető út, véget nem érő, viharos örömujjongásban törtek ki. Frankenstein, aki eddig szundikált, most fölriadt, s az ujjongás okát kérdezte.

– Azért ordítanak – mondtam –, mert visszatérhetnek Angliába.

– Hát igazán visszafordul?

– Sajnos igen. Nem állhatok ellent a követelésüknek. Nem vezethetem őket életveszélybe az akaratuk ellenére, tehát vissza kell térnem.

– Ám tegye, ha tetszik, én nem fogok. Ön lemondhat céljáról, de az enyémet az Ég jelölte ki, s nekem nincs merszem megtagadni. Gyönge vagyok, de a szellem, mely bosszúmat segíti, majd ad hozzá elegendő erőt. – Ezt mondván, megpróbált kiugrani az ágyból, de ez az erőfeszítés túlságosan nagy volt számára. Visszahanyatlott és elájult.

Jó darabig nem tért eszméletére, már-már azt hittem, végleg eltávozott belőle a lélek. De nagy sokára kinyitotta szemét. Nehezen lélegzett, s képtelen volt megszólalni. A hajóorvos altatót adott neki, s megtiltotta, hogy bárki is zavarja. Közben közölte velem, barátom órái meg vannak számlálva.

Ő tehát halálra volt ítélve, s én nem tehettem mást, mint hogy szomorkodjam, s várjak türelemmel. Szeme behunyván, azt hittem, alszik, de egyszer csak elhaló hangján nevemen szólított, s kért, menjek oda hozzá:

– Ó! Jaj! – mondta. – Erőm, amiben annyira bíztam, elhagy. Érzem, hamarosan meghalok, de ő, az ellenségem és kínozóm még él. Ne higgye, Walton, hogy életem utolsó pillanataiban ugyanazt a lángoló bosszúvágyat érzem, amelynek korábban hangot adtam, de úgy érzem, joggal kívánom ellenségem halálát. Utolsó napjaimban végiggondoltam múltbeli magatartásomat, de most sem találtam elítélendőnek. Az őrült lelkesedés egy rohamában megalkottam egy gondolkodó lényt, s az kétségtelen, hogy jólétéről és boldogságáról, amennyire hatalmamban állt, gondoskodnom kellett volna. De volt más kötelességem is: ugyanilyen fontos. A tulajdon fajtám tagjaival szemben, s nekik többel tartoztam, mert övék a boldogság és nyomorúság nagyobb hányada. S ettől az elgondolástól vezettetve nem voltam hajlandó, s nagyon helyesen, teremtményemnek társat alkotni. S ő a bajban végtelenül gonosznak és önzőnek bizonyult. Elpusztította szeretteimet. Mélyen érző, boldog és bölcs lelkek meggyilkolására szentelte életét. S még csak azt sem tudom, kielégült-e már bosszúszomja. Akármilyen nyomorult is, meg kell halnia, nehogy másokat is szerencsétlenné tegyen. Az én dolgom lett volna megölni őt, de ez nem sikerült. Én annak idején arra kértem önt, akkor önzéstől és gonoszságtól indíttatva, hogy hajtsa végre, amire én vállalkoztam, ám most a józan ész és erény nevében ismétlem meg kérésemet.

Azt nem kérhetem, e feladat teljesítése érdekében mondjon le hazájáról és szeretteiről, márpedig most, amikor visszatér Angliába, nemigen találkozhat vele. Önre bízom tehát, gondolkozzék ezen, s fontolja meg jól, mi az, amit kötelességének vél. Az én ítéletemet s az én elképzeléseimet már megzavarta a halál közelsége. Nem merem hát arra kérni, hogy azt tegye, amit én helyesnek tartok, hiszen engem talán tévútra vezet a szenvedés.

De az, hogy ő a gonosz eszközeként életben maradjon, nagyon aggaszt. Egyébként ez az óra, mikor bármelyik pillanatban várhatom szabadulásomat, évek óta az első boldog órám. Szeretett halottaim itt lebegnek előttem, s én ölelő karjukba sietek. Isten önnel, Walton! A nyugalomban keresse boldogságát, kerülje a nagyravágyást, ha az látszólag mégoly ártatlan is, hogy kiváló eredményt érjen el a tudományban vagy a földrajzi fölfedezések terén. De miért mondom ezt? Én csalatkoztam reményeimben, de másnak talán sikerül.

Hangja egyre halkult, s végül, mire az erőfeszítés teljesen kimerítette, elhallgatott. Mintegy félóra múltán megpróbált ismét megszólalni, de nem sikerült neki. Bágyadtan megszorította kezemet, szeme örökre lezárult, s ajkáról lehervadt a szelíden derengő mosoly.

Margaret, mit fűzhetnék hozzá e dicső szellem idő előtti távoztához? Mit mondhatnék, hogy felfogjad bánatom mélységét? Mondhatnék akármit, az mind kevés lenne és erőtlen. Lelkemet a csalódás felhője árnyékolja be. De Anglia felé vitorlázom, s ott talán vigaszra lelek.

Félbeszakítottak. Mit jelent ez a hang? Éjfél van. Egyenletesen fúj a szél, s az őr a fedélzeten alig moccan. Megint, emberi hang, de nyersebb annál. A kabin felől, ahol Frankenstein fekszik. Föl kell állnom, hogy utánanézzek.

Nagy Isten! Micsoda jelenetnek voltam tanúja! Még most is szédülök, ha eszembe jut. Alig hiszem, hogy lesz erőm pontosan leírni, márpedig a történet, amit följegyeztem, nem lenne teljes, ha csodálatos és tragikus végét meg nem örökíteném.

Beléptem a kabinba, ahol balsorsú és csodálatra méltó barátom földi maradványa feküdt. Egy alak borult rá, akinek jellemzésére nem találok szavakat. Termetét tekintve óriás, de otromba és torz. Ahogy a koporsóra borult, arcát eltakarták durva szálú haja hosszú fürtjei, de egyik, hatalmas és múmiává aszott keze látható volt. Mikor meghallotta közeledésemet, fölhagyott a gyászos jajongással, és az ablak felé szökkent. Még soha oly iszonyút nem láttam, még soha ily undorító s mégis oly lenyűgöző ocsmányságot, mint a szörnyeteg arca volt. Önkéntelenül behunytam a szemem, s megpróbáltam fölidézni magamban, mi a kötelességem barátom elpusztítójával szemben. Rákiáltottam, hogy álljon meg.

Megállt, csodálkozva nézett rám, majd újra teremtőjének élettelen alakja felé fordult, s mintha rólam megfeledkezett volna, kézmozdulata, minden arcvonása vadul tomboló, fékezhetetlen szenvedélyt tükrözött.

– Ez is az én áldozatom! – kiáltott fel. – Az ő meggyilkolásával beteljesedtek bűneim. Nyomorúságos életem sora a végéhez közeledik! Ó! Frankenstein, te nagylelkű és önzetlen lény! Mi haszna már, ha arra kérlek, vétkeimet megbocsásd? Én, aki jóvátehetetlenül elpusztítottalak azzal, hogy elpusztítottam mindenkit, akit csak szerettél? Ó, jaj, kihűlt már, nem tud válaszolni!

Hangja mintha elfulladt volna, s első nekibuzdulásomban, amit kötelességérzetem, haldokló barátom kívánsága sugallt, hogy ellenségét megöljem, most megállított a részvéttel elegy kíváncsiság. Közelebb léptem e szörnyű lényhez. Nem mertem még egyszer az arcára emelni a szemem, mert csúfságában oly földöntúlian rémítő volt. Szerettem volna megszólalni, de a szavak elhaltak ajkamon. A szörnyeteg meg csak vádolta magát, ádázul és összefüggéstelenül. Végül, mikor szenvedélye vihara kicsit alábbhagyott, összeszedtem magam, és így szóltam:

– Megbánása immár haszontalan. Ha lelkiismerete szavára hallgat, s akkor figyel fel mardosó lelkifurdalására, mikor még nem kergette ördögi bosszúvágya ily végletekbe, Frankenstein még élne.

– Ön azt hiszi – kérdezte a démon –, ön azt képzeli, én akkor érzéketlen voltam a kínszenvedésre és lelkifurdalásra? Nem ő volt az – folytatta, és a holttestre mutatott –, aki igazán megszenvedte e bűnt. Ó! Az ő kínja tízezred része nem volt az enyémnek, míg apránként elkövettem. Miközben szívemet megmérgezte a bűntudat, félelmes önzés hajtott. Azt hiszi, Clerval halálhörgése muzsika volt fülemnek? Szívem fogékony az együttérző szeretetre. S mikor a nyomorúság bűnösre s gyűlölködőre torzította, e változást oly gyötrelem árán volt képes csak elviselni, amit ön elképzelni sem tud.

Miután Clervalt meggyilkoltam, megtört szívvel és csüggedten tértem vissza Svájcba. Megszántam Frankensteint. Szánalmam már iszonnyá fokozódott. Önmagamtól iszonyodtam. De mikor fölfedeztem, hogy neki, akinek létemet s egyben kimondhatatlan gyötrelmeimet köszönhetem, van mersze boldogságot remélni, hogy ő, miközben az én nyomorúságomat és kétségbeesésemet sokasítja, olyan érzelmekben és szenvedélyekben leli gyönyörűségét, amelyektől én egyszer s mindenkorra meg vagyok fosztva, tehetetlen irigység töltött el. Eszembe jutott a fenyegetésem, s eltökéltem, végrehajtom. Tudtam, ez halálos gyötrelem lesz az én számomra is, de én rabszolgája s nem ura voltam az ösztönnek, amelyet megvetettem ugyan, de képtelen voltam szót nem fogadni neki. Miután Elizabeth meghalt, még annyira sem! Nem, nem voltam nyomorult. Levetkőztem minden érzést, elnyomtam minden fájdalmat, hogy végletes kétségbeesésemben tobzódhassam. A rossz ettől kezdve számomra jó volt. Miután idáig jutottam, nem volt más választásom, mint hogy a természetemet is ahhoz idomítsam, amit önként választottam. Démoni tervem végrehajtása csillapíthatatlan szenvedélyemmé vált. Ám ez most véget ért. Ott az én utolsó áldozatom!

Kezdetben meghatott, amint nyomorúságáról beszélt, de aztán eszembe jutott, amit Frankenstein mondott meggyőző ékesszólásáról, s mikor a szemem újra barátom élettelen testére tévedt, föléledt bennem a fölháborodás.

– Nyomorult! – szóltam. – Mondhatom, szép, hogy idejön siránkozni a pusztításon, ami a maga műve. Lángba borít egy várost, s mikor a tűz a házakat elemésztette, leül a romok közé, és siránkozik a pusztuláson. Álszent démon! Ha az, akit gyászol, még élne, most is csak átkozott bosszúvágyának tárgya, megint csak a maga prédája lenne. Nem szánalom az, amit érez. Csak azért siránkozik, mert gonoszságának áldozata kicsúszott a hatalmából.

– Ó, nem, ez nem igaz! – szakított félbe a szörnyeteg. – Még ha abból ítélve, amit tetteim céljának vél, ez is a benyomása. Még csak nem is rokon lelket keresek nyomorúságomban. Soha senki nem érzett együtt velem. Mikor először kerestem együttérzést, azt szerettem volna, ha az erény szeretetét, az egész lényemet eltöltő boldog vonzalmat osztja meg velem valaki. De most, amikor az erény számomra már csak árnyék, és a boldog vonzalom keserű és utálkozó kétségbeeséssé vált, ugyan miféle együttérzést kereshetnék? Megelégszem azzal, ha magamban szenvedek, míg a szenvedésem tart; s azzal is megbékéltem, hogy ha meghalok, az emlékemhez iszony és gyalázat tapad. Valamikor képzeletemet az erény, a hír és a gyönyör álma ringatta el. Valamikor azt reméltem, ám hiába, hogy majd találkozom olyanokkal, akik megbocsátják külsőmet, s megszeretnek azokért a nagyszerű képességekért, amelyeket képes lettem volna magamban kibontakoztatni. A becsület és odaadás fennkölt eszméjén nevelkedtem. De a bűn immár lealacsonyított a legalja állat szintje alá. Nincs bűntudat, nincs gonoszság, nincs rosszindulat, nincs nyomorúság az enyémhez fogható. Ha végigfutok bűneim szörnyű listáján, képtelen vagyok elhinni, hogy ugyanaz a lény lennék, akinek gondolatait valaha a szépség és a jóság fennkölt és magasztos látomásai töltötték el. Márpedig így volt. A bukott angyal gonosz ördöggé válik. De még az Isten és ember ellenségének is vannak barátai és társai a kétségbeesésben. Csak nekem nincs senkim.

Ön, aki Frankensteint barátjának nevezi, úgy látszik, ismeri az én bűneimet s az ő balsorsát is. De abban, amit ő elrészletezett, aligha szólt a nyomorúságnak azokról az óráiról, azokról a hónapjairól, amelyeket én éltem át, tehetetlen szenvedéstől sorvadozva. Mert azzal, hogy megöltem az ő reményeit, a magam vágyait nem elégítettem ki. Azok továbbra is izzottak, továbbra is sóvárak maradtak. Én mindig szeretetre, mindig társra vágytam, és mindig eltaszítottak. Ez talán nem igazságtalanság? Egyedül én lennék a bűnös, mikor az emberiség egésze követett el bűnt ellenem? Miért nem Felixet utálja, aki oly sértő módon kergette el barátját az ajtajából? Miért nem a parasztot gyűlöli, aki meg akarta ölni gyermeke megmentőjét? Nem, ezek erényes és makulátlan jellemek! Én, a nyomorult és elhagyatott lény vagyok, a torzszülött, akit el kell taszítani, ki kell rúgni, meg kell taposni! Még most is felforr a vérem, ha erre az igazságtalanságra gondolok.

De az igaz, hogy bitang vagyok. Meggyilkoltam a szépet és a gyámoltalant. Álmában fojtottam meg az ártatlant, aki soha nem bántott sem engem, sem más élőt. Teremtőmet, aki minden ember közt leginkább volt szeretetre és bámulatra méltó, szerencsétlenségbe taszítottam. Addig űztem, míg menthetetlenül el nem pusztult. Most itt fekszik, halálában fehéren és hidegen. Ön gyűlöl engem, de annyira nem, mint én magamat. A kezem nézem, amely a bűnt végrehajtotta. A szívre gondolok, mely elképzeltette a bűnt, de sóvárgott a pillanatra, mikor a kezet nézve nem kísérti többé gondolatomat a képzelet.

Nem kell félnie, nem leszek jövendő bűnök eszköze. Az én művem már szinte véget ért. Sem az ön, sem a más halála nem hiányzik hozzá, csak a magamé, hogy beteljesüljön a létem, és megtörténjék az, aminek meg kell történnie. Ne higgye, hogy késlekedni fogok az áldozatot bemutatni. Itt hagyom a hajóját a jégtáblán, amely idehozott, és megkeresem a Föld legészakibb sarkát. Halotti máglyát rakok, s elporlasztom e nyomorult testet, nehogy a maradványai tanulságul szolgáljanak valami kíváncsi és szentségtelen gazembernek, aki újabb olyan lényt akarna teremteni, mint én vagyok. Meghalok. És nem érzem többé a kínt, ami most emészt, s nem leszek a kielégítetlen, még most is enyhítetlen érzések prédája többé. Ő, aki engem életre hívott, meghalt, s ha már én sem leszek, még az emlékünk is eltűnik hamarosan. Nem vágyom többé a napot, a csillagokat látni, a szél cirógatását érezni arcomon. A fény, az érzés és az értelem elenyészik, és ebben kell megtalálnom boldogságomat. Pár évvel ezelőtt, mikor a szemem először nyílt e világ képire, mikor először éreztem a nyár simogató melegét, először hallottam a levelek susogását és a madarak pityegését, s azt hittem, mindez az enyém lesz, sírni tudtam volna, hogy meg kell halnom. De most ez az egyetlen vigaszom. Bűnöktől beszennyezve, keserű bűntudattól szaggattatva hol másutt lelnék nyugodalmat, ha nem a halálban?

Isten önnel! Itt hagyom, s ön az utolsó emberi lény, akit e két szem még lát. Isten veled, Frankenstein! Ha élnél még, s ha ápolnád még magadban a bosszúvágyat, akkor azt jobban kielégítené az életem, mint a pusztulásom. De nem élsz. Életemre törtél, nehogy még nagyobb nyomorúság okozója legyek, s ha előttem ismeretlen módon még nem szűntél volna meg érezni és gondolkodni, akkor kegyetlenebb bosszúra ne áhítozz annál, mint amit érzek. Lettél légyen bármily szerencsétlen, az én szenvedésem kegyetlenebb a tiednél, mert mindaddig mardosni fog a bűntudat, amíg a halál örökre be nem gyógyítja sebeimet.

De rövidesen meghalok – kiáltotta szomorú és ünnepélyes lelkesedéssel –, és amit most érzek, azt nem érzem többé. Rövidesen kialszik nyomorúságom emésztő lángja. Diadalmasan fekszem fel halotti máglyámra, s ujjongva élvezem a lángok kínját. A máglya fénye hamar elhalványul. Hamvamat a szél a tengerbe söpri. S a szellemem majd békében szunnyad, vagy ha gondolkodni fog, akkor sem így. Isten önnel!

Kiszökkent a kabinablakon, amint mondta, a jégtáblára, mely ott ringatódzott a hajó mellett. A hullámok hamarosan tovasodorták, s beleveszett a sötétségbe és messziségbe.

-&-

Frankenstein, or the Modern Prometheus

by

Mary Wollstonecraft (Godwin) Shelley

Did I request thee, Maker, from my clay
To mould me man? Did I solicit thee
From darkness to promote me?——

Paradise Lost.

Preface.

The event on which this fiction is founded has been supposed, by Dr. Darwin, and some of the physiological writers of Germany, as not of impossible occurrence. I shall not be supposed as according the remotest degree of serious faith to such an imagination; yet, in assuming it as the basis of a work of fancy, I have not considered myself as merely weaving a series of supernatural terrors. The event on which the interest of the story depends is exempt from the disadvantages of a mere tale of spectres or enchantment. It was recommended by the novelty of the situations which it developes; and, however impossible as a physical fact, affords a point of view to the imagination for the delineating of human passions more comprehensive and commanding than any which the ordinary relations of existing events can yield.

I have thus endeavoured to preserve the truth of the elementary principles of human nature, while I have not scrupled to innovate upon their combinations. The Iliad, the tragic poetry of Greece,—Shakespeare, in the Tempest and Midsummer Night's Dream,—and most especially Milton, in Paradise Lost, conform to this rule; and the most humble novelist, who seeks to confer or receive amusement from his labours, may, without presumption, apply to prose fiction a licence, or rather a rule, from the adoption of which so many exquisite combinations of human feeling have resulted in the highest specimens of poetry.

The circumstance on which my story rests was suggested in casual conversation. It was commenced, partly as a source of amusement, and partly as an expedient for exercising any untried resources of mind. Other motives were mingled with these, as the work proceeded. I am by no means indifferent to the manner in which whatever moral tendencies exist in the sentiments or characters it contains shall affect the reader; yet my chief concern in this respect has been limited to the avoiding of the enervating effects of the novels of the present day, and to the exhibitions of the amiableness of domestic affection, and the excellence of universal virtue. The opinions which naturally spring from the character and situation of the hero are by no means to be conceived as existing always in my own conviction; nor is any inference justly to be drawn from the following pages as prejudicing any philosophical doctrine of whatever kind.

It is a subject also of additional interest to the author, that this story was begun in the majestic region where the scene is principally laid, and in society which cannot cease to be regretted. I passed the summer of 1816 in the environs of Geneva. The season was cold and rainy, and in the evenings we crowded around a blazing wood fire, and occasionally amused ourselves with some German stories of ghosts, which happened to fall into our hands. These tales excited in us a playful desire of imitation. Two other friends (a tale from the pen of one of whom would be far more acceptable to the public than any thing I can ever hope to produce) and myself agreed to write each a story, founded on some supernatural occurrence.

The weather, however, suddenly became serene; and my two friends left me on a journey among the Alps, and lost, in the magnificent scenes which they present, all memory of their ghostly visions. The following tale is the only one which has been completed.

Letter I.

To Mrs. Saville, England.

St. Petersburgh, Dec. 11th, 17—.

You will rejoice to hear that no disaster has accompanied the commencement of an enterprise which you have regarded with such evil forebodings. I arrived here yesterday, and my first task is to assure my dear sister of my welfare and increasing confidence in the success of my undertaking.

I am already far north of London, and as I walk in the streets of Petersburgh, I feel a cold northern breeze play upon my cheeks, which braces my nerves and fills me with delight. Do you understand this feeling? This breeze, which has travelled from the regions towards which I am advancing, gives me a foretaste of those icy climes. Inspirited by this wind of promise, my daydreams become more fervent and vivid. I try in vain to be persuaded that the pole is the seat of frost and desolation; it ever presents itself to my imagination as the region of beauty and delight. There, Margaret, the sun is forever visible, its broad disk just skirting the horizon and diffusing a perpetual splendour. There – for with your leave, my sister, I will put some trust in preceding navigators – there snow and frost are banished; and, sailing over a calm sea, we may be wafted to a land surpassing in wonders and in beauty every region hitherto discovered on the habitable globe. Its productions and features may be without example, as the phenomena of the heavenly bodies undoubtedly are in those undiscovered solitudes. What may not be expected in a country of eternal light? I may there discover the wondrous power which attracts the needle and may regulate a thousand celestial observations that require only this voyage to render their seeming eccentricities consistent forever. I shall satiate my ardent curiosity with the sight of a part of the world never before visited, and may tread a land never before imprinted by the foot of man. These are my enticements, and they are sufficient to conquer all fear of danger or death and to induce me to commence this laborious voyage with the joy a child feels when he embarks in a little boat, with his holiday mates, on an expedition of discovery up his native river. But supposing all these conjectures to be false, you cannot contest the inestimable benefit which I shall confer on all mankind, to the last generation, by discovering a passage near the pole to those countries, to reach which at present so many months are requisite; or by ascertaining the secret of the magnet, which, if at all possible, can only be effected by an undertaking such as mine.

These reflections have dispelled the agitation with which I began my letter, and I feel my heart glow with an enthusiasm which elevates me to heaven, for nothing contributes so much to tranquillize the mind as a steady purpose – a point on which the soul may fix its intellectual eye. This expedition has been the favourite dream of my early years. I have read with ardour the accounts of the various voyages which have been made in the prospect of arriving at the North Pacific Ocean through the seas which surround the pole. You may remember that a history of all the voyages made for purposes of discovery composed the whole of our good Uncle Thomas' library. My education was neglected, yet I was passionately fond of reading. These volumes were my study day and night, and my familiarity with them increased that regret which I had felt, as a child, on learning that my father's dying injunction had forbidden my uncle to allow me to embark in a seafaring life.

These visions faded when I perused, for the first time, those poets whose effusions entranced my soul and lifted it to heaven. I also became a poet and for one year lived in a paradise of my own creation; I imagined that I also might obtain a niche in the temple where the names of Homer and Shakespeare are consecrated. You are well acquainted with my failure and how heavily I bore the disappointment. But just at that time I inherited the fortune of my cousin, and my thoughts were turned into the channel of their earlier bent.

Six years have passed since I resolved on my present undertaking. I can, even now, remember the hour from which I dedicated myself to this great enterprise. I commenced by inuring my body to hardship. I accompanied the whale-fishers on several expeditions to the North Sea; I voluntarily endured cold, famine, thirst, and want of sleep; I often worked harder than the common sailors during the day and devoted my nights to the study of mathematics, the theory of medicine, and those branches of physical science from which a naval adventurer might derive the greatest practical advantage. Twice I actually hired myself as an under-mate in a Greenland whaler, and acquitted myself to admiration. I must own I felt a little proud when my captain offered me the second dignity in the vessel and entreated me to remain with the greatest earnestness, so valuable did he consider my services. And now, dear Margaret, do I not deserve to accomplish some great purpose? My life might have been passed in ease and luxury, but I preferred glory to every enticement that wealth placed in my path. Oh, that some encouraging voice would answer in the affirmative! My courage and my resolution is firm; but my hopes fluctuate, and my spirits are often depressed. I am about to proceed on a long and difficult voyage, the emergencies of which will demand all my fortitude: I am required not only to raise the spirits of others, but sometimes to sustain my own, when theirs are failing.

This is the most favourable period for travelling in Russia. They fly quickly over the snow in their sledges; the motion is pleasant, and, in my opinion, far more agreeable than that of an English stagecoach. The cold is not excessive, if you are wrapped in furs – a dress which I have already adopted, for there is a great difference between walking the deck and remaining seated motionless for hours, when no exercise prevents the blood from actually freezing in your veins. I have no ambition to lose my life on the post-road between St. Petersburgh and Archangel. I shall depart for the latter town in a fortnight or three weeks; and my intention is to hire a ship there, which can easily be done by paying the insurance for the owner, and to engage as many sailors as I think necessary among those who are accustomed to the whale-fishing. I do not intend to sail until the month of June; and when shall I return? Ah, dear sister, how can I answer this question? If I succeed, many, many months, perhaps years, will pass before you and I may meet. If I fail, you will see me again soon, or never. Farewell, my dear, excellent Margaret. Heaven shower down blessings on you, and save me, that I may again and again testify my gratitude for all your love and kindness.

Your affectionate brother,
R. Walton.

Letter II.

To Mrs. Saville, England.

Archangel, 28th March, 17—.

How slowly the time passes here, encompassed as I am by frost and snow! Yet a second step is taken towards my enterprise. I have hired a vessel and am occupied in collecting my sailors; those whom I have already engaged appear to be men on whom I can depend and are certainly possessed of dauntless courage.

But I have one want which I have never yet been able to satisfy, and the absence of the object of which I now feel as a most severe evil, I have no friend, Margaret: when I am glowing with the enthusiasm of success, there will be none to participate my joy; if I am assailed by disappointment, no one will endeavour to sustain me in dejection. I shall commit my thoughts to paper, it is true; but that is a poor medium for the communication of feeling. I desire the company of a man who could sympathize with me, whose eyes would reply to mine. You may deem me romantic, my dear sister, but I bitterly feel the want of a friend. I have no one near me, gentle yet courageous, possessed of a cultivated as well as of a capacious mind, whose tastes are like my own, to approve or amend my plans. How would such a friend repair the faults of your poor brother! I am too ardent in execution and too impatient of difficulties. But it is a still greater evil to me that I am self-educated: for the first fourteen years of my life I ran wild on a common and read nothing but our Uncle Thomas' books of voyages. At that age I became acquainted with the celebrated poets of our own country; but it was only when it had ceased to be in my power to derive its most important benefits from such a conviction that I perceived the necessity of becoming acquainted with more languages than that of my native country. Now I am twenty-eight and am in reality more illiterate than many schoolboys of fifteen. It is true that I have thought more and that my daydreams are more extended and magnificent, but they want (as the painters call it) KEEPING; and I greatly need a friend who would have sense enough not to despise me as romantic, and affection enough for me to endeavour to regulate my mind. Well, these are useless complaints; I shall certainly find no friend on the wide ocean, nor even here in Archangel, among merchants and seamen. Yet some feelings, unallied to the dross of human nature, beat even in these rugged bosoms. My lieutenant, for instance, is a man of wonderful courage and enterprise; he is madly desirous of glory, or rather, to word my phrase more characteristically, of advancement in his profession. He is an Englishman, and in the midst of national and professional prejudices, unsoftened by cultivation, retains some of the noblest endowments of humanity. I first became acquainted with him on board a whale vessel; finding that he was unemployed in this city, I easily engaged him to assist in my enterprise. The master is a person of an excellent disposition and is remarkable in the ship for his gentleness and the mildness of his discipline. This circumstance, added to his well-known integrity and dauntless courage, made me very desirous to engage him. A youth passed in solitude, my best years spent under your gentle and feminine fosterage, has so refined the groundwork of my character that I cannot overcome an intense distaste to the usual brutality exercised on board ship: I have never believed it to be necessary, and when I heard of a mariner equally noted for his kindliness of heart and the respect and obedience paid to him by his crew, I felt myself peculiarly fortunate in being able to secure his services. I heard of him first in rather a romantic manner, from a lady who owes to him the happiness of her life. This, briefly, is his story. Some years ago he loved a young Russian lady of moderate fortune, and having amassed a considerable sum in prize-money, the father of the girl consented to the match. He saw his mistress once before the destined ceremony; but she was bathed in tears, and throwing herself at his feet, entreated him to spare her, confessing at the same time that she loved another, but that he was poor, and that her father would never consent to the union. My generous friend reassured the suppliant, and on being informed of the name of her lover, instantly abandoned his pursuit. He had already bought a farm with his money, on which he had designed to pass the remainder of his life; but he bestowed the whole on his rival, together with the remains of his prize-money to purchase stock, and then himself solicited the young woman's father to consent to her marriage with her lover. But the old man decidedly refused, thinking himself bound in honour to my friend, who, when he found the father inexorable, quitted his country, nor returned until he heard that his former mistress was married according to her inclinations. "What a noble fellow!" you will exclaim. He is so; but then he is wholly uneducated: he is as silent as a Turk, and a kind of ignorant carelessness attends him, which, while it renders his conduct the more astonishing, detracts from the interest and sympathy which otherwise he would command.

Yet do not suppose, because I complain a little or because I can conceive a consolation for my toils which I may never know, that I am wavering in my resolutions. Those are as fixed as fate, and my voyage is only now delayed until the weather shall permit my embarkation. The winter has been dreadfully severe, but the spring promises well, and it is considered as a remarkably early season, so that perhaps I may sail sooner than I expected. I shall do nothing rashly: you know me sufficiently to confide in my prudence and considerateness whenever the safety of others is committed to my care.

I cannot describe to you my sensations on the near prospect of my undertaking. It is impossible to communicate to you a conception of the trembling sensation, half pleasurable and half fearful, with which I am preparing to depart. I am going to unexplored regions, to "the land of mist and snow," but I shall kill no albatross; therefore do not be alarmed for my safety or if I should come back to you as worn and woeful as the "Ancient Mariner." You will smile at my allusion, but I will disclose a secret. I have often attributed my attachment to, my passionate enthusiasm for, the dangerous mysteries of ocean to that production of the most imaginative of modern poets. There is something at work in my soul which I do not understand. I am practically industrious – painstaking, a workman to execute with perseverance and labour – but besides this there is a love for the marvellous, a belief in the marvellous, intertwined in all my projects, which hurries me out of the common pathways of men, even to the wild sea and unvisited regions I am about to explore. But to return to dearer considerations. Shall I meet you again, after having traversed immense seas, and returned by the most southern cape of Africa or America? I dare not expect such success, yet I cannot bear to look on the reverse of the picture. Continue for the present to write to me by every opportunity: I may receive your letters on some occasions when I need them most to support my spirits. I love you very tenderly. Remember me with affection, should you never hear from me again.

Your affectionate brother,
Robert Walton.

Letter III.

To Mrs. Saville, England.

July 7th, 17—.

My dear Sister,

I write a few lines in haste to say that I am safe – and well advanced on my voyage. This letter will reach England by a merchantman now on its homeward voyage from Archangel; more fortunate than I, who may not see my native land, perhaps, for many years. I am, however, in good spirits: my men are bold and apparently firm of purpose, nor do the floating sheets of ice that continually pass us, indicating the dangers of the region towards which we are advancing, appear to dismay them. We have already reached a very high latitude; but it is the height of summer, and although not so warm as in England, the southern gales, which blow us speedily towards those shores which I so ardently desire to attain, breathe a degree of renovating warmth which I had not expected.

No incidents have hitherto befallen us that would make a figure in a letter. One or two stiff gales and the springing of a leak are accidents which experienced navigators scarcely remember to record, and I shall be well content if nothing worse happen to us during our voyage.

Adieu, my dear Margaret. Be assured that for my own sake, as well as yours, I will not rashly encounter danger. I will be cool, persevering, and prudent.

But success SHALL crown my endeavours. Wherefore not? Thus far I have gone, tracing a secure way over the pathless seas, the very stars themselves being witnesses and testimonies of my triumph. Why not still proceed over the untamed yet obedient element? What can stop the determined heart and resolved will of man?

My swelling heart involuntarily pours itself out thus. But I must finish. Heaven bless my beloved sister!

R.W.

Letter IV.

To Mrs. Saville, England.

August 5th, 17—.

So strange an accident has happened to us that I cannot forbear recording it, although it is very probable that you will see me before these papers can come into your possession.

Last Monday (July 31st) we were nearly surrounded by ice, which closed in the ship on all sides, scarcely leaving her the sea-room in which she floated. Our situation was somewhat dangerous, especially as we were compassed round by a very thick fog. We accordingly lay to, hoping that some change would take place in the atmosphere and weather.

About two o'clock the mist cleared away, and we beheld, stretched out in every direction, vast and irregular plains of ice, which seemed to have no end. Some of my comrades groaned, and my own mind began to grow watchful with anxious thoughts, when a strange sight suddenly attracted our attention and diverted our solicitude from our own situation. We perceived a low carriage, fixed on a sledge and drawn by dogs, pass on towards the north, at the distance of half a mile; a being which had the shape of a man, but apparently of gigantic stature, sat in the sledge and guided the dogs. We watched the rapid progress of the traveller with our telescopes until he was lost among the distant inequalities of the ice. This appearance excited our unqualified wonder. We were, as we believed, many hundred miles from any land; but this apparition seemed to denote that it was not, in reality, so distant as we had supposed. Shut in, however, by ice, it was impossible to follow his track, which we had observed with the greatest attention. About two hours after this occurrence we heard the ground sea, and before night the ice broke and freed our ship. We, however, lay to until the morning, fearing to encounter in the dark those large loose masses which float about after the breaking up of the ice. I profited of this time to rest for a few hours.

In the morning, however, as soon as it was light, I went upon deck and found all the sailors busy on one side of the vessel, apparently talking to someone in the sea. It was, in fact, a sledge, like that we had seen before, which had drifted towards us in the night on a large fragment of ice. Only one dog remained alive; but there was a human being within it whom the sailors were persuading to enter the vessel. He was not, as the other traveller seemed to be, a savage inhabitant of some undiscovered island, but a European. When I appeared on deck the master said, "Here is our captain, and he will not allow you to perish on the open sea."

On perceiving me, the stranger addressed me in English, although with a foreign accent. "Before I come on board your vessel," said he, "will you have the kindness to inform me whither you are bound?"

You may conceive my astonishment on hearing such a question addressed to me from a man on the brink of destruction and to whom I should have supposed that my vessel would have been a resource which he would not have exchanged for the most precious wealth the earth can afford. I replied, however, that we were on a voyage of discovery towards the northern pole.

Upon hearing this he appeared satisfied and consented to come on board. Good God! Margaret, if you had seen the man who thus capitulated for his safety, your surprise would have been boundless. His limbs were nearly frozen, and his body dreadfully emaciated by fatigue and suffering. I never saw a man in so wretched a condition. We attempted to carry him into the cabin, but as soon as he had quitted the fresh air he fainted. We accordingly brought him back to the deck and restored him to animation by rubbing him with brandy and forcing him to swallow a small quantity. As soon as he showed signs of life we wrapped him up in blankets and placed him near the chimney of the kitchen stove. By slow degrees he recovered and ate a little soup, which restored him wonderfully.

Two days passed in this manner before he was able to speak, and I often feared that his sufferings had deprived him of understanding. When he had in some measure recovered, I removed him to my own cabin and attended on him as much as my duty would permit. I never saw a more interesting creature: his eyes have generally an expression of wildness, and even madness, but there are moments when, if anyone performs an act of kindness towards him or does him any the most trifling service, his whole countenance is lighted up, as it were, with a beam of benevolence and sweetness that I never saw equalled. But he is generally melancholy and despairing, and sometimes he gnashes his teeth, as if impatient of the weight of woes that oppresses him.

When my guest was a little recovered I had great trouble to keep off the men, who wished to ask him a thousand questions; but I would not allow him to be tormented by their idle curiosity, in a state of body and mind whose restoration evidently depended upon entire repose. Once, however, the lieutenant asked why he had come so far upon the ice in so strange a vehicle.

His countenance instantly assumed an aspect of the deepest gloom, and he replied, "To seek one who fled from me."

"And did the man whom you pursued travel in the same fashion?"

"Yes."

"Then I fancy we have seen him, for the day before we picked you up we saw some dogs drawing a sledge, with a man in it, across the ice."

This aroused the stranger's attention, and he asked a multitude of questions concerning the route which the demon, as he called him, had pursued. Soon after, when he was alone with me, he said, "I have, doubtless, excited your curiosity, as well as that of these good people; but you are too considerate to make inquiries."

"Certainly; it would indeed be very impertinent and inhuman in me to trouble you with any inquisitiveness of mine."

"And yet you rescued me from a strange and perilous situation; you have benevolently restored me to life."

Soon after this he inquired if I thought that the breaking up of the ice had destroyed the other sledge. I replied that I could not answer with any degree of certainty, for the ice had not broken until near midnight, and the traveller might have arrived at a place of safety before that time; but of this I could not judge. From this time a new spirit of life animated the decaying frame of the stranger. He manifested the greatest eagerness to be upon deck to watch for the sledge which had before appeared; but I have persuaded him to remain in the cabin, for he is far too weak to sustain the rawness of the atmosphere. I have promised that someone should watch for him and give him instant notice if any new object should appear in sight.

Such is my journal of what relates to this strange occurrence up to the present day. The stranger has gradually improved in health but is very silent and appears uneasy when anyone except myself enters his cabin. Yet his manners are so conciliating and gentle that the sailors are all interested in him, although they have had very little communication with him. For my own part, I begin to love him as a brother, and his constant and deep grief fills me with sympathy and compassion. He must have been a noble creature in his better days, being even now in wreck so attractive and amiable. I said in one of my letters, my dear Margaret, that I should find no friend on the wide ocean; yet I have found a man who, before his spirit had been broken by misery, I should have been happy to have possessed as the brother of my heart.

I shall continue my journal concerning the stranger at intervals, should I have any fresh incidents to record.

August 13th, 17—.

My affection for my guest increases every day. He excites at once my admiration and my pity to an astonishing degree. How can I see so noble a creature destroyed by misery without feeling the most poignant grief? He is so gentle, yet so wise; his mind is so cultivated, and when he speaks, although his words are culled with the choicest art, yet they flow with rapidity and unparalleled eloquence. He is now much recovered from his illness and is continually on the deck, apparently watching for the sledge that preceded his own. Yet, although unhappy, he is not so utterly occupied by his own misery but that he interests himself deeply in the projects of others. He has frequently conversed with me on mine, which I have communicated to him without disguise. He entered attentively into all my arguments in favour of my eventual success and into every minute detail of the measures I had taken to secure it. I was easily led by the sympathy which he evinced to use the language of my heart, to give utterance to the burning ardour of my soul and to say, with all the fervour that warmed me, how gladly I would sacrifice my fortune, my existence, my every hope, to the furtherance of my enterprise. One man's life or death were but a small price to pay for the acquirement of the knowledge which I sought, for the dominion I should acquire and transmit over the elemental foes of our race. As I spoke, a dark gloom spread over my listener's countenance. At first I perceived that he tried to suppress his emotion; he placed his hands before his eyes, and my voice quivered and failed me as I beheld tears trickle fast from between his fingers; a groan burst from his heaving breast. I paused; at length he spoke, in broken accents: "Unhappy man! Do you share my madness? Have you drunk also of the intoxicating draught? Hear me; let me reveal my tale, and you will dash the cup from your lips!"

Such words, you may imagine, strongly excited my curiosity; but the paroxysm of grief that had seized the stranger overcame his weakened powers, and many hours of repose and tranquil conversation were necessary to restore his composure. Having conquered the violence of his feelings, he appeared to despise himself for being the slave of passion; and quelling the dark tyranny of despair, he led me again to converse concerning myself personally. He asked me the history of my earlier years. The tale was quickly told, but it awakened various trains of reflection. I spoke of my desire of finding a friend, of my thirst for a more intimate sympathy with a fellow mind than had ever fallen to my lot, and expressed my conviction that a man could boast of little happiness who did not enjoy this blessing. "I agree with you," replied the stranger; "we are unfashioned creatures, but half made up, if one wiser, better, dearer than ourselves – such a friend ought to be – do not lend his aid to perfectionate our weak and faulty natures. I once had a friend, the most noble of human creatures, and am entitled, therefore, to judge respecting friendship. You have hope, and the world before you, and have no cause for despair. But I – I have lost everything and cannot begin life anew."

As he said this his countenance became expressive of a calm, settled grief that touched me to the heart. But he was silent and presently retired to his cabin.

Even broken in spirit as he is, no one can feel more deeply than he does the beauties of nature. The starry sky, the sea, and every sight afforded by these wonderful regions seem still to have the power of elevating his soul from earth. Such a man has a double existence: he may suffer misery and be overwhelmed by disappointments, yet when he has retired into himself, he will be like a celestial spirit that has a halo around him, within whose circle no grief or folly ventures.

Will you smile at the enthusiasm I express concerning this divine wanderer? You would not if you saw him. You have been tutored and refined by books and retirement from the world, and you are therefore somewhat fastidious; but this only renders you the more fit to appreciate the extraordinary merits of this wonderful man. Sometimes I have endeavoured to discover what quality it is which he possesses that elevates him so immeasurably above any other person I ever knew. I believe it to be an intuitive discernment, a quick but never-failing power of judgment, a penetration into the causes of things, unequalled for clearness and precision; add to this a facility of expression and a voice whose varied intonations are soul-subduing music.

August 19, 17—.

Yesterday the stranger said to me, "You may easily perceive, Captain Walton, that I have suffered great and unparalleled misfortunes. I had determined at one time that the memory of these evils should die with me, but you have won me to alter my determination. You seek for knowledge and wisdom, as I once did; and I ardently hope that the gratification of your wishes may not be a serpent to sting you, as mine has been. I do not know that the relation of my disasters will be useful to you; yet, when I reflect that you are pursuing the same course, exposing yourself to the same dangers which have rendered me what I am, I imagine that you may deduce an apt moral from my tale, one that may direct you if you succeed in your undertaking and console you in case of failure. Prepare to hear of occurrences which are usually deemed marvellous. Were we among the tamer scenes of nature I might fear to encounter your unbelief, perhaps your ridicule; but many things will appear possible in these wild and mysterious regions which would provoke the laughter of those unacquainted with the ever-varied powers of nature; nor can I doubt but that my tale conveys in its series internal evidence of the truth of the events of which it is composed."

You may easily imagine that I was much gratified by the offered communication, yet I could not endure that he should renew his grief by a recital of his misfortunes. I felt the greatest eagerness to hear the promised narrative, partly from curiosity and partly from a strong desire to ameliorate his fate if it were in my power. I expressed these feelings in my answer.

"I thank you," he replied, "for your sympathy, but it is useless; my fate is nearly fulfilled. I wait but for one event, and then I shall repose in peace. I understand your feeling," continued he, perceiving that I wished to interrupt him; "but you are mistaken, my friend, if thus you will allow me to name you; nothing can alter my destiny; listen to my history, and you will perceive how irrevocably it is determined."

He then told me that he would commence his narrative the next day when I should be at leisure. This promise drew from me the warmest thanks. I have resolved every night, when I am not imperatively occupied by my duties, to record, as nearly as possible in his own words, what he has related during the day. If I should be engaged, I will at least make notes. This manuscript will doubtless afford you the greatest pleasure; but to me, who know him, and who hear it from his own lips – with what interest and sympathy shall I read it in some future day! Even now, as I commence my task, his full-toned voice swells in my ears; his lustrous eyes dwell on me with all their melancholy sweetness; I see his thin hand raised in animation, while the lineaments of his face are irradiated by the soul within.

Strange and harrowing must be his story, frightful the storm which embraced the gallant vessel on its course and wrecked it – thus!

Chapter I.

I am by birth a Genevese, and my family is one of the most distinguished of that republic. My ancestors had been for many years counsellors and syndics, and my father had filled several public situations with honour and reputation. He was respected by all who knew him for his integrity and indefatigable attention to public business. He passed his younger days perpetually occupied by the affairs of his country; a variety of circumstances had prevented his marrying early, nor was it until the decline of life that he became a husband and the father of a family.

As the circumstances of his marriage illustrate his character, I cannot refrain from relating them. One of his most intimate friends was a merchant who, from a flourishing state, fell, through numerous mischances, into poverty. This man, whose name was Beaufort, was of a proud and unbending disposition and could not bear to live in poverty and oblivion in the same country where he had formerly been distinguished for his rank and magnificence. Having paid his debts, therefore, in the most honourable manner, he retreated with his daughter to the town of Lucerne, where he lived unknown and in wretchedness. My father loved Beaufort with the truest friendship and was deeply grieved by his retreat in these unfortunate circumstances. He bitterly deplored the false pride which led his friend to a conduct so little worthy of the affection that united them. He lost no time in endeavouring to seek him out, with the hope of persuading him to begin the world again through his credit and assistance. Beaufort had taken effectual measures to conceal himself, and it was ten months before my father discovered his abode. Overjoyed at this discovery, he hastened to the house, which was situated in a mean street near the Reuss. But when he entered, misery and despair alone welcomed him. Beaufort had saved but a very small sum of money from the wreck of his fortunes, but it was sufficient to provide him with sustenance for some months, and in the meantime he hoped to procure some respectable employment in a merchant's house. The interval was, consequently, spent in inaction; his grief only became more deep and rankling when he had leisure for reflection, and at length it took so fast hold of his mind that at the end of three months he lay on a bed of sickness, incapable of any exertion.

His daughter attended him with the greatest tenderness, but she saw with despair that their little fund was rapidly decreasing and that there was no other prospect of support. But Caroline Beaufort possessed a mind of an uncommon mould, and her courage rose to support her in her adversity. She procured plain work; she plaited straw and by various means contrived to earn a pittance scarcely sufficient to support life.

Several months passed in this manner. Her father grew worse; her time was more entirely occupied in attending him; her means of subsistence decreased; and in the tenth month her father died in her arms, leaving her an orphan and a beggar. This last blow overcame her, and she knelt by Beaufort's coffin weeping bitterly, when my father entered the chamber. He came like a protecting spirit to the poor girl, who committed herself to his care; and after the interment of his friend he conducted her to Geneva and placed her under the protection of a relation. Two years after this event Caroline became his wife.

There was a considerable difference between the ages of my parents, but this circumstance seemed to unite them only closer in bonds of devoted affection. There was a sense of justice in my father's upright mind which rendered it necessary that he should approve highly to love strongly. Perhaps during former years he had suffered from the late-discovered unworthiness of one beloved and so was disposed to set a greater value on tried worth. There was a show of gratitude and worship in his attachment to my mother, differing wholly from the doting fondness of age, for it was inspired by reverence for her virtues and a desire to be the means of, in some degree, recompensing her for the sorrows she had endured, but which gave inexpressible grace to his behaviour to her. Everything was made to yield to her wishes and her convenience. He strove to shelter her, as a fair exotic is sheltered by the gardener, from every rougher wind and to surround her with all that could tend to excite pleasurable emotion in her soft and benevolent mind. Her health, and even the tranquillity of her hitherto constant spirit, had been shaken by what she had gone through. During the two years that had elapsed previous to their marriage my father had gradually relinquished all his public functions; and immediately after their union they sought the pleasant climate of Italy, and the change of scene and interest attendant on a tour through that land of wonders, as a restorative for her weakened frame.

From Italy they visited Germany and France. I, their eldest child, was born at Naples, and as an infant accompanied them in their rambles. I remained for several years their only child. Much as they were attached to each other, they seemed to draw inexhaustible stores of affection from a very mine of love to bestow them upon me. My mother's tender caresses and my father's smile of benevolent pleasure while regarding me are my first recollections. I was their plaything and their idol, and something better – their child, the innocent and helpless creature bestowed on them by heaven, whom to bring up to good, and whose future lot it was in their hands to direct to happiness or misery, according as they fulfilled their duties towards me. With this deep consciousness of what they owed towards the being to which they had given life, added to the active spirit of tenderness that animated both, it may be imagined that while during every hour of my infant life I received a lesson of patience, of charity, and of self-control, I was so guided by a silken cord that all seemed but one train of enjoyment to me. For a long time I was their only care. My mother had much desired to have a daughter, but I continued their single offspring. When I was about five years old, while making an excursion beyond the frontiers of Italy, they passed a week on the shores of the Lake of Como. Their benevolent disposition often made them enter the cottages of the poor. This, to my mother, was more than a duty; it was a necessity, a passion – remembering what she had suffered, and how she had been relieved – for her to act in her turn the guardian angel to the afflicted. During one of their walks a poor cot in the foldings of a vale attracted their notice as being singularly disconsolate, while the number of half-clothed children gathered about it spoke of penury in its worst shape. One day, when my father had gone by himself to Milan, my mother, accompanied by me, visited this abode. She found a peasant and his wife, hard working, bent down by care and labour, distributing a scanty meal to five hungry babes. Among these there was one which attracted my mother far above all the rest. She appeared of a different stock. The four others were dark-eyed, hardy little vagrants; this child was thin and very fair. Her hair was the brightest living gold, and despite the poverty of her clothing, seemed to set a crown of distinction on her head. Her brow was clear and ample, her blue eyes cloudless, and her lips and the moulding of her face so expressive of sensibility and sweetness that none could behold her without looking on her as of a distinct species, a being heaven-sent, and bearing a celestial stamp in all her features. The peasant woman, perceiving that my mother fixed eyes of wonder and admiration on this lovely girl, eagerly communicated her history. She was not her child, but the daughter of a Milanese nobleman. Her mother was a German and had died on giving her birth. The infant had been placed with these good people to nurse: they were better off then. They had not been long married, and their eldest child was but just born. The father of their charge was one of those Italians nursed in the memory of the antique glory of Italy – one among the schiavi ognor frementi, who exerted himself to obtain the liberty of his country. He became the victim of its weakness. Whether he had died or still lingered in the dungeons of Austria was not known. His property was confiscated; his child became an orphan and a beggar. She continued with her foster parents and bloomed in their rude abode, fairer than a garden rose among dark-leaved brambles. When my father returned from Milan, he found playing with me in the hall of our villa a child fairer than pictured cherub – a creature who seemed to shed radiance from her looks and whose form and motions were lighter than the chamois of the hills. The apparition was soon explained. With his permission my mother prevailed on her rustic guardians to yield their charge to her. They were fond of the sweet orphan. Her presence had seemed a blessing to them, but it would be unfair to her to keep her in poverty and want when Providence afforded her such powerful protection. They consulted their village priest, and the result was that Elizabeth Lavenza became the inmate of my parents' house – my more than sister – the beautiful and adored companion of all my occupations and my pleasures.

Everyone loved Elizabeth. The passionate and almost reverential attachment with which all regarded her became, while I shared it, my pride and my delight. On the evening previous to her being brought to my home, my mother had said playfully, "I have a pretty present for my Victor – tomorrow he shall have it." And when, on the morrow, she presented Elizabeth to me as her promised gift, I, with childish seriousness, interpreted her words literally and looked upon Elizabeth as mine – mine to protect, love, and cherish. All praises bestowed on her I received as made to a possession of my own. We called each other familiarly by the name of cousin. No word, no expression could body forth the kind of relation in which she stood to me – my more than sister, since till death she was to be mine only.

Chapter II.

We were brought up together; there was not quite a year difference in our ages. I need not say that we were strangers to any species of disunion or dispute. Harmony was the soul of our companionship, and the diversity and contrast that subsisted in our characters drew us nearer together. Elizabeth was of a calmer and more concentrated disposition; but, with all my ardour, I was capable of a more intense application and was more deeply smitten with the thirst for knowledge. She busied herself with following the aerial creations of the poets; and in the majestic and wondrous scenes which surrounded our Swiss home – the sublime shapes of the mountains, the changes of the seasons, tempest and calm, the silence of winter, and the life and turbulence of our Alpine summers – she found ample scope for admiration and delight. While my companion contemplated with a serious and satisfied spirit the magnificent appearances of things, I delighted in investigating their causes. The world was to me a secret which I desired to divine. Curiosity, earnest research to learn the hidden laws of nature, gladness akin to rapture, as they were unfolded to me, are among the earliest sensations I can remember.

On the birth of a second son, my junior by seven years, my parents gave up entirely their wandering life and fixed themselves in their native country. We possessed a house in Geneva, and a campagne on Belrive, the eastern shore of the lake, at the distance of rather more than a league from the city. We resided principally in the latter, and the lives of my parents were passed in considerable seclusion. It was my temper to avoid a crowd and to attach myself fervently to a few. I was indifferent, therefore, to my school-fellows in general; but I united myself in the bonds of the closest friendship to one among them. Henry Clerval was the son of a merchant of Geneva. He was a boy of singular talent and fancy. He loved enterprise, hardship, and even danger for its own sake. He was deeply read in books of chivalry and romance. He composed heroic songs and began to write many a tale of enchantment and knightly adventure. He tried to make us act plays and to enter into masquerades, in which the characters were drawn from the heroes of Roncesvalles, of the Round Table of King Arthur, and the chivalrous train who shed their blood to redeem the holy sepulchre from the hands of the infidels.

No human being could have passed a happier childhood than myself. My parents were possessed by the very spirit of kindness and indulgence. We felt that they were not the tyrants to rule our lot according to their caprice, but the agents and creators of all the many delights which we enjoyed. When I mingled with other families I distinctly discerned how peculiarly fortunate my lot was, and gratitude assisted the development of filial love.

My temper was sometimes violent, and my passions vehement; but by some law in my temperature they were turned not towards childish pursuits but to an eager desire to learn, and not to learn all things indiscriminately. I confess that neither the structure of languages, nor the code of governments, nor the politics of various states possessed attractions for me. It was the secrets of heaven and earth that I desired to learn; and whether it was the outward substance of things or the inner spirit of nature and the mysterious soul of man that occupied me, still my inquiries were directed to the metaphysical, or in its highest sense, the physical secrets of the world.

Meanwhile Clerval occupied himself, so to speak, with the moral relations of things. The busy stage of life, the virtues of heroes, and the actions of men were his theme; and his hope and his dream was to become one among those whose names are recorded in story as the gallant and adventurous benefactors of our species. The saintly soul of Elizabeth shone like a shrine-dedicated lamp in our peaceful home. Her sympathy was ours; her smile, her soft voice, the sweet glance of her celestial eyes, were ever there to bless and animate us. She was the living spirit of love to soften and attract; I might have become sullen in my study, rought through the ardour of my nature, but that she was there to subdue me to a semblance of her own gentleness. And Clerval – could aught ill entrench on the noble spirit of Clerval? Yet he might not have been so perfectly humane, so thoughtful in his generosity, so full of kindness and tenderness amidst his passion for adventurous exploit, had she not unfolded to him the real loveliness of beneficence and made the doing good the end and aim of his soaring ambition.

I feel exquisite pleasure in dwelling on the recollections of childhood, before misfortune had tainted my mind and changed its bright visions of extensive usefulness into gloomy and narrow reflections upon self. Besides, in drawing the picture of my early days, I also record those events which led, by insensible steps, to my after tale of misery, for when I would account to myself for the birth of that passion which afterwards ruled my destiny I find it arise, like a mountain river, from ignoble and almost forgotten sources; but, swelling as it proceeded, it became the torrent which, in its course, has swept away all my hopes and joys. Natural philosophy is the genius that has regulated my fate; I desire, therefore, in this narration, to state those facts which led to my predilection for that science. When I was thirteen years of age we all went on a party of pleasure to the baths near Thonon; the inclemency of the weather obliged us to remain a day confined to the inn. In this house I chanced to find a volume of the works of Cornelius Agrippa. I opened it with apathy; the theory which he attempts to demonstrate and the wonderful facts which he relates soon changed this feeling into enthusiasm. A new light seemed to dawn upon my mind, and bounding with joy, I communicated my discovery to my father. My father looked carelessly at the title page of my book and said, "Ah! Cornelius Agrippa! My dear Victor, do not waste your time upon this; it is sad trash."

If, instead of this remark, my father had taken the pains to explain to me that the principles of Agrippa had been entirely exploded and that a modern system of science had been introduced which possessed much greater powers than the ancient, because the powers of the latter were chimerical, while those of the former were real and practical, under such circumstances I should certainly have thrown Agrippa aside and have contented my imagination, warmed as it was, by returning with greater ardour to my former studies. It is even possible that the train of my ideas would never have received the fatal impulse that led to my ruin. But the cursory glance my father had taken of my volume by no means assured me that he was acquainted with its contents, and I continued to read with the greatest avidity. When I returned home my first care was to procure the whole works of this author, and afterwards of Paracelsus and Albertus Magnus. I read and studied the wild fancies of these writers with delight; they appeared to me treasures known to few besides myself. I have described myself as always having been imbued with a fervent longing to penetrate the secrets of nature. In spite of the intense labour and wonderful discoveries of modern philosophers, I always came from my studies discontented and unsatisfied. Sir Isaac Newton is said to have avowed that he felt like a child picking up shells beside the great and unexplored ocean of truth. Those of his successors in each branch of natural philosophy with whom I was acquainted appeared even to my boy's apprehensions as tyros engaged in the same pursuit.

The untaught peasant beheld the elements around him and was acquainted with their practical uses. The most learned philosopher knew little more. He had partially unveiled the face of Nature, but her immortal lineaments were still a wonder and a mystery. He might dissect, anatomize, and give names; but, not to speak of a final cause, causes in their secondary and tertiary grades were utterly unknown to him. I had gazed upon the fortifications and impediments that seemed to keep human beings from entering the citadel of nature, and rashly and ignorantly I had repined.

But here were books, and here were men who had penetrated deeper and knew more. I took their word for all that they averred, and I became their disciple. It may appear strange that such should arise in the eighteenth century; but while I followed the routine of education in the schools of Geneva, I was, to a great degree, self-taught with regard to my favourite studies. My father was not scientific, and I was left to struggle with a child's blindness, added to a student's thirst for knowledge. Under the guidance of my new preceptors I entered with the greatest diligence into the search of the philosopher's stone and the elixir of life; but the latter soon obtained my undivided attention. Wealth was an inferior object, but what glory would attend the discovery if I could banish disease from the human frame and render man invulnerable to any but a violent death! Nor were these my only visions. The raising of ghosts or devils was a promise liberally accorded by my favourite authors, the fulfilment of which I most eagerly sought; and if my incantations were always unsuccessful, I attributed the failure rather to my own inexperience and mistake than to a want of skill or fidelity in my instructors. And thus for a time I was occupied by exploded systems, mingling, like an unadept, a thousand contradictory theories and floundering desperately in a very slough of multifarious knowledge, guided by an ardent imagination and childish reasoning, till an accident again changed the current of my ideas. When I was about fifteen years old we had retired to our house near Belrive, when we witnessed a most violent and terrible thunderstorm. It advanced from behind the mountains of Jura, and the thunder burst at once with frightful loudness from various quarters of the heavens. I remained, while the storm lasted, watching its progress with curiosity and delight. As I stood at the door, on a sudden I beheld a stream of fire issue from an old and beautiful oak which stood about twenty yards from our house; and so soon as the dazzling light vanished, the oak had disappeared, and nothing remained but a blasted stump. When we visited it the next morning, we found the tree shattered in a singular manner. It was not splintered by the shock, but entirely reduced to thin ribbons of wood. I never beheld anything so utterly destroyed.

Before this I was not unacquainted with the more obvious laws of electricity. On this occasion a man of great research in natural philosophy was with us, and excited by this catastrophe, he entered on the explanation of a theory which he had formed on the subject of electricity and galvanism, which was at once new and astonishing to me. All that he said threw greatly into the shade Cornelius Agrippa, Albertus Magnus, and Paracelsus, the lords of my imagination; but by some fatality the overthrow of these men disinclined me to pursue my accustomed studies. It seemed to me as if nothing would or could ever be known. All that had so long engaged my attention suddenly grew despicable. By one of those caprices of the mind which we are perhaps most subject to in early youth, I at once gave up my former occupations, set down natural history and all its progeny as a deformed and abortive creation, and entertained the greatest disdain for a would-be science which could never even step within the threshold of real knowledge. In this mood of mind I betook myself to the mathematics and the branches of study appertaining to that science as being built upon secure foundations, and so worthy of my consideration.

Thus strangely are our souls constructed, and by such slight ligaments are we bound to prosperity or ruin. When I look back, it seems to me as if this almost miraculous change of inclination and will was the immediate suggestion of the guardian angel of my life – the last effort made by the spirit of preservation to avert the storm that was even then hanging in the stars and ready to envelop me. Her victory was announced by an unusual tranquillity and gladness of soul which followed the relinquishing of my ancient and latterly tormenting studies. It was thus that I was to be taught to associate evil with their prosecution, happiness with their disregard.

It was a strong effort of the spirit of good, but it was ineffectual. Destiny was too potent, and her immutable laws had decreed my utter and terrible destruction.

Chapter III.

When I had attained the age of seventeen my parents resolved that I should become a student at the university of Ingolstadt. I had hitherto attended the schools of Geneva, but my father thought it necessary for the completion of my education that I should be made acquainted with other customs than those of my native country. My departure was therefore fixed at an early date, but before the day resolved upon could arrive, the first misfortune of my life occurred – an omen, as it were, of my future misery. Elizabeth had caught the scarlet fever; her illness was severe, and she was in the greatest danger. During her illness many arguments had been urged to persuade my mother to refrain from attending upon her. She had at first yielded to our entreaties, but when she heard that the life of her favourite was menaced, she could no longer control her anxiety. She attended her sickbed; her watchful attentions triumphed over the malignity of the distemper – Elizabeth was saved, but the consequences of this imprudence were fatal to her preserver. On the third day my mother sickened; her fever was accompanied by the most alarming symptoms, and the looks of her medical attendants prognosticated the worst event. On her deathbed the fortitude and benignity of this best of women did not desert her. She joined the hands of Elizabeth and myself. "My children," she said, "my firmest hopes of future happiness were placed on the prospect of your union. This expectation will now be the consolation of your father. Elizabeth, my love, you must supply my place to my younger children. Alas! I regret that I am taken from you; and, happy and beloved as I have been, is it not hard to quit you all? But these are not thoughts befitting me; I will endeavour to resign myself cheerfully to death and will indulge a hope of meeting you in another world."

She died calmly, and her countenance expressed affection even in death. I need not describe the feelings of those whose dearest ties are rent by that most irreparable evil, the void that presents itself to the soul, and the despair that is exhibited on the countenance. It is so long before the mind can persuade itself that she whom we saw every day and whose very existence appeared a part of our own can have departed forever – that the brightness of a beloved eye can have been extinguished and the sound of a voice so familiar and dear to the ear can be hushed, never more to be heard. These are the reflections of the first days; but when the lapse of time proves the reality of the evil, then the actual bitterness of grief commences. Yet from whom has not that rude hand rent away some dear connection? And why should I describe a sorrow which all have felt, and must feel? The time at length arrives when grief is rather an indulgence than a necessity; and the smile that plays upon the lips, although it may be deemed a sacrilege, is not banished. My mother was dead, but we had still duties which we ought to perform; we must continue our course with the rest and learn to think ourselves fortunate whilst one remains whom the spoiler has not seized.

My departure for Ingolstadt, which had been deferred by these events, was now again determined upon. I obtained from my father a respite of some weeks. It appeared to me sacrilege so soon to leave the repose, akin to death, of the house of mourning and to rush into the thick of life. I was new to sorrow, but it did not the less alarm me. I was unwilling to quit the sight of those that remained to me, and above all, I desired to see my sweet Elizabeth in some degree consoled.

She indeed veiled her grief and strove to act the comforter to us all. She looked steadily on life and assumed its duties with courage and zeal. She devoted herself to those whom she had been taught to call her uncle and cousins. Never was she so enchanting as at this time, when she recalled the sunshine of her smiles and spent them upon us. She forgot even her own regret in her endeavours to make us forget.

The day of my departure at length arrived. Clerval spent the last evening with us. He had endeavoured to persuade his father to permit him to accompany me and to become my fellow student, but in vain. His father was a narrow-minded trader and saw idleness and ruin in the aspirations and ambition of his son. Henry deeply felt the misfortune of being debarred from a liberal education. He said little, but when he spoke I read in his kindling eye and in his animated glance a restrained but firm resolve not to be chained to the miserable details of commerce.

We sat late. We could not tear ourselves away from each other nor persuade ourselves to say the word "Farewell!" It was said, and we retired under the pretence of seeking repose, each fancying that the other was deceived; but when at morning's dawn I descended to the carriage which was to convey me away, they were all there – my father again to bless me, Clerval to press my hand once more, my Elizabeth to renew her entreaties that I would write often and to bestow the last feminine attentions on her playmate and friend.

I threw myself into the chaise that was to convey me away and indulged in the most melancholy reflections. I, who had ever been surrounded by amiable companions, continually engaged in endeavouring to bestow mutual pleasure – I was now alone. In the university whither I was going I must form my own friends and be my own protector. My life had hitherto been remarkably secluded and domestic, and this had given me invincible repugnance to new countenances. I loved my brothers, Elizabeth, and Clerval; these were "old familiar faces," but I believed myself totally unfitted for the company of strangers. Such were my reflections as I commenced my journey; but as I proceeded, my spirits and hopes rose. I ardently desired the acquisition of knowledge. I had often, when at home, thought it hard to remain during my youth cooped up in one place and had longed to enter the world and take my station among other human beings. Now my desires were complied with, and it would, indeed, have been folly to repent.

I had sufficient leisure for these and many other reflections during my journey to Ingolstadt, which was long and fatiguing. At length the high white steeple of the town met my eyes. I alighted and was conducted to my solitary apartment to spend the evening as I pleased.

The next morning I delivered my letters of introduction and paid a visit to some of the principal professors. Chance – or rather the evil influence, the Angel of Destruction, which asserted omnipotent sway over me from the moment I turned my reluctant steps from my father's door – led me first to M. Krempe, professor of natural philosophy. He was an uncouth man, but deeply imbued in the secrets of his science. He asked me several questions concerning my progress in the different branches of science appertaining to natural philosophy. I replied carelessly, and partly in contempt, mentioned the names of my alchemists as the principal authors I had studied. The professor stared. "Have you," he said, "really spent your time in studying such nonsense?"

I replied in the affirmative. "Every minute," continued M. Krempe with warmth, "every instant that you have wasted on those books is utterly and entirely lost. You have burdened your memory with exploded systems and useless names. Good God! In what desert land have you lived, where no one was kind enough to inform you that these fancies which you have so greedily imbibed are a thousand years old and as musty as they are ancient? I little expected, in this enlightened and scientific age, to find a disciple of Albertus Magnus and Paracelsus. My dear sir, you must begin your studies entirely anew."

So saying, he stepped aside and wrote down a list of several books treating of natural philosophy which he desired me to procure, and dismissed me after mentioning that in the beginning of the following week he intended to commence a course of lectures upon natural philosophy in its general relations, and that M. Waldman, a fellow professor, would lecture upon chemistry the alternate days that he omitted.

I returned home not disappointed, for I have said that I had long considered those authors useless whom the professor reprobated; but I returned not at all the more inclined to recur to these studies in any shape. M. Krempe was a little squat man with a gruff voice and a repulsive countenance; the teacher, therefore, did not prepossess me in favour of his pursuits. In rather a too philosophical and connected a strain, perhaps, I have given an account of the conclusions I had come to concerning them in my early years. As a child I had not been content with the results promised by the modern professors of natural science. With a confusion of ideas only to be accounted for by my extreme youth and my want of a guide on such matters, I had retrod the steps of knowledge along the paths of time and exchanged the discoveries of recent inquirers for the dreams of forgotten alchemists. Besides, I had a contempt for the uses of modern natural philosophy. It was very different when the masters of the science sought immortality and power; such views, although futile, were grand; but now the scene was changed. The ambition of the inquirer seemed to limit itself to the annihilation of those visions on which my interest in science was chiefly founded. I was required to exchange chimeras of boundless grandeur for realities of little worth.

Such were my reflections during the first two or three days of my residence at Ingolstadt, which were chiefly spent in becoming acquainted with the localities and the principal residents in my new abode. But as the ensuing week commenced, I thought of the information which M. Krempe had given me concerning the lectures. And although I could not consent to go and hear that little conceited fellow deliver sentences out of a pulpit, I recollected what he had said of M. Waldman, whom I had never seen, as he had hitherto been out of town.

Partly from curiosity and partly from idleness, I went into the lecturing room, which M. Waldman entered shortly after. This professor was very unlike his colleague. He appeared about fifty years of age, but with an aspect expressive of the greatest benevolence; a few grey hairs covered his temples, but those at the back of his head were nearly black. His person was short but remarkably erect and his voice the sweetest I had ever heard. He began his lecture by a recapitulation of the history of chemistry and the various improvements made by different men of learning, pronouncing with fervour the names of the most distinguished discoverers. He then took a cursory view of the present state of the science and explained many of its elementary terms. After having made a few preparatory experiments, he concluded with a panegyric upon modern chemistry, the terms of which I shall never forget: "The ancient teachers of this science," said he, "promised impossibilities and performed nothing. The modern masters promise very little; they know that metals cannot be transmuted and that the elixir of life is a chimera but these philosophers, whose hands seem only made to dabble in dirt, and their eyes to pore over the microscope or crucible, have indeed performed miracles. They penetrate into the recesses of nature and show how she works in her hiding-places. They ascend into the heavens; they have discovered how the blood circulates, and the nature of the air we breathe. They have acquired new and almost unlimited powers; they can command the thunders of heaven, mimic the earthquake, and even mock the invisible world with its own shadows."

Such were the professor's words – rather let me say such the words of the fate – enounced to destroy me. As he went on I felt as if my soul were grappling with a palpable enemy; one by one the various keys were touched which formed the mechanism of my being; chord after chord was sounded, and soon my mind was filled with one thought, one conception, one purpose. So much has been done, exclaimed the soul of Frankenstein – more, far more, will I achieve; treading in the steps already marked, I will pioneer a new way, explore unknown powers, and unfold to the world the deepest mysteries of creation.

I closed not my eyes that night. My internal being was in a state of insurrection and turmoil; I felt that order would thence arise, but I had no power to produce it. By degrees, after the morning's dawn, sleep came. I awoke, and my yesternight's thoughts were as a dream. There only remained a resolution to return to my ancient studies and to devote myself to a science for which I believed myself to possess a natural talent. On the same day I paid M. Waldman a visit. His manners in private were even more mild and attractive than in public, for there was a certain dignity in his mien during his lecture which in his own house was replaced by the greatest affability and kindness. I gave him pretty nearly the same account of my former pursuits as I had given to his fellow professor. He heard with attention the little narration concerning my studies and smiled at the names of Cornelius Agrippa and Paracelsus, but without the contempt that M. Krempe had exhibited. He said that "These were men to whose indefatigable zeal modern philosophers were indebted for most of the foundations of their knowledge. They had left to us, as an easier task, to give new names and arrange in connected classifications the facts which they in a great degree had been the instruments of bringing to light. The labours of men of genius, however erroneously directed, scarcely ever fail in ultimately turning to the solid advantage of mankind." I listened to his statement, which was delivered without any presumption or affectation, and then added that his lecture had removed my prejudices against modern chemists; I expressed myself in measured terms, with the modesty and deference due from a youth to his instructor, without letting escape (inexperience in life would have made me ashamed) any of the enthusiasm which stimulated my intended labours. I requested his advice concerning the books I ought to procure.

"I am happy," said M. Waldman, "to have gained a disciple; and if your application equals your ability, I have no doubt of your success. Chemistry is that branch of natural philosophy in which the greatest improvements have been and may be made; it is on that account that I have made it my peculiar study; but at the same time, I have not neglected the other branches of science. A man would make but a very sorry chemist if he attended to that department of human knowledge alone. If your wish is to become really a man of science and not merely a petty experimentalist, I should advise you to apply to every branch of natural philosophy, including mathematics." He then took me into his laboratory and explained to me the uses of his various machines, instructing me as to what I ought to procure and promising me the use of his own when I should have advanced far enough in the science not to derange their mechanism. He also gave me the list of books which I had requested, and I took my leave.

Thus ended a day memorable to me; it decided my future destiny.

Chapter IV.

From this day natural philosophy, and particularly chemistry, in the most comprehensive sense of the term, became nearly my sole occupation. I read with ardour those works, so full of genius and discrimination, which modern inquirers have written on these subjects. I attended the lectures and cultivated the acquaintance of the men of science of the university, and I found even in M. Krempe a great deal of sound sense and real information, combined, it is true, with a repulsive physiognomy and manners, but not on that account the less valuable. In M. Waldman I found a true friend. His gentleness was never tinged by dogmatism, and his instructions were given with an air of frankness and good nature that banished every idea of pedantry. In a thousand ways he smoothed for me the path of knowledge and made the most abstruse inquiries clear and facile to my apprehension. My application was at first fluctuating and uncertain; it gained strength as I proceeded and soon became so ardent and eager that the stars often disappeared in the light of morning whilst I was yet engaged in my laboratory.

As I applied so closely, it may be easily conceived that my progress was rapid. My ardour was indeed the astonishment of the students, and my proficiency that of the masters. Professor Krempe often asked me, with a sly smile, how Cornelius Agrippa went on, whilst M. Waldman expressed the most heartfelt exultation in my progress. Two years passed in this manner, during which I paid no visit to Geneva, but was engaged, heart and soul, in the pursuit of some discoveries which I hoped to make. None but those who have experienced them can conceive of the enticements of science. In other studies you go as far as others have gone before you, and there is nothing more to know; but in a scientific pursuit there is continual food for discovery and wonder. A mind of moderate capacity which closely pursues one study must infallibly arrive at great proficiency in that study; and I, who continually sought the attainment of one object of pursuit and was solely wrapped up in this, improved so rapidly that at the end of two years I made some discoveries in the improvement of some chemical instruments, which procured me great esteem and admiration at the university. When I had arrived at this point and had become as well acquainted with the theory and practice of natural philosophy as depended on the lessons of any of the professors at Ingolstadt, my residence there being no longer conducive to my improvements, I thought of returning to my friends and my native town, when an incident happened that protracted my stay.

One of the phenomena which had peculiarly attracted my attention was the structure of the human frame, and, indeed, any animal endued with life. Whence, I often asked myself, did the principle of life proceed? It was a bold question, and one which has ever been considered as a mystery; yet with how many things are we upon the brink of becoming acquainted, if cowardice or carelessness did not restrain our inquiries. I revolved these circumstances in my mind and determined thenceforth to apply myself more particularly to those branches of natural philosophy which relate to physiology. Unless I had been animated by an almost supernatural enthusiasm, my application to this study would have been irksome and almost intolerable. To examine the causes of life, we must first have recourse to death. I became acquainted with the science of anatomy, but this was not sufficient; I must also observe the natural decay and corruption of the human body. In my education my father had taken the greatest precautions that my mind should be impressed with no supernatural horrors. I do not ever remember to have trembled at a tale of superstition or to have feared the apparition of a spirit. Darkness had no effect upon my fancy, and a churchyard was to me merely the receptacle of bodies deprived of life, which, from being the seat of beauty and strength, had become food for the worm. Now I was led to examine the cause and progress of this decay and forced to spend days and nights in vaults and charnel-houses. My attention was fixed upon every object the most insupportable to the delicacy of the human feelings. I saw how the fine form of man was degraded and wasted; I beheld the corruption of death succeed to the blooming cheek of life; I saw how the worm inherited the wonders of the eye and brain. I paused, examining and analysing all the minutiae of causation, as exemplified in the change from life to death, and death to life, until from the midst of this darkness a sudden light broke in upon me – a light so brilliant and wondrous, yet so simple, that while I became dizzy with the immensity of the prospect which it illustrated, I was surprised that among so many men of genius who had directed their inquiries towards the same science, that I alone should be reserved to discover so astonishing a secret.

Remember, I am not recording the vision of a madman. The sun does not more certainly shine in the heavens than that which I now affirm is true. Some miracle might have produced it, yet the stages of the discovery were distinct and probable. After days and nights of incredible labour and fatigue, I succeeded in discovering the cause of generation and life; nay, more, I became myself capable of bestowing animation upon lifeless matter.

The astonishment which I had at first experienced on this discovery soon gave place to delight and rapture. After so much time spent in painful labour, to arrive at once at the summit of my desires was the most gratifying consummation of my toils. But this discovery was so great and overwhelming that all the steps by which I had been progressively led to it were obliterated, and I beheld only the result. What had been the study and desire of the wisest men since the creation of the world was now within my grasp. Not that, like a magic scene, it all opened upon me at once: the information I had obtained was of a nature rather to direct my endeavours so soon as I should point them towards the object of my search than to exhibit that object already accomplished. I was like the Arabian who had been buried with the dead and found a passage to life, aided only by one glimmering and seemingly ineffectual light.

I see by your eagerness and the wonder and hope which your eyes express, my friend, that you expect to be informed of the secret with which I am acquainted; that cannot be; listen patiently until the end of my story, and you will easily perceive why I am reserved upon that subject. I will not lead you on, unguarded and ardent as I then was, to your destruction and infallible misery. Learn from me, if not by my precepts, at least by my example, how dangerous is the acquirement of knowledge and how much happier that man is who believes his native town to be the world, than he who aspires to become greater than his nature will allow.

When I found so astonishing a power placed within my hands, I hesitated a long time concerning the manner in which I should employ it. Although I possessed the capacity of bestowing animation, yet to prepare a frame for the reception of it, with all its intricacies of fibres, muscles, and veins, still remained a work of inconceivable difficulty and labour. I doubted at first whether I should attempt the creation of a being like myself, or one of simpler organization; but my imagination was too much exalted by my first success to permit me to doubt of my ability to give life to an animal as complex and wonderful as man. The materials at present within my command hardly appeared adequate to so arduous an undertaking, but I doubted not that I should ultimately succeed. I prepared myself for a multitude of reverses; my operations might be incessantly baffled, and at last my work be imperfect, yet when I considered the improvement which every day takes place in science and mechanics, I was encouraged to hope my present attempts would at least lay the foundations of future success. Nor could I consider the magnitude and complexity of my plan as any argument of its impracticability. It was with these feelings that I began the creation of a human being. As the minuteness of the parts formed a great hindrance to my speed, I resolved, contrary to my first intention, to make the being of a gigantic stature, that is to say, about eight feet in height, and proportionably large. After having formed this determination and having spent some months in successfully collecting and arranging my materials, I began.

No one can conceive the variety of feelings which bore me onwards, like a hurricane, in the first enthusiasm of success. Life and death appeared to me ideal bounds, which I should first break through, and pour a torrent of light into our dark world. A new species would bless me as its creator and source; many happy and excellent natures would owe their being to me. No father could claim the gratitude of his child so completely as I should deserve theirs. Pursuing these reflections, I thought that if I could bestow animation upon lifeless matter, I might in process of time (although I now found it impossible) renew life where death had apparently devoted the body to corruption.

These thoughts supported my spirits, while I pursued my undertaking with unremitting ardour. My cheek had grown pale with study, and my person had become emaciated with confinement. Sometimes, on the very brink of certainty, I failed; yet still I clung to the hope which the next day or the next hour might realize. One secret which I alone possessed was the hope to which I had dedicated myself; and the moon gazed on my midnight labours, while, with unrelaxed and breathless eagerness, I pursued nature to her hiding-places. Who shall conceive the horrors of my secret toil as I dabbled among the unhallowed damps of the grave or tortured the living animal to animate the lifeless clay? My limbs now tremble, and my eyes swim with the remembrance; but then a resistless and almost frantic impulse urged me forward; I seemed to have lost all soul or sensation but for this one pursuit. It was indeed but a passing trance, that only made me feel with renewed acuteness so soon as, the unnatural stimulus ceasing to operate, I had returned to my old habits. I collected bones from charnel-houses and disturbed, with profane fingers, the tremendous secrets of the human frame. In a solitary chamber, or rather cell, at the top of the house, and separated from all the other apartments by a gallery and staircase, I kept my workshop of filthy creation; my eyeballs were starting from their sockets in attending to the details of my employment. The dissecting room and the slaughter-house furnished many of my materials; and often did my human nature turn with loathing from my occupation, whilst, still urged on by an eagerness which perpetually increased, I brought my work near to a conclusion.

The summer months passed while I was thus engaged, heart and soul, in one pursuit. It was a most beautiful season; never did the fields bestow a more plentiful harvest or the vines yield a more luxuriant vintage, but my eyes were insensible to the charms of nature. And the same feelings which made me neglect the scenes around me caused me also to forget those friends who were so many miles absent, and whom I had not seen for so long a time. I knew my silence disquieted them, and I well remembered the words of my father: "I know that while you are pleased with yourself you will think of us with affection, and we shall hear regularly from you. You must pardon me if I regard any interruption in your correspondence as a proof that your other duties are equally neglected."

I knew well therefore what would be my father's feelings, but I could not tear my thoughts from my employment, loathsome in itself, but which had taken an irresistible hold of my imagination. I wished, as it were, to procrastinate all that related to my feelings of affection until the great object, which swallowed up every habit of my nature, should be completed.

I then thought that my father would be unjust if he ascribed my neglect to vice or faultiness on my part, but I am now convinced that he was justified in conceiving that I should not be altogether free from blame. A human being in perfection ought always to preserve a calm and peaceful mind and never to allow passion or a transitory desire to disturb his tranquillity. I do not think that the pursuit of knowledge is an exception to this rule. If the study to which you apply yourself has a tendency to weaken your affections and to destroy your taste for those simple pleasures in which no alloy can possibly mix, then that study is certainly unlawful, that is to say, not befitting the human mind. If this rule were always observed; if no man allowed any pursuit whatsoever to interfere with the tranquillity of his domestic affections, Greece had not been enslaved, Caesar would have spared his country, America would have been discovered more gradually, and the empires of Mexico and Peru had not been destroyed.

But I forget that I am moralizing in the most interesting part of my tale, and your looks remind me to proceed. My father made no reproach in his letters and only took notice of my silence by inquiring into my occupations more particularly than before. Winter, spring, and summer passed away during my labours; but I did not watch the blossom or the expanding leaves – sights which before always yielded me supreme delight – so deeply was I engrossed in my occupation. The leaves of that year had withered before my work drew near to a close, and now every day showed me more plainly how well I had succeeded. But my enthusiasm was checked by my anxiety, and I appeared rather like one doomed by slavery to toil in the mines, or any other unwholesome trade than an artist occupied by his favourite employment. Every night I was oppressed by a slow fever, and I became nervous to a most painful degree; the fall of a leaf startled me, and I shunned my fellow creatures as if I had been guilty of a crime. Sometimes I grew alarmed at the wreck I perceived that I had become; the energy of my purpose alone sustained me: my labours would soon end, and I believed that exercise and amusement would then drive away incipient disease; and I promised myself both of these when my creation should be complete.

Chapter V.

It was on a dreary night of November that I beheld the accomplishment of my toils. With an anxiety that almost amounted to agony, I collected the instruments of life around me, that I might infuse a spark of being into the lifeless thing that lay at my feet. It was already one in the morning; the rain pattered dismally against the panes, and my candle was nearly burnt out, when, by the glimmer of the half-extinguished light, I saw the dull yellow eye of the creature open; it breathed hard, and a convulsive motion agitated its limbs.

How can I describe my emotions at this catastrophe, or how delineate the wretch whom with such infinite pains and care I had endeavoured to form? His limbs were in proportion, and I had selected his features as beautiful. Beautiful! Great God! His yellow skin scarcely covered the work of muscles and arteries beneath; his hair was of a lustrous black, and flowing; his teeth of a pearly whiteness; but these luxuriances only formed a more horrid contrast with his watery eyes, that seemed almost of the same colour as the dun-white sockets in which they were set, his shrivelled complexion and straight black lips.

The different accidents of life are not so changeable as the feelings of human nature. I had worked hard for nearly two years, for the sole purpose of infusing life into an inanimate body. For this I had deprived myself of rest and health. I had desired it with an ardour that far exceeded moderation; but now that I had finished, the beauty of the dream vanished, and breathless horror and disgust filled my heart. Unable to endure the aspect of the being I had created, I rushed out of the room and continued a long time traversing my bed-chamber, unable to compose my mind to sleep. At length lassitude succeeded to the tumult I had before endured, and I threw myself on the bed in my clothes, endeavouring to seek a few moments of forgetfulness. But it was in vain; I slept, indeed, but I was disturbed by the wildest dreams. I thought I saw Elizabeth, in the bloom of health, walking in the streets of Ingolstadt. Delighted and surprised, I embraced her, but as I imprinted the first kiss on her lips, they became livid with the hue of death; her features appeared to change, and I thought that I held the corpse of my dead mother in my arms; a shroud enveloped her form, and I saw the grave-worms crawling in the folds of the flannel. I started from my sleep with horror; a cold dew covered my forehead, my teeth chattered, and every limb became convulsed; when, by the dim and yellow light of the moon, as it forced its way through the window shutters, I beheld the wretch – the miserable monster whom I had created. He held up the curtain of the bed; and his eyes, if eyes they may be called, were fixed on me. His jaws opened, and he muttered some inarticulate sounds, while a grin wrinkled his cheeks. He might have spoken, but I did not hear; one hand was stretched out, seemingly to detain me, but I escaped and rushed downstairs. I took refuge in the courtyard belonging to the house which I inhabited, where I remained during the rest of the night, walking up and down in the greatest agitation, listening attentively, catching and fearing each sound as if it were to announce the approach of the demoniacal corpse to which I had so miserably given life.

Oh! No mortal could support the horror of that countenance. A mummy again endued with animation could not be so hideous as that wretch. I had gazed on him while unfinished; he was ugly then, but when those muscles and joints were rendered capable of motion, it became a thing such as even Dante could not have conceived.

I passed the night wretchedly. Sometimes my pulse beat so quickly and hardly that I felt the palpitation of every artery; at others, I nearly sank to the ground through languor and extreme weakness. Mingled with this horror, I felt the bitterness of disappointment; dreams that had been my food and pleasant rest for so long a space were now become a hell to me; and the change was so rapid, the overthrow so complete!

Morning, dismal and wet, at length dawned and discovered to my sleepless and aching eyes the church of Ingolstadt, its white steeple and clock, which indicated the sixth hour. The porter opened the gates of the court, which had that night been my asylum, and I issued into the streets, pacing them with quick steps, as if I sought to avoid the wretch whom I feared every turning of the street would present to my view. I did not dare return to the apartment which I inhabited, but felt impelled to hurry on, although drenched by the rain which poured from a black and comfortless sky.

I continued walking in this manner for some time, endeavouring by bodily exercise to ease the load that weighed upon my mind. I traversed the streets without any clear conception of where I was or what I was doing. My heart palpitated in the sickness of fear, and I hurried on with irregular steps, not daring to look about me:

Like one who, on a lonely road,
Doth walk in fear and dread,
And, having once turn'd round, walks on,
And turns no more his head;
Because he knows a frightful fiend
Doth close behind him tread.

[Coleridge's "Ancient Mariner."]

Continuing thus, I came at length opposite to the inn at which the various diligences and carriages usually stopped. Here I paused, I knew not why; but I remained some minutes with my eyes fixed on a coach that was coming towards me from the other end of the street. As it drew nearer I observed that it was the Swiss diligence; it stopped just where I was standing, and on the door being opened, I perceived Henry Clerval, who, on seeing me, instantly sprung out. "My dear Frankenstein," exclaimed he, "how glad I am to see you! How fortunate that you should be here at the very moment of my alighting!"

Nothing could equal my delight on seeing Clerval; his presence brought back to my thoughts my father, Elizabeth, and all those scenes of home so dear to my recollection. I grasped his hand, and in a moment forgot my horror and misfortune; I felt suddenly, and for the first time during many months, calm and serene joy. I welcomed my friend, therefore, in the most cordial manner, and we walked towards my college. Clerval continued talking for some time about our mutual friends and his own good fortune in being permitted to come to Ingolstadt. "You may easily believe," said he, "how great was the difficulty to persuade my father that all necessary knowledge was not comprised in the noble art of book-keeping; and, indeed, I believe I left him incredulous to the last, for his constant answer to my unwearied entreaties was the same as that of the Dutch schoolmaster in The Vicar of Wakefield: 'I have ten thousand florins a year without Greek, I eat heartily without Greek.' But his affection for me at length overcame his dislike of learning, and he has permitted me to undertake a voyage of discovery to the land of knowledge."

"It gives me the greatest delight to see you; but tell me how you left my father, brothers, and Elizabeth."

"Very well, and very happy, only a little uneasy that they hear from you so seldom. By the by, I mean to lecture you a little upon their account myself. But, my dear Frankenstein," continued he, stopping short and gazing full in my face, "I did not before remark how very ill you appear; so thin and pale; you look as if you had been watching for several nights."

"You have guessed right; I have lately been so deeply engaged in one occupation that I have not allowed myself sufficient rest, as you see; but I hope, I sincerely hope, that all these employments are now at an end and that I am at length free."

I trembled excessively; I could not endure to think of, and far less to allude to, the occurrences of the preceding night. I walked with a quick pace, and we soon arrived at my college. I then reflected, and the thought made me shiver, that the creature whom I had left in my apartment might still be there, alive and walking about. I dreaded to behold this monster, but I feared still more that Henry should see him. Entreating him, therefore, to remain a few minutes at the bottom of the stairs, I darted up towards my own room. My hand was already on the lock of the door before I recollected myself. I then paused, and a cold shivering came over me. I threw the door forcibly open, as children are accustomed to do when they expect a spectre to stand in waiting for them on the other side; but nothing appeared. I stepped fearfully in: the apartment was empty, and my bedroom was also freed from its hideous guest. I could hardly believe that so great a good fortune could have befallen me, but when I became assured that my enemy had indeed fled, I clapped my hands for joy and ran down to Clerval.

We ascended into my room, and the servant presently brought breakfast; but I was unable to contain myself. It was not joy only that possessed me; I felt my flesh tingle with excess of sensitiveness, and my pulse beat rapidly. I was unable to remain for a single instant in the same place; I jumped over the chairs, clapped my hands, and laughed aloud. Clerval at first attributed my unusual spirits to joy on his arrival, but when he observed me more attentively, he saw a wildness in my eyes for which he could not account, and my loud, unrestrained, heartless laughter frightened and astonished him.

"My dear Victor," cried he, "what, for God's sake, is the matter? Do not laugh in that manner. How ill you are! What is the cause of all this?"

"Do not ask me," cried I, putting my hands before my eyes, for I thought I saw the dreaded spectre glide into the room; "HE can tell. Oh, save me! Save me!" I imagined that the monster seized me; I struggled furiously and fell down in a fit.

Poor Clerval! What must have been his feelings? A meeting, which he anticipated with such joy, so strangely turned to bitterness. But I was not the witness of his grief, for I was lifeless and did not recover my senses for a long, long time.

This was the commencement of a nervous fever which confined me for several months. During all that time Henry was my only nurse. I afterwards learned that, knowing my father's advanced age and unfitness for so long a journey, and how wretched my sickness would make Elizabeth, he spared them this grief by concealing the extent of my disorder. He knew that I could not have a more kind and attentive nurse than himself; and, firm in the hope he felt of my recovery, he did not doubt that, instead of doing harm, he performed the kindest action that he could towards them.

But I was in reality very ill, and surely nothing but the unbounded and unremitting attentions of my friend could have restored me to life. The form of the monster on whom I had bestowed existence was forever before my eyes, and I raved incessantly concerning him. Doubtless my words surprised Henry; he at first believed them to be the wanderings of my disturbed imagination, but the pertinacity with which I continually recurred to the same subject persuaded him that my disorder indeed owed its origin to some uncommon and terrible event.

By very slow degrees, and with frequent relapses that alarmed and grieved my friend, I recovered. I remember the first time I became capable of observing outward objects with any kind of pleasure, I perceived that the fallen leaves had disappeared and that the young buds were shooting forth from the trees that shaded my window. It was a divine spring, and the season contributed greatly to my convalescence. I felt also sentiments of joy and affection revive in my bosom; my gloom disappeared, and in a short time I became as cheerful as before I was attacked by the fatal passion.

"Dearest Clerval," exclaimed I, "how kind, how very good you are to me. This whole winter, instead of being spent in study, as you promised yourself, has been consumed in my sick room. How shall I ever repay you? I feel the greatest remorse for the disappointment of which I have been the occasion, but you will forgive me."

"You will repay me entirely if you do not discompose yourself, but get well as fast as you can; and since you appear in such good spirits, I may speak to you on one subject, may I not?"

I trembled. One subject! What could it be? Could he allude to an object on whom I dared not even think? "Compose yourself," said Clerval, who observed my change of colour, "I will not mention it if it agitates you; but your father and cousin would be very happy if they received a letter from you in your own handwriting. They hardly know how ill you have been and are uneasy at your long silence."

"Is that all, my dear Henry? How could you suppose that my first thought would not fly towards those dear, dear friends whom I love and who are so deserving of my love?"

"If this is your present temper, my friend, you will perhaps be glad to see a letter that has been lying here some days for you; it is from your cousin, I believe."

Chapter VI.

Clerval then put the following letter into my hands. It was from my own Elizabeth:

To V. Frankenstein.

"My dearest Cousin,

"You have been ill, very ill, and even the constant letters of dear kind Henry are not sufficient to reassure me on your account. You are forbidden to write – to hold a pen; yet one word from you, dear Victor, is necessary to calm our apprehensions. For a long time I have thought that each post would bring this line, and my persuasions have restrained my uncle from undertaking a journey to Ingolstadt. I have prevented his encountering the inconveniences and perhaps dangers of so long a journey, yet how often have I regretted not being able to perform it myself! I figure to myself that the task of attending on your sickbed has devolved on some mercenary old nurse, who could never guess your wishes nor minister to them with the care and affection of your poor cousin. Yet that is over now: Clerval writes that indeed you are getting better. I eagerly hope that you will confirm this intelligence soon in your own handwriting.

"Get well – and return to us. You will find a happy, cheerful home and friends who love you dearly. Your father's health is vigorous, and he asks but to see you, but to be assured that you are well; and not a care will ever cloud his benevolent countenance. How pleased you would be to remark the improvement of our Ernest! He is now sixteen and full of activity and spirit. He is desirous to be a true Swiss and to enter into foreign service, but we cannot part with him, at least until his elder brother returns to us. My uncle is not pleased with the idea of a military career in a distant country, but Ernest never had your powers of application. He looks upon study as an odious fetter; his time is spent in the open air, climbing the hills or rowing on the lake. I fear that he will become an idler unless we yield the point and permit him to enter on the profession which he has selected.

"Little alteration, except the growth of our dear children, has taken place since you left us. The blue lake and snow-clad mountains – they never change; and I think our placid home and our contented hearts are regulated by the same immutable laws. My trifling occupations take up my time and amuse me, and I am rewarded for any exertions by seeing none but happy, kind faces around me. Since you left us, but one change has taken place in our little household. Do you remember on what occasion Justine Moritz entered our family? Probably you do not; I will relate her history, therefore in a few words. Madame Moritz, her mother, was a widow with four children, of whom Justine was the third. This girl had always been the favourite of her father, but through a strange perversity, her mother could not endure her, and after the death of M. Moritz, treated her very ill. My aunt observed this, and when Justine was twelve years of age, prevailed on her mother to allow her to live at our house. The republican institutions of our country have produced simpler and happier manners than those which prevail in the great monarchies that surround it. Hence there is less distinction between the several classes of its inhabitants; and the lower orders, being neither so poor nor so despised, their manners are more refined and moral. A servant in Geneva does not mean the same thing as a servant in France and England. Justine, thus received in our family, learned the duties of a servant, a condition which, in our fortunate country, does not include the idea of ignorance and a sacrifice of the dignity of a human being.

"Justine, you may remember, was a great favourite of yours; and I recollect you once remarked that if you were in an ill humour, one glance from Justine could dissipate it, for the same reason that Ariosto gives concerning the beauty of Angelica – she looked so frank-hearted and happy. My aunt conceived a great attachment for her, by which she was induced to give her an education superior to that which she had at first intended. This benefit was fully repaid; Justine was the most grateful little creature in the world: I do not mean that she made any professions I never heard one pass her lips, but you could see by her eyes that she almost adored her protectress. Although her disposition was gay and in many respects inconsiderate, yet she paid the greatest attention to every gesture of my aunt. She thought her the model of all excellence and endeavoured to imitate her phraseology and manners, so that even now she often reminds me of her.

"When my dearest aunt died every one was too much occupied in their own grief to notice poor Justine, who had attended her during her illness with the most anxious affection. Poor Justine was very ill; but other trials were reserved for her.

"One by one, her brothers and sister died; and her mother, with the exception of her neglected daughter, was left childless. The conscience of the woman was troubled; she began to think that the deaths of her favourites was a judgement from heaven to chastise her partiality. She was a Roman Catholic; and I believe her confessor confirmed the idea which she had conceived. Accordingly, a few months after your departure for Ingolstadt, Justine was called home by her repentant mother. Poor girl! She wept when she quitted our house; she was much altered since the death of my aunt; grief had given softness and a winning mildness to her manners, which had before been remarkable for vivacity. Nor was her residence at her mother's house of a nature to restore her gaiety. The poor woman was very vacillating in her repentance. She sometimes begged Justine to forgive her unkindness, but much oftener accused her of having caused the deaths of her brothers and sister. Perpetual fretting at length threw Madame Moritz into a decline, which at first increased her irritability, but she is now at peace for ever. She died on the first approach of cold weather, at the beginning of this last winter. Justine has just returned to us; and I assure you I love her tenderly. She is very clever and gentle, and extremely pretty; as I mentioned before, her mien and her expression continually remind me of my dear aunt.

"I must say also a few words to you, my dear cousin, of little darling William. I wish you could see him; he is very tall of his age, with sweet laughing blue eyes, dark eyelashes, and curling hair. When he smiles, two little dimples appear on each cheek, which are rosy with health. He has already had one or two little WIVES, but Louisa Biron is his favourite, a pretty little girl of five years of age.

"Now, dear Victor, I dare say you wish to be indulged in a little gossip concerning the good people of Geneva. The pretty Miss Mansfield has already received the congratulatory visits on her approaching marriage with a young Englishman, John Melbourne, Esq. Her ugly sister, Manon, married M. Duvillard, the rich banker, last autumn. Your favourite schoolfellow, Louis Manoir, has suffered several misfortunes since the departure of Clerval from Geneva. But he has already recovered his spirits, and is reported to be on the point of marrying a lively pretty Frenchwoman, Madame Tavernier. She is a widow, and much older than Manoir; but she is very much admired, and a favourite with everybody.

"I have written myself into better spirits, dear cousin; but my anxiety returns upon me as I conclude. Write, dearest Victor, – one line – one word will be a blessing to us. Ten thousand thanks to Henry for his kindness, his affection, and his many letters; we are sincerely grateful. Adieu! my cousin; take care of your self; and, I entreat you, write!

Elizabeth Lavenza.

"Geneva, March 18, 17—."

"Dear, dear Elizabeth!" I exclaimed, when I had read her letter: "I will write instantly and relieve them from the anxiety they must feel." I wrote, and this exertion greatly fatigued me; but my convalescence had commenced, and proceeded regularly. In another fortnight I was able to leave my chamber.

One of my first duties on my recovery was to introduce Clerval to the several professors of the university. In doing this, I underwent a kind of rough usage, ill befitting the wounds that my mind had sustained. Ever since the fatal night, the end of my labours, and the beginning of my misfortunes, I had conceived a violent antipathy even to the name of natural philosophy. When I was otherwise quite restored to health, the sight of a chemical instrument would renew all the agony of my nervous symptoms. Henry saw this, and had removed all my apparatus from my view. He had also changed my apartment; for he perceived that I had acquired a dislike for the room which had previously been my laboratory. But these cares of Clerval were made of no avail when I visited the professors. M. Waldman inflicted torture when he praised, with kindness and warmth, the astonishing progress I had made in the sciences. He soon perceived that I disliked the subject; but not guessing the real cause, he attributed my feelings to modesty, and changed the subject from my improvement, to the science itself, with a desire, as I evidently saw, of drawing me out. What could I do? He meant to please, and he tormented me. I felt as if he had placed carefully, one by one, in my view those instruments which were to be afterwards used in putting me to a slow and cruel death. I writhed under his words, yet dared not exhibit the pain I felt. Clerval, whose eyes and feelings were always quick in discerning the sensations of others, declined the subject, alleging, in excuse, his total ignorance; and the conversation took a more general turn. I thanked my friend from my heart, but I did not speak. I saw plainly that he was surprised, but he never attempted to draw my secret from me; and although I loved him with a mixture of affection and reverence that knew no bounds, yet I could never persuade myself to confide in him that event which was so often present to my recollection, but which I feared the detail to another would only impress more deeply.

M. Krempe was not equally docile; and in my condition at that time, of almost insupportable sensitiveness, his harsh blunt encomiums gave me even more pain than the benevolent approbation of M. Waldman. "D – n the fellow!" cried he; "why, M. Clerval, I assure you he has outstript us all. Ay, stare if you please; but it is nevertheless true. A youngster who, but a few years ago, believed in Cornelius Agrippa as firmly as in the gospel, has now set himself at the head of the university; and if he is not soon pulled down, we shall all be out of countenance. – Ay, ay," continued he, observing my face expressive of suffering, "M. Frankenstein is modest; an excellent quality in a young man. Young men should be diffident of themselves, you know, M. Clerval: I was myself when young; but that wears out in a very short time."

M. Krempe had now commenced an eulogy on himself, which happily turned the conversation from a subject that was so annoying to me.

Clerval had never sympathized in my tastes for natural science; and his literary pursuits differed wholly from those which had occupied me. He came to the university with the design of making himself complete master of the oriental languages, and thus he should open a field for the plan of life he had marked out for himself. Resolved to pursue no inglorious career, he turned his eyes toward the East, as affording scope for his spirit of enterprise. The Persian, Arabic, and Sanskrit languages engaged his attention, and I was easily induced to enter on the same studies. Idleness had ever been irksome to me, and now that I wished to fly from reflection, and hated my former studies, I felt great relief in being the fellow-pupil with my friend, and found not only instruction but consolation in the works of the orientalists. I did not, like him, attempt a critical knowledge of their dialects, for I did not contemplate making any other use of them than temporary amusement. I read merely to understand their meaning, and they well repaid my labours. Their melancholy is soothing, and their joy elevating, to a degree I never experienced in studying the authors of any other country. When you read their writings, life appears to consist in a warm sun and a garden of roses, – in the smiles and frowns of a fair enemy, and the fire that consumes your own heart. How different from the manly and heroical poetry of Greece and Rome!

Summer passed away in these occupations, and my return to Geneva was fixed for the latter end of autumn; but being delayed by several accidents, winter and snow arrived, the roads were deemed impassable, and my journey was retarded until the ensuing spring. I felt this delay very bitterly; for I longed to see my native town and my beloved friends. My return had only been delayed so long, from an unwillingness to leave Clerval in a strange place, before he had become acquainted with any of its inhabitants. The winter, however, was spent cheerfully; and although the spring was uncommonly late, when it came its beauty compensated for its dilatoriness.

The month of May had already commenced, and I expected the letter daily which was to fix the date of my departure, when Henry proposed a pedestrian tour in the environs of Ingolstadt, that I might bid a personal farewell to the country I had so long inhabited. I acceded with pleasure to this proposition: I was fond of exercise, and Clerval had always been my favourite companion in the ramble of this nature that I had taken among the scenes of my native country.

We passed a fortnight in these perambulations: my health and spirits had long been restored, and they gained additional strength from the salubrious air I breathed, the natural incidents of our progress, and the conversation of my friend. Study had before secluded me from the intercourse of my fellow-creatures, and rendered me unsocial; but Clerval called forth the better feelings of my heart; he again taught me to love the aspect of nature, and the cheerful faces of children. Excellent friend! how sincerely you did love me, and endeavour to elevate my mind until it was on a level with your own. A selfish pursuit had cramped and narrowed me, until your gentleness and affection warmed and opened my senses; I became the same happy creature who, a few years ago, loved and beloved by all, had no sorrow or care. When happy, inanimate nature had the power of bestowing on me the most delightful sensations. A serene sky and verdant fields filled me with ecstasy. The present season was indeed divine; the flowers of spring bloomed in the hedges, while those of summer were already in bud. I was undisturbed by thoughts which during the preceding year had pressed upon me, notwithstanding my endeavours to throw them off, with an invincible burden.

Henry rejoiced in my gaiety, and sincerely sympathised in my feelings: he exerted himself to amuse me, while he expressed the sensations that filled his soul. The resources of his mind on this occasion were truly astonishing: his conversation was full of imagination; and very often, in imitation of the Persian and Arabic writers, he invented tales of wonderful fancy and passion. At other times he repeated my favourite poems, or drew me out into arguments, which he supported with great ingenuity. We returned to our college on a Sunday afternoon: the peasants were dancing, and every one we met appeared gay and happy. My own spirits were high, and I bounded along with feelings of unbridled joy and hilarity.

Chapter VII.

On my return, I found the following letter from my father: –

To V. Frankenstein.

"My dear Victor,

"You have probably waited impatiently for a letter to fix the date of your return to us; and I was at first tempted to write only a few lines, merely mentioning the day on which I should expect you. But that would be a cruel kindness, and I dare not do it. What would be your surprise, my son, when you expected a happy and glad welcome, to behold, on the contrary, tears and wretchedness? And how, Victor, can I relate our misfortune? Absence cannot have rendered you callous to our joys and griefs; and how shall I inflict pain on my long absent son? I wish to prepare you for the woeful news, but I know it is impossible; even now your eye skims over the page to seek the words which are to convey to you the horrible tidings.

"William is dead! – that sweet child, whose smiles delighted and warmed my heart, who was so gentle, yet so gay! Victor, he is murdered!

"I will not attempt to console you; but will simply relate the circumstances of the transaction.

"Last Thursday (May 7th), I, my niece, and your two brothers, went to walk in Plainpalais. The evening was warm and serene, and we prolonged our walk farther than usual. It was already dusk before we thought of returning; and then we discovered that William and Ernest, who had gone on before, were not to be found. We accordingly rested on a seat until they should return. Presently Ernest came, and enquired if we had seen his brother; he said, that he had been playing with him, that William had run away to hide himself, and that he vainly sought for him, and afterwards waited for a long time, but that he did not return.

"This account rather alarmed us, and we continued to search for him until night fell, when Elizabeth conjectured that he might have returned to the house. He was not there. We returned again, with torches; for I could not rest, when I thought that my sweet boy had lost himself, and was exposed to all the damps and dews of night; Elizabeth also suffered extreme anguish. About five in the morning I discovered my lovely boy, whom the night before I had seen blooming and active in health, stretched on the grass livid and motionless; the print of the murder's finger was on his neck.

"He was conveyed home, and the anguish that was visible in my countenance betrayed the secret to Elizabeth. She was very earnest to see the corpse. At first I attempted to prevent her but she persisted, and entering the room where it lay, hastily examined the neck of the victim, and clasping her hands exclaimed, 'O God! I have murdered my darling child!'

"She fainted, and was restored with extreme difficulty. When she again lived, it was only to weep and sigh. She told me, that that same evening William had teased her to let him wear a very valuable miniature that she possessed of your mother. This picture is gone, and was doubtless the temptation which urged the murderer to the deed. We have no trace of him at present, although our exertions to discover him are unremitted; but they will not restore my beloved William!

"Come, dearest Victor; you alone can console Elizabeth. She weeps continually, and accuses herself unjustly as the cause of his death; her words pierce my heart. We are all unhappy; but will not that be an additional motive for you, my son, to return and be our comforter? Your dear mother! Alas, Victor! I now say, Thank God she did not live to witness the cruel, miserable death of her youngest darling!

"Come, Victor; not brooding thoughts of vengeance against the assassin, but with feelings of peace and gentleness, that will heal, instead of festering, the wounds of our minds. Enter the house of mourning, my friend, but with kindness and affection for those who love you, and not with hatred for your enemies.

"Your affectionate and afflicted father,
"Alphonse Frankenstein.

"Geneva, May 12th, 17—."

Clerval, who had watched my countenance as I read this letter, was surprised to observe the despair that succeeded the joy I at first expressed on receiving new from my friends. I threw the letter on the table, and covered my face with my hands.

"My dear Frankenstein," exclaimed Henry, when he perceived me weep with bitterness, "are you always to be unhappy? My dear friend, what has happened?"

I motioned him to take up the letter, while I walked up and down the room in the extremest agitation. Tears also gushed from the eyes of Clerval, as he read the account of my misfortune.

"I can offer you no consolation, my friend," said he; "your disaster is irreparable. What do you intend to do?"

"To go instantly to Geneva: come with me, Henry, to order the horses."

During our walk, Clerval endeavoured to say a few words of consolation; he could only express his heartfelt sympathy. "Poor William!" said he, "dear lovely child, he now sleeps with his angel mother! Who that had seen him bright and joyous in his young beauty, but must weep over his untimely loss! To die so miserably; to feel the murderer's grasp! How much more a murdered that could destroy radiant innocence! Poor little fellow! one only consolation have we; his friends mourn and weep, but he is at rest. The pang is over, his sufferings are at an end for ever. A sod covers his gentle form, and he knows no pain. He can no longer be a subject for pity; we must reserve that for his miserable survivors."

Clerval spoke thus as we hurried through the streets; the words impressed themselves on my mind and I remembered them afterwards in solitude. But now, as soon as the horses arrived, I hurried into a cabriolet, and bade farewell to my friend.

My journey was very melancholy. At first I wished to hurry on, for I longed to console and sympathise with my loved and sorrowing friends; but when I drew near my native town, I slackened my progress. I could hardly sustain the multitude of feelings that crowded into my mind. I passed through scenes familiar to my youth, but which I had not seen for nearly six years. How altered every thing might be during that time! One sudden and desolating change had taken place; but a thousand little circumstances might have by degrees worked other alterations, which, although they were done more tranquilly, might not be the less decisive. Fear overcame me; I dared no advance, dreading a thousand nameless evils that made me tremble, although I was unable to define them. I remained two days at Lausanne, in this painful state of mind. I contemplated the lake: the waters were placid; all around was calm; and the snowy mountains, 'the palaces of nature,' were not changed. By degrees the calm and heavenly scene restored me, and I continued my journey towards Geneva.

The road ran by the side of the lake, which became narrower as I approached my native town. I discovered more distinctly the black sides of Jura, and the bright summit of Mont Blanc. I wept like a child. "Dear mountains! my own beautiful lake! how do you welcome your wanderer? Your summits are clear; the sky and lake are blue and placid. Is this to prognosticate peace, or to mock at my unhappiness?"

I fear, my friend, that I shall render myself tedious by dwelling on these preliminary circumstances; but they were days of comparative happiness, and I think of them with pleasure. My country, my beloved country! who but a native can tell the delight I took in again beholding thy streams, thy mountains, and, more than all, thy lovely lake!

Yet, as I drew nearer home, grief and fear again overcame me. Night also closed around; and when I could hardly see the dark mountains, I felt still more gloomily. The picture appeared a vast and dim scene of evil, and I foresaw obscurely that I was destined to become the most wretched of human beings. Alas! I prophesied truly, and failed only in one single circumstance, that in all the misery I imagined and dreaded, I did not conceive the hundredth part of the anguish I was destined to endure. It was completely dark when I arrived in the environs of Geneva; the gates of the town were already shut; and I was obliged to pass the night at Secheron, a village at the distance of half a league from the city. The sky was serene; and, as I was unable to rest, I resolved to visit the spot where my poor William had been murdered. As I could not pass through the town, I was obliged to cross the lake in a boat to arrive at Plainpalais. During this short voyage I saw the lightning playing on the summit of Mont Blanc in the most beautiful figures. The storm appeared to approach rapidly, and, on landing, I ascended a low hill, that I might observe its progress. It advanced; the heavens were clouded, and I soon felt the rain coming slowly in large drops, but its violence quickly increased.

I quitted my seat, and walked on, although the darkness and storm increased every minute, and the thunder burst with a terrific crash over my head. It was echoed from Saleve, the Juras, and the Alps of Savoy; vivid flashes of lightning dazzled my eyes, illuminating the lake, making it appear like a vast sheet of fire; then for an instant every thing seemed of a pitchy darkness, until the eye recovered itself from the preceding flash. The storm, as is often the case in Switzerland, appeared at once in various parts of the heavens. The most violent storm hung exactly north of the town, over the part of the lake which lies between the promontory of Belrive and the village of Copet. Another storm enlightened Jura with faint flashes; and another darkened and sometimes disclosed the Mole, a peaked mountain to the east of the lake.

While I watched the tempest, so beautiful yet terrific, I wandered on with a hasty step. This noble war in the sky elevated my spirits; I clasped my hands, and exclaimed aloud, "William, dear angel! this is thy funeral, this thy dirge!" As I said these words, I perceived in the gloom a figure which stole from behind a clump of trees near me; I stood fixed, gazing intently: I could not be mistaken. A flash of lightning illuminated the object, and discovered its shape plainly to me; its gigantic stature, and the deformity of its aspect more hideous than belongs to humanity, instantly informed me that it was the wretch, the filthy daemon, to whom I had given life. What did he there? Could he be (I shuddered at the conception) the murderer of my brother? No sooner did that idea cross my imagination, than I became convinced of its truth; my teeth chattered, and I was forced to lean against a tree for support. The figure passed me quickly, and I lost it in the gloom.

Nothing in human shape could have destroyed the fair child. HE was the murderer! I could not doubt it. The mere presence of the idea was an irresistible proof of the fact. I thought of pursuing the devil; but it would have been in vain, for another flash discovered him to me hanging among the rocks of the nearly perpendicular ascent of Mont Saleve, a hill that bounds Plainpalais on the south. He soon reached the summit, and disappeared.

I remained motionless. The thunder ceased; but the rain still continued, and the scene was enveloped in an impenetrable darkness. I revolved in my mind the events which I had until now sought to forget: the whole train of my progress toward the creation; the appearance of the works of my own hands at my bedside; its departure. Two years had now nearly elapsed since the night on which he first received life; and was this his first crime? Alas! I had turned loose into the world a depraved wretch, whose delight was in carnage and misery; had he not murdered my brother?

No one can conceive the anguish I suffered during the remainder of the night, which I spent, cold and wet, in the open air. But I did not feel the inconvenience of the weather; my imagination was busy in scenes of evil and despair. I considered the being whom I had cast among mankind, and endowed with the will and power to effect purposes of horror, such as the deed which he had now done, nearly in the light of my own vampire, my own spirit let loose from the grave, and forced to destroy all that was dear to me.

Day dawned; and I directed my steps towards the town. The gates were open, and I hastened to my father's house. My first thought was to discover what I knew of the murderer, and cause instant pursuit to be made. But I paused when I reflected on the story that I had to tell. A being whom I myself had formed, and endued with life, had met me at midnight among the precipices of an inaccessible mountain. I remembered also the nervous fever with which I had been seized just at the time that I dated my creation, and which would give an air of delirium to a tale otherwise so utterly improbable. I well knew that if any other had communicated such a relation to me, I should have looked upon it as the ravings of insanity. Besides, the strange nature of the animal would elude all pursuit, even if I were so far credited as to persuade my relatives to commence it. And then of what use would be pursuit? Who could arrest a creature capable of scaling the overhanging sides of Mont Saleve? These reflections determined me, and I resolved to remain silent.

It was about five in the morning when I entered my father's house. I told the servants not to disturb the family, and went into the library to attend their usual hour of rising.

Six years had elapsed, passed in a dream but for one indelible trace, and I stood in the same place where I had last embraced my father before my departure for Ingolstadt. Beloved and venerable parent! He still remained to me. I gazed on the picture of my mother, which stood over the mantel-piece. It was an historical subject, painted at my father's desire, and represented Caroline Beaufort in an agony of despair, kneeling by the coffin of her dead father. Her garb was rustic, and her cheek pale; but there was an air of dignity and beauty, that hardly permitted the sentiment of pity. Below this picture was a miniature of William; and my tears flowed when I looked upon it. While I was thus engaged, Ernest entered: he had heard me arrive, and hastened to welcome me: "Welcome, my dearest Victor," said he. "Ah! I wish you had come three months ago, and then you would have found us all joyous and delighted. You come to us now to share a misery which nothing can alleviate; yet your presence will, I hope, revive our father, who seems sinking under his misfortune; and your persuasions will induce poor Elizabeth to cease her vain and tormenting self-accusations. – Poor William! he was our darling and our pride!"

Tears, unrestrained, fell from my brother's eyes; a sense of mortal agony crept over my frame. Before, I had only imagined the wretchedness of my desolated home; the reality came on me as a new, and a not less terrible, disaster. I tried to calm Ernest; I enquired more minutely concerning my father, and here I named my cousin.

"She most of all," said Ernest, "requires consolation; she accused herself of having caused the death of my brother, and that made her very wretched. But since the murderer has been discovered – "

"The murderer discovered! Good God! how can that be? who could attempt to pursue him? It is impossible; one might as well try to overtake the winds, or confine a mountain-stream with a straw. I saw him too; he was free last night!"

"I do not know what you mean," replied my brother, in accents of wonder, "but to us the discovery we have made completes our misery. No one would believe it at first; and even now Elizabeth will not be convinced, notwithstanding all the evidence. Indeed, who would credit that Justine Moritz, who was so amiable, and fond of all the family, could suddenly become so capable of so frightful, so appalling a crime?"

"Justine Moritz! Poor, poor girl, is she the accused? But it is wrongfully; every one knows that; no one believes it, surely, Ernest?"

"No one did at first; but several circumstances came out, that have almost forced conviction upon us; and her own behaviour has been so confused, as to add to the evidence of facts a weight that, I fear, leaves no hope for doubt. But she will be tried today, and you will then hear all."

He then related that, the morning on which the murder of poor William had been discovered, Justine had been taken ill, and confined to her bed for several days. During this interval, one of the servants, happening to examine the apparel she had worn on the night of the murder, had discovered in her pocket the picture of my mother, which had been judged to be the temptation of the murderer. The servant instantly showed it to one of the others, who, without saying a word to any of the family, went to a magistrate; and, upon their deposition, Justine was apprehended. On being charged with the fact, the poor girl confirmed the suspicion in a great measure by her extreme confusion of manner.

This was a strange tale, but it did not shake my faith; and I replied earnestly, "You are all mistaken; I know the murderer. Justine, poor, good Justine, is innocent."

At that instant my father entered. I saw unhappiness deeply impressed on his countenance, but he endeavoured to welcome me cheerfully; and, after we had exchanged our mournful greeting, would have introduced some other topic than that of our disaster, had not Ernest exclaimed, "Good God, papa! Victor says that he knows who was the murderer of poor William."

"We do also, unfortunately," replied my father, "for indeed I had rather have been for ever ignorant than have discovered so much depravity and ungratitude in one I valued so highly."

"My dear father, you are mistaken; Justine is innocent."

"If she is, God forbid that she should suffer as guilty. She is to be tried today, and I hope, I sincerely hope, that she will be acquitted."

This speech calmed me. I was firmly convinced in my own mind that Justine, and indeed every human being, was guiltless of this murder. I had no fear, therefore, that any circumstantial evidence could be brought forward strong enough to convict her. My tale was not one to announce publicly; its astounding horror would be looked upon as madness by the vulgar. Did any one indeed exist, except I, the creator, who would believe, unless his senses convinced him, in the existence of the living monument of presumption and rash ignorance which I had let loose upon the world?

We were soon joined by Elizabeth. Time had altered her since I last beheld her; it had endowed her with loveliness surpassing the beauty of her childish years. There was the same candour, the same vivacity, but it was allied to an expression more full of sensibility and intellect. She welcomed me with the greatest affection. "Your arrival, my dear cousin," said she, "fills me with hope. You perhaps will find some means to justify my poor guiltless Justine. Alas! who is safe, if she be convicted of crime? I rely on her innocence as certainly as I do upon my own. Our misfortune is doubly hard to us; we have not only lost that lovely darling boy, but this poor girl, whom I sincerely love, is to be torn away by even a worse fate. If she is condemned, I never shall know joy more. But she will not, I am sure she will not; and then I shall be happy again, even after the sad death of my little William."

"She is innocent, my Elizabeth," said I, "and that shall be proved; fear nothing, but let your spirits be cheered by the assurance of her acquittal."

"How kind and generous you are! every one else believes in her guilt, and that made me wretched, for I knew that it was impossible: and to see every one else prejudiced in so deadly a manner rendered me hopeless and despairing." She wept.

"Dearest niece," said my father, "dry your tears. If she is, as you believe, innocent, rely on the justice of our laws, and the activity with which I shall prevent the slightest shadow of partiality."

Chapter VIII.

We passed a few sad hours until eleven o'clock, when the trial was to commence. My father and the rest of the family being obliged to attend as witnesses, I accompanied them to the court. During the whole of this wretched mockery of justice I suffered living torture. It was to be decided whether the result of my curiosity and lawless devices would cause the death of two of my fellow beings: one a smiling babe full of innocence and joy, the other far more dreadfully murdered, with every aggravation of infamy that could make the murder memorable in horror. Justine also was a girl of merit and possessed qualities which promised to render her life happy; now all was to be obliterated in an ignominious grave, and I the cause! A thousand times rather would I have confessed myself guilty of the crime ascribed to Justine, but I was absent when it was committed, and such a declaration would have been considered as the ravings of a madman and would not have exculpated her who suffered through me.

The appearance of Justine was calm. She was dressed in mourning, and her countenance, always engaging, was rendered, by the solemnity of her feelings, exquisitely beautiful. Yet she appeared confident in innocence and did not tremble, although gazed on and execrated by thousands, for all the kindness which her beauty might otherwise have excited was obliterated in the minds of the spectators by the imagination of the enormity she was supposed to have committed. She was tranquil, yet her tranquillity was evidently constrained; and as her confusion had before been adduced as a proof of her guilt, she worked up her mind to an appearance of courage. When she entered the court she threw her eyes round it and quickly discovered where we were seated. A tear seemed to dim her eye when she saw us, but she quickly recovered herself, and a look of sorrowful affection seemed to attest her utter guiltlessness.

The trial began, and after the advocate against her had stated the charge, several witnesses were called. Several strange facts combined against her, which might have staggered anyone who had not such proof of her innocence as I had. She had been out the whole of the night on which the murder had been committed and towards morning had been perceived by a market-woman not far from the spot where the body of the murdered child had been afterwards found. The woman asked her what she did there, but she looked very strangely and only returned a confused and unintelligible answer. She returned to the house about eight o'clock, and when one inquired where she had passed the night, she replied that she had been looking for the child and demanded earnestly if anything had been heard concerning him. When shown the body, she fell into violent hysterics and kept her bed for several days. The picture was then produced which the servant had found in her pocket; and when Elizabeth, in a faltering voice, proved that it was the same which, an hour before the child had been missed, she had placed round his neck, a murmur of horror and indignation filled the court.

Justine was called on for her defence. As the trial had proceeded, her countenance had altered. Surprise, horror, and misery were strongly expressed. Sometimes she struggled with her tears, but when she was desired to plead, she collected her powers and spoke in an audible although variable voice.

"God knows," she said, "how entirely I am innocent. But I do not pretend that my protestations should acquit me; I rest my innocence on a plain and simple explanation of the facts which have been adduced against me, and I hope the character I have always borne will incline my judges to a favourable interpretation where any circumstance appears doubtful or suspicious."

She then related that, by the permission of Elizabeth, she had passed the evening of the night on which the murder had been committed at the house of an aunt at Chene, a village situated at about a league from Geneva. On her return, at about nine o'clock, she met a man who asked her if she had seen anything of the child who was lost. She was alarmed by this account and passed several hours in looking for him, when the gates of Geneva were shut, and she was forced to remain several hours of the night in a barn belonging to a cottage, being unwilling to call up the inhabitants, to whom she was well known. Most of the night she spent here watching; towards morning she believed that she slept for a few minutes; some steps disturbed her, and she awoke. It was dawn, and she quitted her asylum, that she might again endeavour to find my brother. If she had gone near the spot where his body lay, it was without her knowledge. That she had been bewildered when questioned by the market-woman was not surprising, since she had passed a sleepless night and the fate of poor William was yet uncertain. Concerning the picture she could give no account.

"I know," continued the unhappy victim, "how heavily and fatally this one circumstance weighs against me, but I have no power of explaining it; and when I have expressed my utter ignorance, I am only left to conjecture concerning the probabilities by which it might have been placed in my pocket. But here also I am checked. I believe that I have no enemy on earth, and none surely would have been so wicked as to destroy me wantonly. Did the murderer place it there? I know of no opportunity afforded him for so doing; or, if I had, why should he have stolen the jewel, to part with it again so soon?

"I commit my cause to the justice of my judges, yet I see no room for hope. I beg permission to have a few witnesses examined concerning my character, and if their testimony shall not overweigh my supposed guilt, I must be condemned, although I would pledge my salvation on my innocence."

Several witnesses were called who had known her for many years, and they spoke well of her; but fear and hatred of the crime of which they supposed her guilty rendered them timorous and unwilling to come forward. Elizabeth saw even this last resource, her excellent dispositions and irreproachable conduct, about to fail the accused, when, although violently agitated, she desired permission to address the court.

"I am," said she, "the cousin of the unhappy child who was murdered, or rather his sister, for I was educated by and have lived with his parents ever since and even long before his birth. It may therefore be judged indecent in me to come forward on this occasion, but when I see a fellow creature about to perish through the cowardice of her pretended friends, I wish to be allowed to speak, that I may say what I know of her character. I am well acquainted with the accused. I have lived in the same house with her, at one time for five and at another for nearly two years. During all that period she appeared to me the most amiable and benevolent of human creatures. She nursed Madame Frankenstein, my aunt, in her last illness, with the greatest affection and care and afterwards attended her own mother during a tedious illness, in a manner that excited the admiration of all who knew her, after which she again lived in my uncle's house, where she was beloved by all the family. She was warmly attached to the child who is now dead and acted towards him like a most affectionate mother. For my own part, I do not hesitate to say that, notwithstanding all the evidence produced against her, I believe and rely on her perfect innocence. She had no temptation for such an action; as to the bauble on which the chief proof rests, if she had earnestly desired it, I should have willingly given it to her, so much do I esteem and value her."

A murmur of approbation followed Elizabeth's simple and powerful appeal, but it was excited by her generous interference, and not in favour of poor Justine, on whom the public indignation was turned with renewed violence, charging her with the blackest ingratitude. She herself wept as Elizabeth spoke, but she did not answer. My own agitation and anguish was extreme during the whole trial. I believed in her innocence; I knew it. Could the demon who had (I did not for a minute doubt) murdered my brother also in his hellish sport have betrayed the innocent to death and ignominy? I could not sustain the horror of my situation, and when I perceived that the popular voice and the countenances of the judges had already condemned my unhappy victim, I rushed out of the court in agony. The tortures of the accused did not equal mine; she was sustained by innocence, but the fangs of remorse tore my bosom and would not forgo their hold.

I passed a night of unmingled wretchedness. In the morning I went to the court; my lips and throat were parched. I dared not ask the fatal question, but I was known, and the officer guessed the cause of my visit. The ballots had been thrown; they were all black, and Justine was condemned.

I cannot pretend to describe what I then felt. I had before experienced sensations of horror, and I have endeavoured to bestow upon them adequate expressions, but words cannot convey an idea of the heart-sickening despair that I then endured. The person to whom I addressed myself added that Justine had already confessed her guilt. "That evidence," he observed, "was hardly required in so glaring a case, but I am glad of it, and, indeed, none of our judges like to condemn a criminal upon circumstantial evidence, be it ever so decisive."

This was strange and unexpected intelligence; what could it mean? Had my eyes deceived me? And was I really as mad as the whole world would believe me to be if I disclosed the object of my suspicions? I hastened to return home, and Elizabeth eagerly demanded the result.

"My cousin," replied I, "it is decided as you may have expected; all judges had rather that ten innocent should suffer than that one guilty should escape. But she has confessed."

This was a dire blow to poor Elizabeth, who had relied with firmness upon Justine's innocence. "Alas!" said she. "How shall I ever again believe in human goodness? Justine, whom I loved and esteemed as my sister, how could she put on those smiles of innocence only to betray? Her mild eyes seemed incapable of any severity or guile, and yet she has committed a murder."

Soon after we heard that the poor victim had expressed a desire to see my cousin. My father wished her not to go but said that he left it to her own judgment and feelings to decide. "Yes," said Elizabeth, "I will go, although she is guilty; and you, Victor, shall accompany me; I cannot go alone." The idea of this visit was torture to me, yet I could not refuse. We entered the gloomy prison chamber and beheld Justine sitting on some straw at the farther end; her hands were manacled, and her head rested on her knees. She rose on seeing us enter, and when we were left alone with her, she threw herself at the feet of Elizabeth, weeping bitterly. My cousin wept also.

"Oh, Justine!" said she. "Why did you rob me of my last consolation? I relied on your innocence, and although I was then very wretched, I was not so miserable as I am now."

"And do you also believe that I am so very, very wicked? Do you also join with my enemies to crush me, to condemn me as a murderer?" Her voice was suffocated with sobs.

"Rise, my poor girl," said Elizabeth; "why do you kneel, if you are innocent? I am not one of your enemies, I believed you guiltless, notwithstanding every evidence, until I heard that you had yourself declared your guilt. That report, you say, is false; and be assured, dear Justine, that nothing can shake my confidence in you for a moment, but your own confession."

"I did confess, but I confessed a lie. I confessed, that I might obtain absolution; but now that falsehood lies heavier at my heart than all my other sins. The God of heaven forgive me! Ever since I was condemned, my confessor has besieged me; he threatened and menaced, until I almost began to think that I was the monster that he said I was. He threatened excommunication and hell fire in my last moments if I continued obdurate. Dear lady, I had none to support me; all looked on me as a wretch doomed to ignominy and perdition. What could I do? In an evil hour I subscribed to a lie; and now only am I truly miserable."

She paused, weeping, and then continued, "I thought with horror, my sweet lady, that you should believe your Justine, whom your blessed aunt had so highly honoured, and whom you loved, was a creature capable of a crime which none but the devil himself could have perpetrated. Dear William! dearest blessed child! I soon shall see you again in heaven, where we shall all be happy; and that consoles me, going as I am to suffer ignominy and death."

"Oh, Justine! Forgive me for having for one moment distrusted you. Why did you confess? But do not mourn, dear girl. Do not fear. I will proclaim, I will prove your innocence. I will melt the stony hearts of your enemies by my tears and prayers. You shall not die! You, my playfellow, my companion, my sister, perish on the scaffold! No! No! I never could survive so horrible a misfortune."

Justine shook her head mournfully. "I do not fear to die," she said; "that pang is past. God raises my weakness and gives me courage to endure the worst. I leave a sad and bitter world; and if you remember me and think of me as of one unjustly condemned, I am resigned to the fate awaiting me. Learn from me, dear lady, to submit in patience to the will of heaven!"

During this conversation I had retired to a corner of the prison room, where I could conceal the horrid anguish that possessed me. Despair! Who dared talk of that? The poor victim, who on the morrow was to pass the awful boundary between life and death, felt not, as I did, such deep and bitter agony. I gnashed my teeth and ground them together, uttering a groan that came from my inmost soul. Justine started. When she saw who it was, she approached me and said, "Dear sir, you are very kind to visit me; you, I hope, do not believe that I am guilty?"

I could not answer. "No, Justine," said Elizabeth; "he is more convinced of your innocence than I was, for even when he heard that you had confessed, he did not credit it."

"I truly thank him. In these last moments I feel the sincerest gratitude towards those who think of me with kindness. How sweet is the affection of others to such a wretch as I am! It removes more than half my misfortune, and I feel as if I could die in peace now that my innocence is acknowledged by you, dear lady, and your cousin."

Thus the poor sufferer tried to comfort others and herself. She indeed gained the resignation she desired. But I, the true murderer, felt the never-dying worm alive in my bosom, which allowed of no hope or consolation. Elizabeth also wept and was unhappy, but hers also was the misery of innocence, which, like a cloud that passes over the fair moon, for a while hides but cannot tarnish its brightness. Anguish and despair had penetrated into the core of my heart; I bore a hell within me which nothing could extinguish. We stayed several hours with Justine, and it was with great difficulty that Elizabeth could tear herself away. "I wish," cried she, "that I were to die with you; I cannot live in this world of misery."

Justine assumed an air of cheerfulness, while she with difficulty repressed her bitter tears. She embraced Elizabeth and said in a voice of half-suppressed emotion, "Farewell, sweet lady, dearest Elizabeth, my beloved and only friend; may heaven, in its bounty, bless and preserve you; may this be the last misfortune that you will ever suffer! Live, and be happy, and make others so."

And on the morrow Justine died. Elizabeth's heart-rending eloquence failed to move the judges from their settled conviction in the criminality of the saintly sufferer. My passionate and indignant appeals were lost upon them. And when I received their cold answers and heard the harsh, unfeeling reasoning of these men, my purposed avowal died away on my lips. Thus I might proclaim myself a madman, but not revoke the sentence passed upon my wretched victim. She perished on the scaffold as a murderess!

From the tortures of my own heart, I turned to contemplate the deep and voiceless grief of my Elizabeth. This also was my doing! And my father's woe, and the desolation of that late so smiling home all was the work of my thrice-accursed hands! Ye weep, unhappy ones, but these are not your last tears! Again shall you raise the funeral wail, and the sound of your lamentations shall again and again be heard! Frankenstein, your son, your kinsman, your early, much-loved friend; he who would spend each vital drop of blood for your sakes, who has no thought nor sense of joy except as it is mirrored also in your dear countenances, who would fill the air with blessings and spend his life in serving you – he bids you weep, to shed countless tears; happy beyond his hopes, if thus inexorable fate be satisfied, and if the destruction pause before the peace of the grave have succeeded to your sad torments!

Thus spoke my prophetic soul, as, torn by remorse, horror, and despair, I beheld those I loved spend vain sorrow upon the graves of William and Justine, the first hapless victims to my unhallowed arts.

Chapter IX.

Nothing is more painful to the human mind than, after the feelings have been worked up by a quick succession of events, the dead calmness of inaction and certainty which follows and deprives the soul both of hope and fear. Justine died, she rested, and I was alive. The blood flowed freely in my veins, but a weight of despair and remorse pressed on my heart which nothing could remove. Sleep fled from my eyes; I wandered like an evil spirit, for I had committed deeds of mischief beyond description horrible, and more, much more (I persuaded myself) was yet behind. Yet my heart overflowed with kindness and the love of virtue. I had begun life with benevolent intentions and thirsted for the moment when I should put them in practice and make myself useful to my fellow beings. Now all was blasted; instead of that serenity of conscience which allowed me to look back upon the past with self-satisfaction, and from thence to gather promise of new hopes, I was seized by remorse and the sense of guilt, which hurried me away to a hell of intense tortures such as no language can describe.

This state of mind preyed upon my health, which had perhaps never entirely recovered from the first shock it had sustained. I shunned the face of man; all sound of joy or complacency was torture to me; solitude was my only consolation – deep, dark, deathlike solitude.

My father observed with pain the alteration perceptible in my disposition and habits and endeavoured by arguments deduced from the feelings of his serene conscience and guiltless life to inspire me with fortitude and awaken in me the courage to dispel the dark cloud which brooded over me. "Do you think, Victor," said he, "that I do not suffer also? No one could love a child more than I loved your brother" – tears came into his eyes as he spoke – "but is it not a duty to the survivors that we should refrain from augmenting their unhappiness by an appearance of immoderate grief? It is also a duty owed to yourself, for excessive sorrow prevents improvement or enjoyment, or even the discharge of daily usefulness, without which no man is fit for society."

This advice, although good, was totally inapplicable to my case; I should have been the first to hide my grief and console my friends if remorse had not mingled its bitterness, and terror its alarm, with my other sensations. Now I could only answer my father with a look of despair and endeavour to hide myself from his view.

About this time we retired to our house at Belrive. This change was particularly agreeable to me. The shutting of the gates regularly at ten o'clock and the impossibility of remaining on the lake after that hour had rendered our residence within the walls of Geneva very irksome to me. I was now free. Often, after the rest of the family had retired for the night, I took the boat and passed many hours upon the water. Sometimes, with my sails set, I was carried by the wind; and sometimes, after rowing into the middle of the lake, I left the boat to pursue its own course and gave way to my own miserable reflections. I was often tempted, when all was at peace around me, and I the only unquiet thing that wandered restless in a scene so beautiful and heavenly – if I except some bat, or the frogs, whose harsh and interrupted croaking was heard only when I approached the shore – often, I say, I was tempted to plunge into the silent lake, that the waters might close over me and my calamities forever. But I was restrained, when I thought of the heroic and suffering Elizabeth, whom I tenderly loved, and whose existence was bound up in mine. I thought also of my father and surviving brother; should I by my base desertion leave them exposed and unprotected to the malice of the fiend whom I had let loose among them?

At these moments I wept bitterly and wished that peace would revisit my mind only that I might afford them consolation and happiness. But that could not be. Remorse extinguished every hope. I had been the author of unalterable evils, and I lived in daily fear lest the monster whom I had created should perpetrate some new wickedness. I had an obscure feeling that all was not over and that he would still commit some signal crime, which by its enormity should almost efface the recollection of the past. There was always scope for fear so long as anything I loved remained behind. My abhorrence of this fiend cannot be conceived. When I thought of him I gnashed my teeth, my eyes became inflamed, and I ardently wished to extinguish that life which I had so thoughtlessly bestowed. When I reflected on his crimes and malice, my hatred and revenge burst all bounds of moderation. I would have made a pilgrimage to the highest peak of the Andes, could I when there have precipitated him to their base. I wished to see him again, that I might wreak the utmost extent of abhorrence on his head and avenge the deaths of William and Justine. Our house was the house of mourning. My father's health was deeply shaken by the horror of the recent events. Elizabeth was sad and desponding; she no longer took delight in her ordinary occupations; all pleasure seemed to her sacrilege toward the dead; eternal woe and tears she then thought was the just tribute she should pay to innocence so blasted and destroyed. She was no longer that happy creature who in earlier youth wandered with me on the banks of the lake and talked with ecstasy of our future prospects. The first of those sorrows which are sent to wean us from the earth had visited her, and its dimming influence quenched her dearest smiles.

"When I reflect, my dear cousin," said she, "on the miserable death of Justine Moritz, I no longer see the world and its works as they before appeared to me. Before, I looked upon the accounts of vice and injustice that I read in books or heard from others as tales of ancient days or imaginary evils; at least they were remote and more familiar to reason than to the imagination; but now misery has come home, and men appear to me as monsters thirsting for each other's blood. Yet I am certainly unjust. Everybody believed that poor girl to be guilty; and if she could have committed the crime for which she suffered, assuredly she would have been the most depraved of human creatures. For the sake of a few jewels, to have murdered the son of her benefactor and friend, a child whom she had nursed from its birth, and appeared to love as if it had been her own! I could not consent to the death of any human being, but certainly I should have thought such a creature unfit to remain in the society of men. But she was innocent. I know, I feel she was innocent; you are of the same opinion, and that confirms me. Alas! Victor, when falsehood can look so like the truth, who can assure themselves of certain happiness? I feel as if I were walking on the edge of a precipice, towards which thousands are crowding and endeavouring to plunge me into the abyss. William and Justine were assassinated, and the murderer escapes; he walks about the world free, and perhaps respected. But even if I were condemned to suffer on the scaffold for the same crimes, I would not change places with such a wretch."

I listened to this discourse with the extremest agony. I, not in deed, but in effect, was the true murderer. Elizabeth read my anguish in my countenance, and kindly taking my hand, said, "My dearest friend, you must calm yourself. These events have affected me, God knows how deeply; but I am not so wretched as you are. There is an expression of despair, and sometimes of revenge, in your countenance that makes me tremble. Dear Victor, banish these dark passions. Remember the friends around you, who centre all their hopes in you. Have we lost the power of rendering you happy? Ah! While we love, while we are true to each other, here in this land of peace and beauty, your native country, we may reap every tranquil blessing – what can disturb our peace?"

And could not such words from her whom I fondly prized before every other gift of fortune suffice to chase away the fiend that lurked in my heart? Even as she spoke I drew near to her, as if in terror, lest at that very moment the destroyer had been near to rob me of her.

Thus not the tenderness of friendship, nor the beauty of earth, nor of heaven, could redeem my soul from woe; the very accents of love were ineffectual. I was encompassed by a cloud which no beneficial influence could penetrate. The wounded deer dragging its fainting limbs to some untrodden brake, there to gaze upon the arrow which had pierced it, and to die, was but a type of me.

Sometimes I could cope with the sullen despair that overwhelmed me, but sometimes the whirlwind passions of my soul drove me to seek, by bodily exercise and by change of place, some relief from my intolerable sensations. It was during an access of this kind that I suddenly left my home, and bending my steps towards the near Alpine valleys, sought in the magnificence, the eternity of such scenes, to forget myself and my ephemeral, because human, sorrows. My wanderings were directed towards the valley of Chamounix. I had visited it frequently during my boyhood. Six years had passed since then: _I_ was a wreck, but nought had changed in those savage and enduring scenes.

I performed the first part of my journey on horseback. I afterwards hired a mule, as the more sure-footed and least liable to receive injury on these rugged roads. The weather was fine; it was about the middle of the month of August, nearly two months after the death of Justine, that miserable epoch from which I dated all my woe. The weight upon my spirit was sensibly lightened as I plunged yet deeper in the ravine of Arve. The immense mountains and precipices that overhung me on every side, the sound of the river raging among the rocks, and the dashing of the waterfalls around spoke of a power mighty as Omnipotence – and I ceased to fear or to bend before any being less almighty than that which had created and ruled the elements, here displayed in their most terrific guise. Still, as I ascended higher, the valley assumed a more magnificent and astonishing character. Ruined castles hanging on the precipices of piny mountains, the impetuous Arve, and cottages every here and there peeping forth from among the trees formed a scene of singular beauty. But it was augmented and rendered sublime by the mighty Alps, whose white and shining pyramids and domes towered above all, as belonging to another earth, the habitations of another race of beings.

I passed the bridge of Pelissier, where the ravine, which the river forms, opened before me, and I began to ascend the mountain that overhangs it. Soon after, I entered the valley of Chamounix. This valley is more wonderful and sublime, but not so beautiful and picturesque as that of Servox, through which I had just passed. The high and snowy mountains were its immediate boundaries, but I saw no more ruined castles and fertile fields. Immense glaciers approached the road; I heard the rumbling thunder of the falling avalanche and marked the smoke of its passage. Mont Blanc, the supreme and magnificent Mont Blanc, raised itself from the surrounding aiguilles, and its tremendous dome overlooked the valley.

A tingling long-lost sense of pleasure often came across me during this journey. Some turn in the road, some new object suddenly perceived and recognized, reminded me of days gone by, and were associated with the lighthearted gaiety of boyhood. The very winds whispered in soothing accents, and maternal Nature bade me weep no more. Then again the kindly influence ceased to act – I found myself fettered again to grief and indulging in all the misery of reflection. Then I spurred on my animal, striving so to forget the world, my fears, and more than all, myself – or, in a more desperate fashion, I alighted and threw myself on the grass, weighed down by horror and despair.

At length I arrived at the village of Chamounix. Exhaustion succeeded to the extreme fatigue both of body and of mind which I had endured. For a short space of time I remained at the window watching the pallid lightnings that played above Mont Blanc and listening to the rushing of the Arve, which pursued its noisy way beneath. The same lulling sounds acted as a lullaby to my too keen sensations; when I placed my head upon my pillow, sleep crept over me; I felt it as it came and blessed the giver of oblivion.

Chapter X.

I spent the following day roaming through the valley. I stood beside the sources of the Arveiron, which take their rise in a glacier, that with slow pace is advancing down from the summit of the hills to barricade the valley. The abrupt sides of vast mountains were before me; the icy wall of the glacier overhung me; a few shattered pines were scattered around; and the solemn silence of this glorious presence-chamber of imperial nature was broken only by the brawling waves or the fall of some vast fragment, the thunder sound of the avalanche or the cracking, reverberated along the mountains, of the accumulated ice, which, through the silent working of immutable laws, was ever and anon rent and torn, as if it had been but a plaything in their hands. These sublime and magnificent scenes afforded me the greatest consolation that I was capable of receiving. They elevated me from all littleness of feeling, and although they did not remove my grief, they subdued and tranquillized it. In some degree, also, they diverted my mind from the thoughts over which it had brooded for the last month. I retired to rest at night; my slumbers, as it were, waited on and ministered to by the assemblance of grand shapes which I had contemplated during the day. They congregated round me; the unstained snowy mountain-top, the glittering pinnacle, the pine woods, and ragged bare ravine, the eagle, soaring amidst the clouds – they all gathered round me and bade me be at peace.

Where had they fled when the next morning I awoke? All of soul-inspiriting fled with sleep, and dark melancholy clouded every thought. The rain was pouring in torrents, and thick mists hid the summits of the mountains, so that I even saw not the faces of those mighty friends. Still I would penetrate their misty veil and seek them in their cloudy retreats. What were rain and storm to me? My mule was brought to the door, and I resolved to ascend to the summit of Montanvert. I remembered the effect that the view of the tremendous and ever-moving glacier had produced upon my mind when I first saw it. It had then filled me with a sublime ecstasy that gave wings to the soul and allowed it to soar from the obscure world to light and joy. The sight of the awful and majestic in nature had indeed always the effect of solemnizing my mind and causing me to forget the passing cares of life. I determined to go without a guide, for I was well acquainted with the path, and the presence of another would destroy the solitary grandeur of the scene.

The ascent is precipitous, but the path is cut into continual and short windings, which enable you to surmount the perpendicularity of the mountain. It is a scene terrifically desolate. In a thousand spots the traces of the winter avalanche may be perceived, where trees lie broken and strewed on the ground, some entirely destroyed, others bent, leaning upon the jutting rocks of the mountain or transversely upon other trees. The path, as you ascend higher, is intersected by ravines of snow, down which stones continually roll from above; one of them is particularly dangerous, as the slightest sound, such as even speaking in a loud voice, produces a concussion of air sufficient to draw destruction upon the head of the speaker. The pines are not tall or luxuriant, but they are sombre and add an air of severity to the scene. I looked on the valley beneath; vast mists were rising from the rivers which ran through it and curling in thick wreaths around the opposite mountains, whose summits were hid in the uniform clouds, while rain poured from the dark sky and added to the melancholy impression I received from the objects around me. Alas! Why does man boast of sensibilities superior to those apparent in the brute; it only renders them more necessary beings. If our impulses were confined to hunger, thirst, and desire, we might be nearly free; but now we are moved by every wind that blows and a chance word or scene that that word may convey to us.

We rest; a dream has power to poison sleep.
We rise; one wand'ring thought pollutes the day.
We feel, conceive, or reason; laugh or weep,
Embrace fond woe, or cast our cares away;
It is the same: for, be it joy or sorrow,
The path of its departure still is free.
Man's yesterday may ne'er be like his morrow;
Nought may endure but mutability![4]

It was nearly noon when I arrived at the top of the ascent. For some time I sat upon the rock that overlooks the sea of ice. A mist covered both that and the surrounding mountains. Presently a breeze dissipated the cloud, and I descended upon the glacier. The surface is very uneven, rising like the waves of a troubled sea, descending low, and interspersed by rifts that sink deep. The field of ice is almost a league in width, but I spent nearly two hours in crossing it. The opposite mountain is a bare perpendicular rock. From the side where I now stood Montanvert was exactly opposite, at the distance of a league; and above it rose Mont Blanc, in awful majesty. I remained in a recess of the rock, gazing on this wonderful and stupendous scene. The sea, or rather the vast river of ice, wound among its dependent mountains, whose aerial summits hung over its recesses. Their icy and glittering peaks shone in the sunlight over the clouds. My heart, which was before sorrowful, now swelled with something like joy; I exclaimed, "Wandering spirits, if indeed ye wander, and do not rest in your narrow beds, allow me this faint happiness, or take me, as your companion, away from the joys of life."

As I said this I suddenly beheld the figure of a man, at some distance, advancing towards me with superhuman speed. He bounded over the crevices in the ice, among which I had walked with caution; his stature, also, as he approached, seemed to exceed that of man. I was troubled; a mist came over my eyes, and I felt a faintness seize me, but I was quickly restored by the cold gale of the mountains. I perceived, as the shape came nearer (sight tremendous and abhorred!) that it was the wretch whom I had created. I trembled with rage and horror, resolving to wait his approach and then close with him in mortal combat. He approached; his countenance bespoke bitter anguish, combined with disdain and malignity, while its unearthly ugliness rendered it almost too horrible for human eyes. But I scarcely observed this; rage and hatred had at first deprived me of utterance, and I recovered only to overwhelm him with words expressive of furious detestation and contempt.

"Devil," I exclaimed, "do you dare approach me? And do not you fear the fierce vengeance of my arm wreaked on your miserable head? Begone, vile insect! Or rather, stay, that I may trample you to dust! And, oh! That I could, with the extinction of your miserable existence, restore those victims whom you have so diabolically murdered!"

"I expected this reception," said the daemon. "All men hate the wretched; how, then, must I be hated, who am miserable beyond all living things! Yet you, my creator, detest and spurn me, thy creature, to whom thou art bound by ties only dissoluble by the annihilation of one of us. You purpose to kill me. How dare you sport thus with life? Do your duty towards me, and I will do mine towards you and the rest of mankind. If you will comply with my conditions, I will leave them and you at peace; but if you refuse, I will glut the maw of death, until it be satiated with the blood of your remaining friends."

"Abhorred monster! Fiend that thou art! The tortures of hell are too mild a vengeance for thy crimes. Wretched devil! You reproach me with your creation, come on, then, that I may extinguish the spark which I so negligently bestowed."

My rage was without bounds; I sprang on him, impelled by all the feelings which can arm one being against the existence of another.

He easily eluded me and said,

"Be calm! I entreat you to hear me before you give vent to your hatred on my devoted head. Have I not suffered enough, that you seek to increase my misery? Life, although it may only be an accumulation of anguish, is dear to me, and I will defend it. Remember, thou hast made me more powerful than thyself; my height is superior to thine, my joints more supple. But I will not be tempted to set myself in opposition to thee. I am thy creature, and I will be even mild and docile to my natural lord and king if thou wilt also perform thy part, the which thou owest me. Oh, Frankenstein, be not equitable to every other and trample upon me alone, to whom thy justice, and even thy clemency and affection, is most due. Remember that I am thy creature; I ought to be thy Adam, but I am rather the fallen angel, whom thou drivest from joy for no misdeed. Everywhere I see bliss, from which I alone am irrevocably excluded. I was benevolent and good; misery made me a fiend. Make me happy, and I shall again be virtuous."

"Begone! I will not hear you. There can be no community between you and me; we are enemies. Begone, or let us try our strength in a fight, in which one must fall."

"How can I move thee? Will no entreaties cause thee to turn a favourable eye upon thy creature, who implores thy goodness and compassion? Believe me, Frankenstein, I was benevolent; my soul glowed with love and humanity; but am I not alone, miserably alone? You, my creator, abhor me; what hope can I gather from your fellow creatures, who owe me nothing? They spurn and hate me. The desert mountains and dreary glaciers are my refuge. I have wandered here many days; the caves of ice, which I only do not fear, are a dwelling to me, and the only one which man does not grudge. These bleak skies I hail, for they are kinder to me than your fellow beings. If the multitude of mankind knew of my existence, they would do as you do, and arm themselves for my destruction. Shall I not then hate them who abhor me? I will keep no terms with my enemies. I am miserable, and they shall share my wretchedness. Yet it is in your power to recompense me, and deliver them from an evil which it only remains for you to make so great, that not only you and your family, but thousands of others, shall be swallowed up in the whirlwinds of its rage. Let your compassion be moved, and do not disdain me. Listen to my tale; when you have heard that, abandon or commiserate me, as you shall judge that I deserve. But hear me. The guilty are allowed, by human laws, bloody as they are, to speak in their own defence before they are condemned. Listen to me, Frankenstein. You accuse me of murder, and yet you would, with a satisfied conscience, destroy your own creature. Oh, praise the eternal justice of man! Yet I ask you not to spare me; listen to me, and then, if you can, and if you will, destroy the work of your hands."

"Why do you call to my remembrance," I rejoined, "circumstances of which I shudder to reflect, that I have been the miserable origin and author? Cursed be the day, abhorred devil, in which you first saw light! Cursed (although I curse myself) be the hands that formed you! You have made me wretched beyond expression. You have left me no power to consider whether I am just to you or not. Begone! Relieve me from the sight of your detested form."

"Thus I relieve thee, my creator," he said, and placed his hated hands before my eyes, which I flung from me with violence; "thus I take from thee a sight which you abhor. Still thou canst listen to me and grant me thy compassion. By the virtues that I once possessed, I demand this from you. Hear my tale; it is long and strange, and the temperature of this place is not fitting to your fine sensations; come to the hut upon the mountain. The sun is yet high in the heavens; before it descends to hide itself behind your snowy precipices and illuminate another world, you will have heard my story and can decide. On you it rests, whether I quit forever the neighbourhood of man and lead a harmless life, or become the scourge of your fellow creatures and the author of your own speedy ruin."

As he said this he led the way across the ice; I followed. My heart was full, and I did not answer him, but as I proceeded, I weighed the various arguments that he had used and determined at least to listen to his tale. I was partly urged by curiosity, and compassion confirmed my resolution. I had hitherto supposed him to be the murderer of my brother, and I eagerly sought a confirmation or denial of this opinion. For the first time, also, I felt what the duties of a creator towards his creature were, and that I ought to render him happy before I complained of his wickedness. These motives urged me to comply with his demand. We crossed the ice, therefore, and ascended the opposite rock. The air was cold, and the rain again began to descend; we entered the hut, the fiend with an air of exultation, I with a heavy heart and depressed spirits. But I consented to listen, and seating myself by the fire which my odious companion had lighted, he thus began his tale.

Chapter XI.

"It is with considerable difficulty that I remember the original era of my being; all the events of that period appear confused and indistinct. A strange multiplicity of sensations seized me, and I saw, felt, heard, and smelt at the same time; and it was, indeed, a long time before I learned to distinguish between the operations of my various senses. By degrees, I remember, a stronger light pressed upon my nerves, so that I was obliged to shut my eyes. Darkness then came over me and troubled me, but hardly had I felt this when, by opening my eyes, as I now suppose, the light poured in upon me again. I walked and, I believe, descended, but I presently found a great alteration in my sensations. Before, dark and opaque bodies had surrounded me, impervious to my touch or sight; but I now found that I could wander on at liberty, with no obstacles which I could not either surmount or avoid. The light became more and more oppressive to me, and the heat wearying me as I walked, I sought a place where I could receive shade. This was the forest near Ingolstadt; and here I lay by the side of a brook resting from my fatigue, until I felt tormented by hunger and thirst. This roused me from my nearly dormant state, and I ate some berries which I found hanging on the trees or lying on the ground. I slaked my thirst at the brook, and then lying down, was overcome by sleep.

"It was dark when I awoke; I felt cold also, and half frightened, as it were, instinctively, finding myself so desolate. Before I had quitted your apartment, on a sensation of cold, I had covered myself with some clothes, but these were insufficient to secure me from the dews of night. I was a poor, helpless, miserable wretch; I knew, and could distinguish, nothing; but feeling pain invade me on all sides, I sat down and wept.

"Soon a gentle light stole over the heavens and gave me a sensation of pleasure. I started up and beheld a radiant form rise from among the trees. [The moon] I gazed with a kind of wonder. It moved slowly, but it enlightened my path, and I again went out in search of berries. I was still cold when under one of the trees I found a huge cloak, with which I covered myself, and sat down upon the ground. No distinct ideas occupied my mind; all was confused. I felt light, and hunger, and thirst, and darkness; innumerable sounds rang in my ears, and on all sides various scents saluted me; the only object that I could distinguish was the bright moon, and I fixed my eyes on that with pleasure.

"Several changes of day and night passed, and the orb of night had greatly lessened, when I began to distinguish my sensations from each other. I gradually saw plainly the clear stream that supplied me with drink and the trees that shaded me with their foliage. I was delighted when I first discovered that a pleasant sound, which often saluted my ears, proceeded from the throats of the little winged animals who had often intercepted the light from my eyes. I began also to observe, with greater accuracy, the forms that surrounded me and to perceive the boundaries of the radiant roof of light which canopied me. Sometimes I tried to imitate the pleasant songs of the birds but was unable. Sometimes I wished to express my sensations in my own mode, but the uncouth and inarticulate sounds which broke from me frightened me into silence again.

"The moon had disappeared from the night, and again, with a lessened form, showed itself, while I still remained in the forest. My sensations had by this time become distinct, and my mind received every day additional ideas. My eyes became accustomed to the light and to perceive objects in their right forms; I distinguished the insect from the herb, and by degrees, one herb from another. I found that the sparrow uttered none but harsh notes, whilst those of the blackbird and thrush were sweet and enticing.

"One day, when I was oppressed by cold, I found a fire which had been left by some wandering beggars, and was overcome with delight at the warmth I experienced from it. In my joy I thrust my hand into the live embers, but quickly drew it out again with a cry of pain. How strange, I thought, that the same cause should produce such opposite effects! I examined the materials of the fire, and to my joy found it to be composed of wood. I quickly collected some branches, but they were wet and would not burn. I was pained at this and sat still watching the operation of the fire. The wet wood which I had placed near the heat dried and itself became inflamed. I reflected on this, and by touching the various branches, I discovered the cause and busied myself in collecting a great quantity of wood, that I might dry it and have a plentiful supply of fire. When night came on and brought sleep with it, I was in the greatest fear lest my fire should be extinguished. I covered it carefully with dry wood and leaves and placed wet branches upon it; and then, spreading my cloak, I lay on the ground and sank into sleep.

"It was morning when I awoke, and my first care was to visit the fire. I uncovered it, and a gentle breeze quickly fanned it into a flame. I observed this also and contrived a fan of branches, which roused the embers when they were nearly extinguished. When night came again I found, with pleasure, that the fire gave light as well as heat and that the discovery of this element was useful to me in my food, for I found some of the offals that the travellers had left had been roasted, and tasted much more savoury than the berries I gathered from the trees. I tried, therefore, to dress my food in the same manner, placing it on the live embers. I found that the berries were spoiled by this operation, and the nuts and roots much improved.

"Food, however, became scarce, and I often spent the whole day searching in vain for a few acorns to assuage the pangs of hunger. When I found this, I resolved to quit the place that I had hitherto inhabited, to seek for one where the few wants I experienced would be more easily satisfied. In this emigration I exceedingly lamented the loss of the fire which I had obtained through accident and knew not how to reproduce it. I gave several hours to the serious consideration of this difficulty, but I was obliged to relinquish all attempt to supply it, and wrapping myself up in my cloak, I struck across the wood towards the setting sun. I passed three days in these rambles and at length discovered the open country. A great fall of snow had taken place the night before, and the fields were of one uniform white; the appearance was disconsolate, and I found my feet chilled by the cold damp substance that covered the ground.

"It was about seven in the morning, and I longed to obtain food and shelter; at length I perceived a small hut, on a rising ground, which had doubtless been built for the convenience of some shepherd. This was a new sight to me, and I examined the structure with great curiosity. Finding the door open, I entered. An old man sat in it, near a fire, over which he was preparing his breakfast. He turned on hearing a noise, and perceiving me, shrieked loudly, and quitting the hut, ran across the fields with a speed of which his debilitated form hardly appeared capable. His appearance, different from any I had ever before seen, and his flight somewhat surprised me. But I was enchanted by the appearance of the hut; here the snow and rain could not penetrate; the ground was dry; and it presented to me then as exquisite and divine a retreat as Pandemonium appeared to the demons of hell after their sufferings in the lake of fire. I greedily devoured the remnants of the shepherd's breakfast, which consisted of bread, cheese, milk, and wine; the latter, however, I did not like. Then, overcome by fatigue, I lay down among some straw and fell asleep.

"It was noon when I awoke, and allured by the warmth of the sun, which shone brightly on the white ground, I determined to recommence my travels; and, depositing the remains of the peasant's breakfast in a wallet I found, I proceeded across the fields for several hours, until at sunset I arrived at a village. How miraculous did this appear! The huts, the neater cottages, and stately houses engaged my admiration by turns. The vegetables in the gardens, the milk and cheese that I saw placed at the windows of some of the cottages, allured my appetite. One of the best of these I entered, but I had hardly placed my foot within the door before the children shrieked, and one of the women fainted. The whole village was roused; some fled, some attacked me, until, grievously bruised by stones and many other kinds of missile weapons, I escaped to the open country and fearfully took refuge in a low hovel, quite bare, and making a wretched appearance after the palaces I had beheld in the village. This hovel however, joined a cottage of a neat and pleasant appearance, but after my late dearly bought experience, I dared not enter it. My place of refuge was constructed of wood, but so low that I could with difficulty sit upright in it. No wood, however, was placed on the earth, which formed the floor, but it was dry; and although the wind entered it by innumerable chinks, I found it an agreeable asylum from the snow and rain.

"Here, then, I retreated and lay down happy to have found a shelter, however miserable, from the inclemency of the season, and still more from the barbarity of man. As soon as morning dawned I crept from my kennel, that I might view the adjacent cottage and discover if I could remain in the habitation I had found. It was situated against the back of the cottage and surrounded on the sides which were exposed by a pig sty and a clear pool of water. One part was open, and by that I had crept in; but now I covered every crevice by which I might be perceived with stones and wood, yet in such a manner that I might move them on occasion to pass out; all the light I enjoyed came through the sty, and that was sufficient for me.

"Having thus arranged my dwelling and carpeted it with clean straw, I retired, for I saw the figure of a man at a distance, and I remembered too well my treatment the night before to trust myself in his power. I had first, however, provided for my sustenance for that day by a loaf of coarse bread, which I purloined, and a cup with which I could drink more conveniently than from my hand of the pure water which flowed by my retreat. The floor was a little raised, so that it was kept perfectly dry, and by its vicinity to the chimney of the cottage it was tolerably warm.

"Being thus provided, I resolved to reside in this hovel until something should occur which might alter my determination. It was indeed a paradise compared to the bleak forest, my former residence, the rain-dropping branches, and dank earth. I ate my breakfast with pleasure and was about to remove a plank to procure myself a little water when I heard a step, and looking through a small chink, I beheld a young creature, with a pail on her head, passing before my hovel. The girl was young and of gentle demeanour, unlike what I have since found cottagers and farmhouse servants to be. Yet she was meanly dressed, a coarse blue petticoat and a linen jacket being her only garb; her fair hair was plaited but not adorned: she looked patient yet sad. I lost sight of her, and in about a quarter of an hour she returned bearing the pail, which was now partly filled with milk. As she walked along, seemingly incommoded by the burden, a young man met her, whose countenance expressed a deeper despondence. Uttering a few sounds with an air of melancholy, he took the pail from her head and bore it to the cottage himself. She followed, and they disappeared. Presently I saw the young man again, with some tools in his hand, cross the field behind the cottage; and the girl was also busied, sometimes in the house and sometimes in the yard.

"On examining my dwelling, I found that one of the windows of the cottage had formerly occupied a part of it, but the panes had been filled up with wood. In one of these was a small and almost imperceptible chink through which the eye could just penetrate. Through this crevice a small room was visible, whitewashed and clean but very bare of furniture. In one corner, near a small fire, sat an old man, leaning his head on his hands in a disconsolate attitude. The young girl was occupied in arranging the cottage; but presently she took something out of a drawer, which employed her hands, and she sat down beside the old man, who, taking up an instrument, began to play and to produce sounds sweeter than the voice of the thrush or the nightingale. It was a lovely sight, even to me, poor wretch who had never beheld aught beautiful before. The silver hair and benevolent countenance of the aged cottager won my reverence, while the gentle manners of the girl enticed my love. He played a sweet mournful air which I perceived drew tears from the eyes of his amiable companion, of which the old man took no notice, until she sobbed audibly; he then pronounced a few sounds, and the fair creature, leaving her work, knelt at his feet. He raised her and smiled with such kindness and affection that I felt sensations of a peculiar and overpowering nature; they were a mixture of pain and pleasure, such as I had never before experienced, either from hunger or cold, warmth or food; and I withdrew from the window, unable to bear these emotions.

"Soon after this the young man returned, bearing on his shoulders a load of wood. The girl met him at the door, helped to relieve him of his burden, and taking some of the fuel into the cottage, placed it on the fire; then she and the youth went apart into a nook of the cottage, and he showed her a large loaf and a piece of cheese. She seemed pleased and went into the garden for some roots and plants, which she placed in water, and then upon the fire. She afterwards continued her work, whilst the young man went into the garden and appeared busily employed in digging and pulling up roots. After he had been employed thus about an hour, the young woman joined him and they entered the cottage together.

"The old man had, in the meantime, been pensive, but on the appearance of his companions he assumed a more cheerful air, and they sat down to eat. The meal was quickly dispatched. The young woman was again occupied in arranging the cottage, the old man walked before the cottage in the sun for a few minutes, leaning on the arm of the youth. Nothing could exceed in beauty the contrast between these two excellent creatures. One was old, with silver hairs and a countenance beaming with benevolence and love; the younger was slight and graceful in his figure, and his features were moulded with the finest symmetry, yet his eyes and attitude expressed the utmost sadness and despondency. The old man returned to the cottage, and the youth, with tools different from those he had used in the morning, directed his steps across the fields.

"Night quickly shut in, but to my extreme wonder, I found that the cottagers had a means of prolonging light by the use of tapers, and was delighted to find that the setting of the sun did not put an end to the pleasure I experienced in watching my human neighbours. In the evening the young girl and her companion were employed in various occupations which I did not understand; and the old man again took up the instrument which produced the divine sounds that had enchanted me in the morning. So soon as he had finished, the youth began, not to play, but to utter sounds that were monotonous, and neither resembling the harmony of the old man's instrument nor the songs of the birds; I since found that he read aloud, but at that time I knew nothing of the science of words or letters.

"The family, after having been thus occupied for a short time, extinguished their lights and retired, as I conjectured, to rest."

Chapter XII.

"I lay on my straw, but I could not sleep. I thought of the occurrences of the day. What chiefly struck me was the gentle manners of these people, and I longed to join them, but dared not. I remembered too well the treatment I had suffered the night before from the barbarous villagers, and resolved, whatever course of conduct I might hereafter think it right to pursue, that for the present I would remain quietly in my hovel, watching and endeavouring to discover the motives which influenced their actions.

"The cottagers arose the next morning before the sun. The young woman arranged the cottage and prepared the food, and the youth departed after the first meal.

"This day was passed in the same routine as that which preceded it. The young man was constantly employed out of doors, and the girl in various laborious occupations within. The old man, whom I soon perceived to be blind, employed his leisure hours on his instrument or in contemplation. Nothing could exceed the love and respect which the younger cottagers exhibited towards their venerable companion. They performed towards him every little office of affection and duty with gentleness, and he rewarded them by his benevolent smiles.

"They were not entirely happy. The young man and his companion often went apart and appeared to weep. I saw no cause for their unhappiness, but I was deeply affected by it. If such lovely creatures were miserable, it was less strange that I, an imperfect and solitary being, should be wretched. Yet why were these gentle beings unhappy? They possessed a delightful house (for such it was in my eyes) and every luxury; they had a fire to warm them when chill and delicious viands when hungry; they were dressed in excellent clothes; and, still more, they enjoyed one another's company and speech, interchanging each day looks of affection and kindness. What did their tears imply? Did they really express pain? I was at first unable to solve these questions, but perpetual attention and time explained to me many appearances which were at first enigmatic.

"A considerable period elapsed before I discovered one of the causes of the uneasiness of this amiable family: it was poverty, and they suffered that evil in a very distressing degree. Their nourishment consisted entirely of the vegetables of their garden and the milk of one cow, which gave very little during the winter, when its masters could scarcely procure food to support it. They often, I believe, suffered the pangs of hunger very poignantly, especially the two younger cottagers, for several times they placed food before the old man when they reserved none for themselves.

"This trait of kindness moved me sensibly. I had been accustomed, during the night, to steal a part of their store for my own consumption, but when I found that in doing this I inflicted pain on the cottagers, I abstained and satisfied myself with berries, nuts, and roots which I gathered from a neighbouring wood.

"I discovered also another means through which I was enabled to assist their labours. I found that the youth spent a great part of each day in collecting wood for the family fire, and during the night I often took his tools, the use of which I quickly discovered, and brought home firing sufficient for the consumption of several days.

"I remember, the first time that I did this, the young woman, when she opened the door in the morning, appeared greatly astonished on seeing a great pile of wood on the outside. She uttered some words in a loud voice, and the youth joined her, who also expressed surprise. I observed, with pleasure, that he did not go to the forest that day, but spent it in repairing the cottage and cultivating the garden.

"By degrees I made a discovery of still greater moment. I found that these people possessed a method of communicating their experience and feelings to one another by articulate sounds. I perceived that the words they spoke sometimes produced pleasure or pain, smiles or sadness, in the minds and countenances of the hearers. This was indeed a godlike science, and I ardently desired to become acquainted with it. But I was baffled in every attempt I made for this purpose. Their pronunciation was quick, and the words they uttered, not having any apparent connection with visible objects, I was unable to discover any clue by which I could unravel the mystery of their reference. By great application, however, and after having remained during the space of several revolutions of the moon in my hovel, I discovered the names that were given to some of the most familiar objects of discourse; I learned and applied the words, 'fire,' 'milk,' 'bread,' and 'wood.' I learned also the names of the cottagers themselves. The youth and his companion had each of them several names, but the old man had only one, which was 'father.' The girl was called 'sister' or 'Agatha,' and the youth 'Felix,' 'brother,' or 'son.' I cannot describe the delight I felt when I learned the ideas appropriated to each of these sounds and was able to pronounce them. I distinguished several other words without being able as yet to understand or apply them, such as 'good,' 'dearest,' 'unhappy.'

"I spent the winter in this manner. The gentle manners and beauty of the cottagers greatly endeared them to me; when they were unhappy, I felt depressed; when they rejoiced, I sympathized in their joys. I saw few human beings besides them, and if any other happened to enter the cottage, their harsh manners and rude gait only enhanced to me the superior accomplishments of my friends. The old man, I could perceive, often endeavoured to encourage his children, as sometimes I found that he called them, to cast off their melancholy. He would talk in a cheerful accent, with an expression of goodness that bestowed pleasure even upon me. Agatha listened with respect, her eyes sometimes filled with tears, which she endeavoured to wipe away unperceived; but I generally found that her countenance and tone were more cheerful after having listened to the exhortations of her father. It was not thus with Felix. He was always the saddest of the group, and even to my unpractised senses, he appeared to have suffered more deeply than his friends. But if his countenance was more sorrowful, his voice was more cheerful than that of his sister, especially when he addressed the old man.

"I could mention innumerable instances which, although slight, marked the dispositions of these amiable cottagers. In the midst of poverty and want, Felix carried with pleasure to his sister the first little white flower that peeped out from beneath the snowy ground. Early in the morning, before she had risen, he cleared away the snow that obstructed her path to the milk-house, drew water from the well, and brought the wood from the outhouse, where, to his perpetual astonishment, he found his store always replenished by an invisible hand. In the day, I believe, he worked sometimes for a neighbouring farmer, because he often went forth and did not return until dinner, yet brought no wood with him. At other times he worked in the garden, but as there was little to do in the frosty season, he read to the old man and Agatha.

"This reading had puzzled me extremely at first, but by degrees I discovered that he uttered many of the same sounds when he read as when he talked. I conjectured, therefore, that he found on the paper signs for speech which he understood, and I ardently longed to comprehend these also; but how was that possible when I did not even understand the sounds for which they stood as signs? I improved, however, sensibly in this science, but not sufficiently to follow up any kind of conversation, although I applied my whole mind to the endeavour, for I easily perceived that, although I eagerly longed to discover myself to the cottagers, I ought not to make the attempt until I had first become master of their language, which knowledge might enable me to make them overlook the deformity of my figure, for with this also the contrast perpetually presented to my eyes had made me acquainted.

"I had admired the perfect forms of my cottagers – their grace, beauty, and delicate complexions; but how was I terrified when I viewed myself in a transparent pool! At first I started back, unable to believe that it was indeed I who was reflected in the mirror; and when I became fully convinced that I was in reality the monster that I am, I was filled with the bitterest sensations of despondence and mortification. Alas! I did not yet entirely know the fatal effects of this miserable deformity.

"As the sun became warmer and the light of day longer, the snow vanished, and I beheld the bare trees and the black earth. From this time Felix was more employed, and the heart-moving indications of impending famine disappeared. Their food, as I afterwards found, was coarse, but it was wholesome; and they procured a sufficiency of it. Several new kinds of plants sprang up in the garden, which they dressed; and these signs of comfort increased daily as the season advanced.

"The old man, leaning on his son, walked each day at noon, when it did not rain, as I found it was called when the heavens poured forth its waters. This frequently took place, but a high wind quickly dried the earth, and the season became far more pleasant than it had been.

"My mode of life in my hovel was uniform. During the morning I attended the motions of the cottagers, and when they were dispersed in various occupations, I slept; the remainder of the day was spent in observing my friends. When they had retired to rest, if there was any moon or the night was star-light, I went into the woods and collected my own food and fuel for the cottage. When I returned, as often as it was necessary, I cleared their path from the snow and performed those offices that I had seen done by Felix. I afterwards found that these labours, performed by an invisible hand, greatly astonished them; and once or twice I heard them, on these occasions, utter the words 'good spirit,' 'wonderful'; but I did not then understand the signification of these terms.

"My thoughts now became more active, and I longed to discover the motives and feelings of these lovely creatures; I was inquisitive to know why Felix appeared so miserable and Agatha so sad. I thought (foolish wretch!) that it might be in my power to restore happiness to these deserving people. When I slept or was absent, the forms of the venerable blind father, the gentle Agatha, and the excellent Felix flitted before me. I looked upon them as superior beings who would be the arbiters of my future destiny. I formed in my imagination a thousand pictures of presenting myself to them, and their reception of me. I imagined that they would be disgusted, until, by my gentle demeanour and conciliating words, I should first win their favour and afterwards their love.

"These thoughts exhilarated me and led me to apply with fresh ardour to the acquiring the art of language. My organs were indeed harsh, but supple; and although my voice was very unlike the soft music of their tones, yet I pronounced such words as I understood with tolerable ease. It was as the ass and the lap-dog; yet surely the gentle ass whose intentions were affectionate, although his manners were rude, deserved better treatment than blows and execration.

"The pleasant showers and genial warmth of spring greatly altered the aspect of the earth. Men who before this change seemed to have been hid in caves dispersed themselves and were employed in various arts of cultivation. The birds sang in more cheerful notes, and the leaves began to bud forth on the trees. Happy, happy earth! Fit habitation for gods, which, so short a time before, was bleak, damp, and unwholesome. My spirits were elevated by the enchanting appearance of nature; the past was blotted from my memory, the present was tranquil, and the future gilded by bright rays of hope and anticipations of joy."

Chapter XIII.

"I now hasten to the more moving part of my story. I shall relate events that impressed me with feelings which, from what I had been, have made me what I am.

"Spring advanced rapidly; the weather became fine and the skies cloudless. It surprised me that what before was desert and gloomy should now bloom with the most beautiful flowers and verdure. My senses were gratified and refreshed by a thousand scents of delight and a thousand sights of beauty.

"It was on one of these days, when my cottagers periodically rested from labour – the old man played on his guitar, and the children listened to him – that I observed the countenance of Felix was melancholy beyond expression; he sighed frequently, and once his father paused in his music, and I conjectured by his manner that he inquired the cause of his son's sorrow. Felix replied in a cheerful accent, and the old man was recommencing his music when someone tapped at the door.

"It was a lady on horseback, accompanied by a country-man as a guide. The lady was dressed in a dark suit and covered with a thick black veil. Agatha asked a question, to which the stranger only replied by pronouncing, in a sweet accent, the name of Felix. Her voice was musical but unlike that of either of my friends. On hearing this word, Felix came up hastily to the lady, who, when she saw him, threw up her veil, and I beheld a countenance of angelic beauty and expression. Her hair of a shining raven black, and curiously braided; her eyes were dark, but gentle, although animated; her features of a regular proportion, and her complexion wondrously fair, each cheek tinged with a lovely pink.

"Felix seemed ravished with delight when he saw her, every trait of sorrow vanished from his face, and it instantly expressed a degree of ecstatic joy, of which I could hardly have believed it capable; his eyes sparkled, as his cheek flushed with pleasure; and at that moment I thought him as beautiful as the stranger. She appeared affected by different feelings; wiping a few tears from her lovely eyes, she held out her hand to Felix, who kissed it rapturously and called her, as well as I could distinguish, his sweet Arabian. She did not appear to understand him, but smiled. He assisted her to dismount, and dismissing her guide, conducted her into the cottage. Some conversation took place between him and his father, and the young stranger knelt at the old man's feet and would have kissed his hand, but he raised her and embraced her affectionately.

"I soon perceived that although the stranger uttered articulate sounds and appeared to have a language of her own, she was neither understood by nor herself understood the cottagers. They made many signs which I did not comprehend, but I saw that her presence diffused gladness through the cottage, dispelling their sorrow as the sun dissipates the morning mists. Felix seemed peculiarly happy and with smiles of delight welcomed his Arabian. Agatha, the ever-gentle Agatha, kissed the hands of the lovely stranger, and pointing to her brother, made signs which appeared to me to mean that he had been sorrowful until she came. Some hours passed thus, while they, by their countenances, expressed joy, the cause of which I did not comprehend. Presently I found, by the frequent recurrence of some sound which the stranger repeated after them, that she was endeavouring to learn their language; and the idea instantly occurred to me that I should make use of the same instructions to the same end. The stranger learned about twenty words at the first lesson; most of them, indeed, were those which I had before understood, but I profited by the others.

"As night came on, Agatha and the Arabian retired early. When they separated Felix kissed the hand of the stranger and said, 'Good night sweet Safie.' He sat up much longer, conversing with his father, and by the frequent repetition of her name I conjectured that their lovely guest was the subject of their conversation. I ardently desired to understand them, and bent every faculty towards that purpose, but found it utterly impossible.

"The next morning Felix went out to his work, and after the usual occupations of Agatha were finished, the Arabian sat at the feet of the old man, and taking his guitar, played some airs so entrancingly beautiful that they at once drew tears of sorrow and delight from my eyes. She sang, and her voice flowed in a rich cadence, swelling or dying away like a nightingale of the woods.

"When she had finished, she gave the guitar to Agatha, who at first declined it. She played a simple air, and her voice accompanied it in sweet accents, but unlike the wondrous strain of the stranger. The old man appeared enraptured and said some words which Agatha endeavoured to explain to Safie, and by which he appeared to wish to express that she bestowed on him the greatest delight by her music.

"The days now passed as peaceably as before, with the sole alteration that joy had taken place of sadness in the countenances of my friends. Safie was always gay and happy; she and I improved rapidly in the knowledge of language, so that in two months I began to comprehend most of the words uttered by my protectors.

"In the meanwhile also the black ground was covered with herbage, and the green banks interspersed with innumerable flowers, sweet to the scent and the eyes, stars of pale radiance among the moonlight woods; the sun became warmer, the nights clear and balmy; and my nocturnal rambles were an extreme pleasure to me, although they were considerably shortened by the late setting and early rising of the sun, for I never ventured abroad during daylight, fearful of meeting with the same treatment I had formerly endured in the first village which I entered.

"My days were spent in close attention, that I might more speedily master the language; and I may boast that I improved more rapidly than the Arabian, who understood very little and conversed in broken accents, whilst I comprehended and could imitate almost every word that was spoken.

"While I improved in speech, I also learned the science of letters as it was taught to the stranger, and this opened before me a wide field for wonder and delight.

"The book from which Felix instructed Safie was Volney's Ruins of Empires. I should not have understood the purport of this book had not Felix, in reading it, given very minute explanations. He had chosen this work, he said, because the declamatory style was framed in imitation of the Eastern authors. Through this work I obtained a cursory knowledge of history and a view of the several empires at present existing in the world; it gave me an insight into the manners, governments, and religions of the different nations of the earth. I heard of the slothful Asiatics, of the stupendous genius and mental activity of the Grecians, of the wars and wonderful virtue of the early Romans – of their subsequent degenerating – of the decline of that mighty empire, of chivalry, Christianity, and kings. I heard of the discovery of the American hemisphere and wept with Safie over the hapless fate of its original inhabitants.

"These wonderful narrations inspired me with strange feelings. Was man, indeed, at once so powerful, so virtuous and magnificent, yet so vicious and base? He appeared at one time a mere scion of the evil principle and at another as all that can be conceived of noble and godlike. To be a great and virtuous man appeared the highest honour that can befall a sensitive being; to be base and vicious, as many on record have been, appeared the lowest degradation, a condition more abject than that of the blind mole or harmless worm. For a long time I could not conceive how one man could go forth to murder his fellow, or even why there were laws and governments; but when I heard details of vice and bloodshed, my wonder ceased and I turned away with disgust and loathing.

"Every conversation of the cottagers now opened new wonders to me. While I listened to the instructions which Felix bestowed upon the Arabian, the strange system of human society was explained to me. I heard of the division of property, of immense wealth and squalid poverty, of rank, descent, and noble blood.

"The words induced me to turn towards myself. I learned that the possessions most esteemed by your fellow creatures were high and unsullied descent united with riches. A man might be respected with only one of these advantages, but without either he was considered, except in very rare instances, as a vagabond and a slave, doomed to waste his powers for the profits of the chosen few! And what was I? Of my creation and creator I was absolutely ignorant, but I knew that I possessed no money, no friends, no kind of property. I was, besides, endued with a figure hideously deformed and loathsome; I was not even of the same nature as man. I was more agile than they and could subsist upon coarser diet; I bore the extremes of heat and cold with less injury to my frame; my stature far exceeded theirs. When I looked around I saw and heard of none like me. Was I, then, a monster, a blot upon the earth, from which all men fled and whom all men disowned?

"I cannot describe to you the agony that these reflections inflicted upon me; I tried to dispel them, but sorrow only increased with knowledge. Oh, that I had forever remained in my native wood, nor known nor felt beyond the sensations of hunger, thirst, and heat!

"Of what a strange nature is knowledge! It clings to the mind when it has once seized on it like a lichen on the rock. I wished sometimes to shake off all thought and feeling, but I learned that there was but one means to overcome the sensation of pain, and that was death – a state which I feared yet did not understand. I admired virtue and good feelings and loved the gentle manners and amiable qualities of my cottagers, but I was shut out from intercourse with them, except through means which I obtained by stealth, when I was unseen and unknown, and which rather increased than satisfied the desire I had of becoming one among my fellows. The gentle words of Agatha and the animated smiles of the charming Arabian were not for me. The mild exhortations of the old man and the lively conversation of the loved Felix were not for me. Miserable, unhappy wretch!

"Other lessons were impressed upon me even more deeply. I heard of the difference of sexes, and the birth and growth of children, how the father doted on the smiles of the infant, and the lively sallies of the older child, how all the life and cares of the mother were wrapped up in the precious charge, how the mind of youth expanded and gained knowledge, of brother, sister, and all the various relationships which bind one human being to another in mutual bonds.

"But where were my friends and relations? No father had watched my infant days, no mother had blessed me with smiles and caresses; or if they had, all my past life was now a blot, a blind vacancy in which I distinguished nothing. From my earliest remembrance I had been as I then was in height and proportion. I had never yet seen a being resembling me or who claimed any intercourse with me. What was I? The question again recurred, to be answered only with groans.

"I will soon explain to what these feelings tended, but allow me now to return to the cottagers, whose story excited in me such various feelings of indignation, delight, and wonder, but which all terminated in additional love and reverence for my protectors (for so I loved, in an innocent, half-painful self-deceit, to call them)."

Chapter XIV.

"Some time elapsed before I learned the history of my friends. It was one which could not fail to impress itself deeply on my mind, unfolding as it did a number of circumstances, each interesting and wonderful to one so utterly inexperienced as I was.

"The name of the old man was De Lacey. He was descended from a good family in France, where he had lived for many years in affluence, respected by his superiors and beloved by his equals. His son was bred in the service of his country, and Agatha had ranked with ladies of the highest distinction. A few months before my arrival they had lived in a large and luxurious city called Paris, surrounded by friends and possessed of every enjoyment which virtue, refinement of intellect, or taste, accompanied by a moderate fortune, could afford.

"The father of Safie had been the cause of their ruin. He was a Turkish merchant and had inhabited Paris for many years, when, for some reason which I could not learn, he became obnoxious to the government. He was seized and cast into prison the very day that Safie arrived from Constantinople to join him. He was tried and condemned to death. The injustice of his sentence was very flagrant; all Paris was indignant; and it was judged that his religion and wealth rather than the crime alleged against him had been the cause of his condemnation.

"Felix had accidentally been present at the trial; his horror and indignation were uncontrollable when he heard the decision of the court. He made, at that moment, a solemn vow to deliver him and then looked around for the means. After many fruitless attempts to gain admittance to the prison, he found a strongly grated window in an unguarded part of the building, which lighted the dungeon of the unfortunate Muhammadan, who, loaded with chains, waited in despair the execution of the barbarous sentence. Felix visited the grate at night and made known to the prisoner his intentions in his favour. The Turk, amazed and delighted, endeavoured to kindle the zeal of his deliverer by promises of reward and wealth. Felix rejected his offers with contempt, yet when he saw the lovely Safie, who was allowed to visit her father and who by her gestures expressed her lively gratitude, the youth could not help owning to his own mind that the captive possessed a treasure which would fully reward his toil and hazard.

"The Turk quickly perceived the impression that his daughter had made on the heart of Felix and endeavoured to secure him more entirely in his interests by the promise of her hand in marriage so soon as he should be conveyed to a place of safety. Felix was too delicate to accept this offer, yet he looked forward to the probability of the event as to the consummation of his happiness.

"During the ensuing days, while the preparations were going forward for the escape of the merchant, the zeal of Felix was warmed by several letters that he received from this lovely girl, who found means to express her thoughts in the language of her lover by the aid of an old man, a servant of her father who understood French. She thanked him in the most ardent terms for his intended services towards her parent, and at the same time she gently deplored her own fate.

"I have copies of these letters, for I found means, during my residence in the hovel, to procure the implements of writing; and the letters were often in the hands of Felix or Agatha. Before I depart I will give them to you; they will prove the truth of my tale; but at present, as the sun is already far declined, I shall only have time to repeat the substance of them to you.

"Safie related that her mother was a Christian Arab, seized and made a slave by the Turks; recommended by her beauty, she had won the heart of the father of Safie, who married her. The young girl spoke in high and enthusiastic terms of her mother, who, born in freedom, spurned the bondage to which she was now reduced. She instructed her daughter in the tenets of her religion and taught her to aspire to higher powers of intellect and an independence of spirit forbidden to the female followers of Muhammad. This lady died, but her lessons were indelibly impressed on the mind of Safie, who sickened at the prospect of again returning to Asia and being immured within the walls of a harem, allowed only to occupy herself with infantile amusements, ill-suited to the temper of her soul, now accustomed to grand ideas and a noble emulation for virtue. The prospect of marrying a Christian and remaining in a country where women were allowed to take a rank in society was enchanting to her.

"The day for the execution of the Turk was fixed, but on the night previous to it he quitted his prison and before morning was distant many leagues from Paris. Felix had procured passports in the name of his father, sister, and himself. He had previously communicated his plan to the former, who aided the deceit by quitting his house, under the pretence of a journey and concealed himself, with his daughter, in an obscure part of Paris.

"Felix conducted the fugitives through France to Lyons and across Mont Cenis to Leghorn, where the merchant had decided to wait a favourable opportunity of passing into some part of the Turkish dominions.

"Safie resolved to remain with her father until the moment of his departure, before which time the Turk renewed his promise that she should be united to his deliverer; and Felix remained with them in expectation of that event; and in the meantime he enjoyed the society of the Arabian, who exhibited towards him the simplest and tenderest affection. They conversed with one another through the means of an interpreter, and sometimes with the interpretation of looks; and Safie sang to him the divine airs of her native country.

"The Turk allowed this intimacy to take place and encouraged the hopes of the youthful lovers, while in his heart he had formed far other plans. He loathed the idea that his daughter should be united to a Christian, but he feared the resentment of Felix if he should appear lukewarm, for he knew that he was still in the power of his deliverer if he should choose to betray him to the Italian state which they inhabited. He revolved a thousand plans by which he should be enabled to prolong the deceit until it might be no longer necessary, and secretly to take his daughter with him when he departed. His plans were facilitated by the news which arrived from Paris.

"The government of France were greatly enraged at the escape of their victim and spared no pains to detect and punish his deliverer. The plot of Felix was quickly discovered, and De Lacey and Agatha were thrown into prison. The news reached Felix and roused him from his dream of pleasure. His blind and aged father and his gentle sister lay in a noisome dungeon while he enjoyed the free air and the society of her whom he loved. This idea was torture to him. He quickly arranged with the Turk that if the latter should find a favourable opportunity for escape before Felix could return to Italy, Safie should remain as a boarder at a convent at Leghorn; and then, quitting the lovely Arabian, he hastened to Paris and delivered himself up to the vengeance of the law, hoping to free De Lacey and Agatha by this proceeding.

"He did not succeed. They remained confined for five months before the trial took place, the result of which deprived them of their fortune and condemned them to a perpetual exile from their native country.

"They found a miserable asylum in the cottage in Germany, where I discovered them. Felix soon learned that the treacherous Turk, for whom he and his family endured such unheard-of oppression, on discovering that his deliverer was thus reduced to poverty and ruin, became a traitor to good feeling and honour and had quitted Italy with his daughter, insultingly sending Felix a pittance of money to aid him, as he said, in some plan of future maintenance.

"Such were the events that preyed on the heart of Felix and rendered him, when I first saw him, the most miserable of his family. He could have endured poverty, and while this distress had been the meed of his virtue, he gloried in it; but the ingratitude of the Turk and the loss of his beloved Safie were misfortunes more bitter and irreparable. The arrival of the Arabian now infused new life into his soul.

"When the news reached Leghorn that Felix was deprived of his wealth and rank, the merchant commanded his daughter to think no more of her lover, but to prepare to return to her native country. The generous nature of Safie was outraged by this command; she attempted to expostulate with her father, but he left her angrily, reiterating his tyrannical mandate.

"A few days after, the Turk entered his daughter's apartment and told her hastily that he had reason to believe that his residence at Leghorn had been divulged and that he should speedily be delivered up to the French government; he had consequently hired a vessel to convey him to Constantinople, for which city he should sail in a few hours. He intended to leave his daughter under the care of a confidential servant, to follow at her leisure with the greater part of his property, which had not yet arrived at Leghorn.

"When alone, Safie resolved in her own mind the plan of conduct that it would become her to pursue in this emergency. A residence in Turkey was abhorrent to her; her religion and her feelings were alike averse to it. By some papers of her father which fell into her hands she heard of the exile of her lover and learnt the name of the spot where he then resided. She hesitated some time, but at length she formed her determination. Taking with her some jewels that belonged to her and a sum of money, she quitted Italy with an attendant, a native of Leghorn, but who understood the common language of Turkey, and departed for Germany.

"She arrived in safety at a town about twenty leagues from the cottage of De Lacey, when her attendant fell dangerously ill. Safie nursed her with the most devoted affection, but the poor girl died, and the Arabian was left alone, unacquainted with the language of the country and utterly ignorant of the customs of the world. She fell, however, into good hands. The Italian had mentioned the name of the spot for which they were bound, and after her death the woman of the house in which they had lived took care that Safie should arrive in safety at the cottage of her lover."

Chapter XV.

"Such was the history of my beloved cottagers. It impressed me deeply. I learned, from the views of social life which it developed, to admire their virtues and to deprecate the vices of mankind.

"As yet I looked upon crime as a distant evil, benevolence and generosity were ever present before me, inciting within me a desire to become an actor in the busy scene where so many admirable qualities were called forth and displayed. But in giving an account of the progress of my intellect, I must not omit a circumstance which occurred in the beginning of the month of August of the same year.

"One night during my accustomed visit to the neighbouring wood where I collected my own food and brought home firing for my protectors, I found on the ground a leathern portmanteau containing several articles of dress and some books. I eagerly seized the prize and returned with it to my hovel. Fortunately the books were written in the language, the elements of which I had acquired at the cottage; they consisted of Paradise Lost, a volume of Plutarch's Lives, and the Sorrows of Werter. The possession of these treasures gave me extreme delight; I now continually studied and exercised my mind upon these histories, whilst my friends were employed in their ordinary occupations.

"I can hardly describe to you the effect of these books. They produced in me an infinity of new images and feelings, that sometimes raised me to ecstasy, but more frequently sunk me into the lowest dejection. In the Sorrows of Werter, besides the interest of its simple and affecting story, so many opinions are canvassed and so many lights thrown upon what had hitherto been to me obscure subjects that I found in it a never-ending source of speculation and astonishment. The gentle and domestic manners it described, combined with lofty sentiments and feelings, which had for their object something out of self, accorded well with my experience among my protectors and with the wants which were forever alive in my own bosom. But I thought Werter himself a more divine being than I had ever beheld or imagined; his character contained no pretension, but it sank deep. The disquisitions upon death and suicide were calculated to fill me with wonder. I did not pretend to enter into the merits of the case, yet I inclined towards the opinions of the hero, whose extinction I wept, without precisely understanding it.

"As I read, however, I applied much personally to my own feelings and condition. I found myself similar yet at the same time strangely unlike to the beings concerning whom I read and to whose conversation I was a listener. I sympathized with and partly understood them, but I was unformed in mind; I was dependent on none and related to none. 'The path of my departure was free,' and there was none to lament my annihilation. My person was hideous and my stature gigantic. What did this mean? Who was I? What was I? Whence did I come? What was my destination? These questions continually recurred, but I was unable to solve them.

"The volume of Plutarch's Lives which I possessed contained the histories of the first founders of the ancient republics. This book had a far different effect upon me from the Sorrows of Werter. I learned from Werter's imaginations despondency and gloom, but Plutarch taught me high thoughts; he elevated me above the wretched sphere of my own reflections, to admire and love the heroes of past ages. Many things I read surpassed my understanding and experience. I had a very confused knowledge of kingdoms, wide extents of country, mighty rivers, and boundless seas. But I was perfectly unacquainted with towns and large assemblages of men. The cottage of my protectors had been the only school in which I had studied human nature, but this book developed new and mightier scenes of action. I read of men concerned in public affairs, governing or massacring their species. I felt the greatest ardour for virtue rise within me, and abhorrence for vice, as far as I understood the signification of those terms, relative as they were, as I applied them, to pleasure and pain alone. Induced by these feelings, I was of course led to admire peaceable lawgivers, Numa, Solon, and Lycurgus, in preference to Romulus and Theseus. The patriarchal lives of my protectors caused these impressions to take a firm hold on my mind; perhaps, if my first introduction to humanity had been made by a young soldier, burning for glory and slaughter, I should have been imbued with different sensations.

"But Paradise Lost excited different and far deeper emotions. I read it, as I had read the other volumes which had fallen into my hands, as a true history. It moved every feeling of wonder and awe that the picture of an omnipotent God warring with his creatures was capable of exciting. I often referred the several situations, as their similarity struck me, to my own. Like Adam, I was apparently united by no link to any other being in existence; but his state was far different from mine in every other respect. He had come forth from the hands of God a perfect creature, happy and prosperous, guarded by the especial care of his Creator; he was allowed to converse with and acquire knowledge from beings of a superior nature, but I was wretched, helpless, and alone. Many times I considered Satan as the fitter emblem of my condition, for often, like him, when I viewed the bliss of my protectors, the bitter gall of envy rose within me.

"Another circumstance strengthened and confirmed these feelings. Soon after my arrival in the hovel I discovered some papers in the pocket of the dress which I had taken from your laboratory. At first I had neglected them, but now that I was able to decipher the characters in which they were written, I began to study them with diligence. It was your journal of the four months that preceded my creation. You minutely described in these papers every step you took in the progress of your work; this history was mingled with accounts of domestic occurrences. You doubtless recollect these papers. Here they are. Everything is related in them which bears reference to my accursed origin; the whole detail of that series of disgusting circumstances which produced it is set in view; the minutest description of my odious and loathsome person is given, in language which painted your own horrors and rendered mine indelible. I sickened as I read. 'Hateful day when I received life!' I exclaimed in agony. 'Accursed creator! Why did you form a monster so hideous that even YOU turned from me in disgust? God, in pity, made man beautiful and alluring, after his own image; but my form is a filthy type of yours, more horrid even from the very resemblance. Satan had his companions, fellow devils, to admire and encourage him, but I am solitary and abhorred.'

"These were the reflections of my hours of despondency and solitude; but when I contemplated the virtues of the cottagers, their amiable and benevolent dispositions, I persuaded myself that when they should become acquainted with my admiration of their virtues they would compassionate me and overlook my personal deformity. Could they turn from their door one, however monstrous, who solicited their compassion and friendship? I resolved, at least, not to despair, but in every way to fit myself for an interview with them which would decide my fate. I postponed this attempt for some months longer, for the importance attached to its success inspired me with a dread lest I should fail. Besides, I found that my understanding improved so much with every day's experience that I was unwilling to commence this undertaking until a few more months should have added to my sagacity.

"Several changes, in the meantime, took place in the cottage. The presence of Safie diffused happiness among its inhabitants, and I also found that a greater degree of plenty reigned there. Felix and Agatha spent more time in amusement and conversation, and were assisted in their labours by servants. They did not appear rich, but they were contented and happy; their feelings were serene and peaceful, while mine became every day more tumultuous. Increase of knowledge only discovered to me more clearly what a wretched outcast I was. I cherished hope, it is true, but it vanished when I beheld my person reflected in water or my shadow in the moonshine, even as that frail image and that inconstant shade.

"I endeavoured to crush these fears and to fortify myself for the trial which in a few months I resolved to undergo; and sometimes I allowed my thoughts, unchecked by reason, to ramble in the fields of Paradise, and dared to fancy amiable and lovely creatures sympathizing with my feelings and cheering my gloom; their angelic countenances breathed smiles of consolation. But it was all a dream; no Eve soothed my sorrows nor shared my thoughts; I was alone. I remembered Adam's supplication to his Creator. But where was mine? He had abandoned me, and in the bitterness of my heart I cursed him.

"Autumn passed thus. I saw, with surprise and grief, the leaves decay and fall, and nature again assume the barren and bleak appearance it had worn when I first beheld the woods and the lovely moon. Yet I did not heed the bleakness of the weather; I was better fitted by my conformation for the endurance of cold than heat. But my chief delights were the sight of the flowers, the birds, and all the gay apparel of summer; when those deserted me, I turned with more attention towards the cottagers. Their happiness was not decreased by the absence of summer. They loved and sympathized with one another; and their joys, depending on each other, were not interrupted by the casualties that took place around them. The more I saw of them, the greater became my desire to claim their protection and kindness; my heart yearned to be known and loved by these amiable creatures; to see their sweet looks directed towards me with affection was the utmost limit of my ambition. I dared not think that they would turn them from me with disdain and horror. The poor that stopped at their door were never driven away. I asked, it is true, for greater treasures than a little food or rest: I required kindness and sympathy; but I did not believe myself utterly unworthy of it.

"The winter advanced, and an entire revolution of the seasons had taken place since I awoke into life. My attention at this time was solely directed towards my plan of introducing myself into the cottage of my protectors. I revolved many projects, but that on which I finally fixed was to enter the dwelling when the blind old man should be alone. I had sagacity enough to discover that the unnatural hideousness of my person was the chief object of horror with those who had formerly beheld me. My voice, although harsh, had nothing terrible in it; I thought, therefore, that if in the absence of his children I could gain the good will and mediation of the old De Lacey, I might by his means be tolerated by my younger protectors.

"One day, when the sun shone on the red leaves that strewed the ground and diffused cheerfulness, although it denied warmth, Safie, Agatha, and Felix departed on a long country walk, and the old man, at his own desire, was left alone in the cottage. When his children had departed, he took up his guitar and played several mournful but sweet airs, more sweet and mournful than I had ever heard him play before. At first his countenance was illuminated with pleasure, but as he continued, thoughtfulness and sadness succeeded; at length, laying aside the instrument, he sat absorbed in reflection.

"My heart beat quick; this was the hour and moment of trial, which would decide my hopes or realize my fears. The servants were gone to a neighbouring fair. All was silent in and around the cottage; it was an excellent opportunity; yet, when I proceeded to execute my plan, my limbs failed me and I sank to the ground. Again I rose, and exerting all the firmness of which I was master, removed the planks which I had placed before my hovel to conceal my retreat. The fresh air revived me, and with renewed determination I approached the door of their cottage.

"I knocked. 'Who is there?' said the old man. 'Come in.'

"I entered. 'Pardon this intrusion,' said I; 'I am a traveller in want of a little rest; you would greatly oblige me if you would allow me to remain a few minutes before the fire.'

"'Enter,' said De Lacey, 'and I will try in what manner I can to relieve your wants; but, unfortunately, my children are from home, and as I am blind, I am afraid I shall find it difficult to procure food for you.'

"'Do not trouble yourself, my kind host; I have food; it is warmth and rest only that I need.'

"I sat down, and a silence ensued. I knew that every minute was precious to me, yet I remained irresolute in what manner to commence the interview, when the old man addressed me. 'By your language, stranger, I suppose you are my countryman; are you French?'

"'No; but I was educated by a French family and understand that language only. I am now going to claim the protection of some friends, whom I sincerely love, and of whose favour I have some hopes.'

"'Are they Germans?'

"'No, they are French. But let us change the subject. I am an unfortunate and deserted creature, I look around and I have no relation or friend upon earth. These amiable people to whom I go have never seen me and know little of me. I am full of fears, for if I fail there, I am an outcast in the world forever.'

"'Do not despair. To be friendless is indeed to be unfortunate, but the hearts of men, when unprejudiced by any obvious self-interest, are full of brotherly love and charity. Rely, therefore, on your hopes; and if these friends are good and amiable, do not despair.'

"'They are kind – they are the most excellent creatures in the world; but, unfortunately, they are prejudiced against me. I have good dispositions; my life has been hitherto harmless and in some degree beneficial; but a fatal prejudice clouds their eyes, and where they ought to see a feeling and kind friend, they behold only a detestable monster.'

"'That is indeed unfortunate; but if you are really blameless, cannot you undeceive them?'

"'I am about to undertake that task; and it is on that account that I feel so many overwhelming terrors. I tenderly love these friends; I have, unknown to them, been for many months in the habits of daily kindness towards them; but they believe that I wish to injure them, and it is that prejudice which I wish to overcome.'

"'Where do these friends reside?'

"'Near this spot.'

"The old man paused and then continued, 'If you will unreservedly confide to me the particulars of your tale, I perhaps may be of use in undeceiving them. I am blind and cannot judge of your countenance, but there is something in your words which persuades me that you are sincere. I am poor and an exile, but it will afford me true pleasure to be in any way serviceable to a human creature.'

"'Excellent man! I thank you and accept your generous offer. You raise me from the dust by this kindness; and I trust that, by your aid, I shall not be driven from the society and sympathy of your fellow creatures.'

"'Heaven forbid! Even if you were really criminal, for that can only drive you to desperation, and not instigate you to virtue. I also am unfortunate; I and my family have been condemned, although innocent; judge, therefore, if I do not feel for your misfortunes.'

"'How can I thank you, my best and only benefactor? From your lips first have I heard the voice of kindness directed towards me; I shall be forever grateful; and your present humanity assures me of success with those friends whom I am on the point of meeting.'

"'May I know the names and residence of those friends?'

"I paused. This, I thought, was the moment of decision, which was to rob me of or bestow happiness on me forever. I struggled vainly for firmness sufficient to answer him, but the effort destroyed all my remaining strength; I sank on the chair and sobbed aloud. At that moment I heard the steps of my younger protectors. I had not a moment to lose, but seizing the hand of the old man, I cried, 'Now is the time! Save and protect me! You and your family are the friends whom I seek. Do not you desert me in the hour of trial!'

"'Great God!' exclaimed the old man. 'Who are you?'

"At that instant the cottage door was opened, and Felix, Safie, and Agatha entered. Who can describe their horror and consternation on beholding me? Agatha fainted, and Safie, unable to attend to her friend, rushed out of the cottage. Felix darted forward, and with supernatural force tore me from his father, to whose knees I clung, in a transport of fury, he dashed me to the ground and struck me violently with a stick. I could have torn him limb from limb, as the lion rends the antelope. But my heart sank within me as with bitter sickness, and I refrained. I saw him on the point of repeating his blow, when, overcome by pain and anguish, I quitted the cottage, and in the general tumult escaped unperceived to my hovel."

Chapter XVI.

"Cursed, cursed creator! Why did I live? Why, in that instant, did I not extinguish the spark of existence which you had so wantonly bestowed? I know not; despair had not yet taken possession of me; my feelings were those of rage and revenge. I could with pleasure have destroyed the cottage and its inhabitants and have glutted myself with their shrieks and misery.

"When night came I quitted my retreat and wandered in the wood; and now, no longer restrained by the fear of discovery, I gave vent to my anguish in fearful howlings. I was like a wild beast that had broken the toils, destroying the objects that obstructed me and ranging through the wood with a stag-like swiftness. Oh! What a miserable night I passed! The cold stars shone in mockery, and the bare trees waved their branches above me; now and then the sweet voice of a bird burst forth amidst the universal stillness. All, save I, were at rest or in enjoyment; I, like the arch-fiend, bore a hell within me, and finding myself unsympathized with, wished to tear up the trees, spread havoc and destruction around me, and then to have sat down and enjoyed the ruin.

"But this was a luxury of sensation that could not endure; I became fatigued with excess of bodily exertion and sank on the damp grass in the sick impotence of despair. There was none among the myriads of men that existed who would pity or assist me; and should I feel kindness towards my enemies? No; from that moment I declared everlasting war against the species, and more than all, against him who had formed me and sent me forth to this insupportable misery.

"The sun rose; I heard the voices of men and knew that it was impossible to return to my retreat during that day. Accordingly I hid myself in some thick underwood, determining to devote the ensuing hours to reflection on my situation.

"The pleasant sunshine and the pure air of day restored me to some degree of tranquillity; and when I considered what had passed at the cottage, I could not help believing that I had been too hasty in my conclusions. I had certainly acted imprudently. It was apparent that my conversation had interested the father in my behalf, and I was a fool in having exposed my person to the horror of his children. I ought to have familiarized the old De Lacey to me, and by degrees to have discovered myself to the rest of his family, when they should have been prepared for my approach. But I did not believe my errors to be irretrievable, and after much consideration I resolved to return to the cottage, seek the old man, and by my representations win him to my party.

"These thoughts calmed me, and in the afternoon I sank into a profound sleep; but the fever of my blood did not allow me to be visited by peaceful dreams. The horrible scene of the preceding day was forever acting before my eyes; the females were flying and the enraged Felix tearing me from his father's feet. I awoke exhausted, and finding that it was already night, I crept forth from my hiding-place, and went in search of food.

"When my hunger was appeased, I directed my steps towards the well-known path that conducted to the cottage. All there was at peace. I crept into my hovel and remained in silent expectation of the accustomed hour when the family arose. That hour passed, the sun mounted high in the heavens, but the cottagers did not appear. I trembled violently, apprehending some dreadful misfortune. The inside of the cottage was dark, and I heard no motion; I cannot describe the agony of this suspense.

"Presently two countrymen passed by, but pausing near the cottage, they entered into conversation, using violent gesticulations; but I did not understand what they said, as they spoke the language of the country, which differed from that of my protectors. Soon after, however, Felix approached with another man; I was surprised, as I knew that he had not quitted the cottage that morning, and waited anxiously to discover from his discourse the meaning of these unusual appearances.

"'Do you consider,' said his companion to him, 'that you will be obliged to pay three months' rent and to lose the produce of your garden? I do not wish to take any unfair advantage, and I beg therefore that you will take some days to consider of your determination.'

"'It is utterly useless,' replied Felix; 'we can never again inhabit your cottage. The life of my father is in the greatest danger, owing to the dreadful circumstance that I have related. My wife and my sister will never recover from their horror. I entreat you not to reason with me any more. Take possession of your tenement and let me fly from this place.'

"Felix trembled violently as he said this. He and his companion entered the cottage, in which they remained for a few minutes, and then departed. I never saw any of the family of De Lacey more.

"I continued for the remainder of the day in my hovel in a state of utter and stupid despair. My protectors had departed and had broken the only link that held me to the world. For the first time the feelings of revenge and hatred filled my bosom, and I did not strive to control them, but allowing myself to be borne away by the stream, I bent my mind towards injury and death. When I thought of my friends, of the mild voice of De Lacey, the gentle eyes of Agatha, and the exquisite beauty of the Arabian, these thoughts vanished and a gush of tears somewhat soothed me. But again when I reflected that they had spurned and deserted me, anger returned, a rage of anger, and unable to injure anything human, I turned my fury towards inanimate objects. As night advanced I placed a variety of combustibles around the cottage, and after having destroyed every vestige of cultivation in the garden, I waited with forced impatience until the moon had sunk to commence my operations.

"As the night advanced, a fierce wind arose from the woods and quickly dispersed the clouds that had loitered in the heavens; the blast tore along like a mighty avalanche and produced a kind of insanity in my spirits that burst all bounds of reason and reflection. I lighted the dry branch of a tree and danced with fury around the devoted cottage, my eyes still fixed on the western horizon, the edge of which the moon nearly touched. A part of its orb was at length hid, and I waved my brand; it sank, and with a loud scream I fired the straw, and heath, and bushes, which I had collected. The wind fanned the fire, and the cottage was quickly enveloped by the flames, which clung to it and licked it with their forked and destroying tongues.

"As soon as I was convinced that no assistance could save any part of the habitation, I quitted the scene and sought for refuge in the woods.

"And now, with the world before me, whither should I bend my steps? I resolved to fly far from the scene of my misfortunes; but to me, hated and despised, every country must be equally horrible. At length the thought of you crossed my mind. I learned from your papers that you were my father, my creator; and to whom could I apply with more fitness than to him who had given me life? Among the lessons that Felix had bestowed upon Safie, geography had not been omitted; I had learned from these the relative situations of the different countries of the earth. You had mentioned Geneva as the name of your native town, and towards this place I resolved to proceed.

"But how was I to direct myself? I knew that I must travel in a southwesterly direction to reach my destination, but the sun was my only guide. I did not know the names of the towns that I was to pass through, nor could I ask information from a single human being; but I did not despair. From you only could I hope for succour, although towards you I felt no sentiment but that of hatred. Unfeeling, heartless creator! You had endowed me with perceptions and passions and then cast me abroad an object for the scorn and horror of mankind. But on you only had I any claim for pity and redress, and from you I determined to seek that justice which I vainly attempted to gain from any other being that wore the human form.

"My travels were long and the sufferings I endured intense. It was late in autumn when I quitted the district where I had so long resided. I travelled only at night, fearful of encountering the visage of a human being. Nature decayed around me, and the sun became heatless; rain and snow poured around me; mighty rivers were frozen; the surface of the earth was hard and chill, and bare, and I found no shelter. Oh, earth! How often did I imprecate curses on the cause of my being! The mildness of my nature had fled, and all within me was turned to gall and bitterness. The nearer I approached to your habitation, the more deeply did I feel the spirit of revenge enkindled in my heart. Snow fell, and the waters were hardened, but I rested not. A few incidents now and then directed me, and I possessed a map of the country; but I often wandered wide from my path. The agony of my feelings allowed me no respite; no incident occurred from which my rage and misery could not extract its food; but a circumstance that happened when I arrived on the confines of Switzerland, when the sun had recovered its warmth and the earth again began to look green, confirmed in an especial manner the bitterness and horror of my feelings.

"I generally rested during the day and travelled only when I was secured by night from the view of man. One morning, however, finding that my path lay through a deep wood, I ventured to continue my journey after the sun had risen; the day, which was one of the first of spring, cheered even me by the loveliness of its sunshine and the balminess of the air. I felt emotions of gentleness and pleasure, that had long appeared dead, revive within me. Half surprised by the novelty of these sensations, I allowed myself to be borne away by them, and forgetting my solitude and deformity, dared to be happy. Soft tears again bedewed my cheeks, and I even raised my humid eyes with thankfulness towards the blessed sun, which bestowed such joy upon me.

"I continued to wind among the paths of the wood, until I came to its boundary, which was skirted by a deep and rapid river, into which many of the trees bent their branches, now budding with the fresh spring. Here I paused, not exactly knowing what path to pursue, when I heard the sound of voices, that induced me to conceal myself under the shade of a cypress. I was scarcely hid when a young girl came running towards the spot where I was concealed, laughing, as if she ran from someone in sport. She continued her course along the precipitous sides of the river, when suddenly her foot slipped, and she fell into the rapid stream. I rushed from my hiding-place and with extreme labour, from the force of the current, saved her and dragged her to shore. She was senseless, and I endeavoured by every means in my power to restore animation, when I was suddenly interrupted by the approach of a rustic, who was probably the person from whom she had playfully fled. On seeing me, he darted towards me, and tearing the girl from my arms, hastened towards the deeper parts of the wood. I followed speedily, I hardly knew why; but when the man saw me draw near, he aimed a gun, which he carried, at my body and fired. I sank to the ground, and my injurer, with increased swiftness, escaped into the wood.

"This was then the reward of my benevolence! I had saved a human being from destruction, and as a recompense I now writhed under the miserable pain of a wound which shattered the flesh and bone. The feelings of kindness and gentleness which I had entertained but a few moments before gave place to hellish rage and gnashing of teeth. Inflamed by pain, I vowed eternal hatred and vengeance to all mankind. But the agony of my wound overcame me; my pulses paused, and I fainted.

"For some weeks I led a miserable life in the woods, endeavouring to cure the wound which I had received. The ball had entered my shoulder, and I knew not whether it had remained there or passed through; at any rate I had no means of extracting it. My sufferings were augmented also by the oppressive sense of the injustice and ingratitude of their infliction. My daily vows rose for revenge – a deep and deadly revenge, such as would alone compensate for the outrages and anguish I had endured.

"After some weeks my wound healed, and I continued my journey. The labours I endured were no longer to be alleviated by the bright sun or gentle breezes of spring; all joy was but a mockery which insulted my desolate state and made me feel more painfully that I was not made for the enjoyment of pleasure.

"But my toils now drew near a close, and in two months from this time I reached the environs of Geneva.

"It was evening when I arrived, and I retired to a hiding-place among the fields that surround it to meditate in what manner I should apply to you. I was oppressed by fatigue and hunger and far too unhappy to enjoy the gentle breezes of evening or the prospect of the sun setting behind the stupendous mountains of Jura.

"At this time a slight sleep relieved me from the pain of reflection, which was disturbed by the approach of a beautiful child, who came running into the recess I had chosen, with all the sportiveness of infancy. Suddenly, as I gazed on him, an idea seized me that this little creature was unprejudiced and had lived too short a time to have imbibed a horror of deformity. If, therefore, I could seize him and educate him as my companion and friend, I should not be so desolate in this peopled earth.

"Urged by this impulse, I seized on the boy as he passed and drew him towards me. As soon as he beheld my form, he placed his hands before his eyes and uttered a shrill scream; I drew his hand forcibly from his face and said, 'Child, what is the meaning of this? I do not intend to hurt you; listen to me.'

"He struggled violently. 'Let me go,' he cried; 'monster! Ugly wretch! You wish to eat me and tear me to pieces. You are an ogre. Let me go, or I will tell my papa.'

"'Boy, you will never see your father again; you must come with me.'

"'Hideous monster! Let me go. My papa is a syndic – he is M. Frankenstein – he will punish you. You dare not keep me.'

"'Frankenstein! you belong then to my enemy – to him towards whom I have sworn eternal revenge; you shall be my first victim.'

"The child still struggled and loaded me with epithets which carried despair to my heart; I grasped his throat to silence him, and in a moment he lay dead at my feet.

"I gazed on my victim, and my heart swelled with exultation and hellish triumph; clapping my hands, I exclaimed, 'I too can create desolation; my enemy is not invulnerable; this death will carry despair to him, and a thousand other miseries shall torment and destroy him.'

"As I fixed my eyes on the child, I saw something glittering on his breast. I took it; it was a portrait of a most lovely woman. In spite of my malignity, it softened and attracted me. For a few moments I gazed with delight on her dark eyes, fringed by deep lashes, and her lovely lips; but presently my rage returned; I remembered that I was forever deprived of the delights that such beautiful creatures could bestow and that she whose resemblance I contemplated would, in regarding me, have changed that air of divine benignity to one expressive of disgust and affright.

"Can you wonder that such thoughts transported me with rage? I only wonder that at that moment, instead of venting my sensations in exclamations and agony, I did not rush among mankind and perish in the attempt to destroy them.

"While I was overcome by these feelings, I left the spot where I had committed the murder, and seeking a more secluded hiding-place, I entered a barn which had appeared to me to be empty. A woman was sleeping on some straw; she was young, not indeed so beautiful as her whose portrait I held, but of an agreeable aspect and blooming in the loveliness of youth and health. Here, I thought, is one of those whose joy-imparting smiles are bestowed on all but me. And then I bent over her and whispered, 'Awake, fairest, thy lover is near – he who would give his life but to obtain one look of affection from thine eyes; my beloved, awake!'

"The sleeper stirred; a thrill of terror ran through me. Should she indeed awake, and see me, and curse me, and denounce the murderer? Thus would she assuredly act if her darkened eyes opened and she beheld me. The thought was madness; it stirred the fiend within me – not I, but she, shall suffer; the murder I have committed because I am forever robbed of all that she could give me, she shall atone. The crime had its source in her; be hers the punishment! Thanks to the lessons of Felix and the sanguinary laws of man, I had learned now to work mischief. I bent over her and placed the portrait securely in one of the folds of her dress. She moved again, and I fled.

"For some days I haunted the spot where these scenes had taken place, sometimes wishing to see you, sometimes resolved to quit the world and its miseries forever. At length I wandered towards these mountains, and have ranged through their immense recesses, consumed by a burning passion which you alone can gratify. We may not part until you have promised to comply with my requisition. I am alone and miserable; man will not associate with me; but one as deformed and horrible as myself would not deny herself to me. My companion must be of the same species and have the same defects. This being you must create."

Chapter XVII.

The being finished speaking and fixed his looks upon me in the expectation of a reply. But I was bewildered, perplexed, and unable to arrange my ideas sufficiently to understand the full extent of his proposition. He continued,

"You must create a female for me with whom I can live in the interchange of those sympathies necessary for my being. This you alone can do, and I demand it of you as a right which you must not refuse to concede."

The latter part of his tale had kindled anew in me the anger that had died away while he narrated his peaceful life among the cottagers, and as he said this I could no longer suppress the rage that burned within me.

"I do refuse it," I replied; "and no torture shall ever extort a consent from me. You may render me the most miserable of men, but you shall never make me base in my own eyes. Shall I create another like yourself, whose joint wickedness might desolate the world. Begone! I have answered you; you may torture me, but I will never consent."

"You are in the wrong," replied the fiend; "and instead of threatening, I am content to reason with you. I am malicious because I am miserable. Am I not shunned and hated by all mankind? You, my creator, would tear me to pieces and triumph; remember that, and tell me why I should pity man more than he pities me? You would not call it murder if you could precipitate me into one of those ice-rifts and destroy my frame, the work of your own hands. Shall I respect man when he condemns me? Let him live with me in the interchange of kindness, and instead of injury I would bestow every benefit upon him with tears of gratitude at his acceptance. But that cannot be; the human senses are insurmountable barriers to our union. Yet mine shall not be the submission of abject slavery. I will revenge my injuries; if I cannot inspire love, I will cause fear, and chiefly towards you my arch-enemy, because my creator, do I swear inextinguishable hatred. Have a care; I will work at your destruction, nor finish until I desolate your heart, so that you shall curse the hour of your birth."

A fiendish rage animated him as he said this; his face was wrinkled into contortions too horrible for human eyes to behold; but presently he calmed himself and proceeded –

"I intended to reason. This passion is detrimental to me, for you do not reflect that YOU are the cause of its excess. If any being felt emotions of benevolence towards me, I should return them a hundred and a hundredfold; for that one creature's sake I would make peace with the whole kind! But I now indulge in dreams of bliss that cannot be realized. What I ask of you is reasonable and moderate; I demand a creature of another sex, but as hideous as myself; the gratification is small, but it is all that I can receive, and it shall content me. It is true, we shall be monsters, cut off from all the world; but on that account we shall be more attached to one another. Our lives will not be happy, but they will be harmless and free from the misery I now feel. Oh! My creator, make me happy; let me feel gratitude towards you for one benefit! Let me see that I excite the sympathy of some existing thing; do not deny me my request!"

I was moved. I shuddered when I thought of the possible consequences of my consent, but I felt that there was some justice in his argument. His tale and the feelings he now expressed proved him to be a creature of fine sensations, and did I not as his maker owe him all the portion of happiness that it was in my power to bestow? He saw my change of feeling and continued,

"If you consent, neither you nor any other human being shall ever see us again; I will go to the vast wilds of South America. My food is not that of man; I do not destroy the lamb and the kid to glut my appetite; acorns and berries afford me sufficient nourishment. My companion will be of the same nature as myself and will be content with the same fare. We shall make our bed of dried leaves; the sun will shine on us as on man and will ripen our food. The picture I present to you is peaceful and human, and you must feel that you could deny it only in the wantonness of power and cruelty. Pitiless as you have been towards me, I now see compassion in your eyes; let me seize the favourable moment and persuade you to promise what I so ardently desire."

"You propose," replied I, "to fly from the habitations of man, to dwell in those wilds where the beasts of the field will be your only companions. How can you, who long for the love and sympathy of man, persevere in this exile? You will return and again seek their kindness, and you will meet with their detestation; your evil passions will be renewed, and you will then have a companion to aid you in the task of destruction. This may not be; cease to argue the point, for I cannot consent."

"How inconstant are your feelings! But a moment ago you were moved by my representations, and why do you again harden yourself to my complaints? I swear to you, by the earth which I inhabit, and by you that made me, that with the companion you bestow I will quit the neighbourhood of man and dwell, as it may chance, in the most savage of places. My evil passions will have fled, for I shall meet with sympathy! My life will flow quietly away, and in my dying moments I shall not curse my maker."

His words had a strange effect upon me. I compassionated him and sometimes felt a wish to console him, but when I looked upon him, when I saw the filthy mass that moved and talked, my heart sickened and my feelings were altered to those of horror and hatred. I tried to stifle these sensations; I thought that as I could not sympathize with him, I had no right to withhold from him the small portion of happiness which was yet in my power to bestow.

"You swear," I said, "to be harmless; but have you not already shown a degree of malice that should reasonably make me distrust you? May not even this be a feint that will increase your triumph by affording a wider scope for your revenge?"

"How is this? I must not be trifled with, and I demand an answer. If I have no ties and no affections, hatred and vice must be my portion; the love of another will destroy the cause of my crimes, and I shall become a thing of whose existence everyone will be ignorant. My vices are the children of a forced solitude that I abhor, and my virtues will necessarily arise when I live in communion with an equal. I shall feel the affections of a sensitive being and become linked to the chain of existence and events from which I am now excluded."

I paused some time to reflect on all he had related and the various arguments which he had employed. I thought of the promise of virtues which he had displayed on the opening of his existence and the subsequent blight of all kindly feeling by the loathing and scorn which his protectors had manifested towards him. His power and threats were not omitted in my calculations; a creature who could exist in the ice caves of the glaciers and hide himself from pursuit among the ridges of inaccessible precipices was a being possessing faculties it would be vain to cope with. After a long pause of reflection I concluded that the justice due both to him and my fellow creatures demanded of me that I should comply with his request. Turning to him, therefore, I said,

"I consent to your demand, on your solemn oath to quit Europe forever, and every other place in the neighbourhood of man, as soon as I shall deliver into your hands a female who will accompany you in your exile."

"I swear," he cried, "by the sun, and by the blue sky of heaven, and by the fire of love that burns my heart, that if you grant my prayer, while they exist you shall never behold me again. Depart to your home and commence your labours; I shall watch their progress with unutterable anxiety; and fear not but that when you are ready I shall appear."

Saying this, he suddenly quitted me, fearful, perhaps, of any change in my sentiments. I saw him descend the mountain with greater speed than the flight of an eagle, and quickly lost among the undulations of the sea of ice.

His tale had occupied the whole day, and the sun was upon the verge of the horizon when he departed. I knew that I ought to hasten my descent towards the valley, as I should soon be encompassed in darkness; but my heart was heavy, and my steps slow. The labour of winding among the little paths of the mountain and fixing my feet firmly as I advanced perplexed me, occupied as I was by the emotions which the occurrences of the day had produced. Night was far advanced when I came to the halfway resting-place and seated myself beside the fountain. The stars shone at intervals as the clouds passed from over them; the dark pines rose before me, and every here and there a broken tree lay on the ground; it was a scene of wonderful solemnity and stirred strange thoughts within me. I wept bitterly, and clasping my hands in agony, I exclaimed, "Oh! Stars and clouds and winds, ye are all about to mock me; if ye really pity me, crush sensation and memory; let me become as nought; but if not, depart, depart, and leave me in darkness."

These were wild and miserable thoughts, but I cannot describe to you how the eternal twinkling of the stars weighed upon me and how I listened to every blast of wind as if it were a dull ugly siroc on its way to consume me.

Morning dawned before I arrived at the village of Chamounix; I took no rest, but returned immediately to Geneva. Even in my own heart I could give no expression to my sensations – they weighed on me with a mountain's weight and their excess destroyed my agony beneath them. Thus I returned home, and entering the house, presented myself to the family. My haggard and wild appearance awoke intense alarm, but I answered no question, scarcely did I speak. I felt as if I were placed under a ban – as if I had no right to claim their sympathies – as if never more might I enjoy companionship with them. Yet even thus I loved them to adoration; and to save them, I resolved to dedicate myself to my most abhorred task. The prospect of such an occupation made every other circumstance of existence pass before me like a dream, and that thought only had to me the reality of life.

Chapter XVIII.

Day after day, week after week, passed away on my return to Geneva; and I could not collect the courage to recommence my work. I feared the vengeance of the disappointed fiend, yet I was unable to overcome my repugnance to the task which was enjoined me. I found that I could not compose a female without again devoting several months to profound study and laborious disquisition. I had heard of some discoveries having been made by an English philosopher, the knowledge of which was material to my success, and I sometimes thought of obtaining my father's consent to visit England for this purpose; but I clung to every pretence of delay and shrank from taking the first step in an undertaking whose immediate necessity began to appear less absolute to me. A change indeed had taken place in me; my health, which had hitherto declined, was now much restored; and my spirits, when unchecked by the memory of my unhappy promise, rose proportionably. My father saw this change with pleasure, and he turned his thoughts towards the best method of eradicating the remains of my melancholy, which every now and then would return by fits, and with a devouring blackness overcast the approaching sunshine. At these moments I took refuge in the most perfect solitude. I passed whole days on the lake alone in a little boat, watching the clouds and listening to the rippling of the waves, silent and listless. But the fresh air and bright sun seldom failed to restore me to some degree of composure, and on my return I met the salutations of my friends with a readier smile and a more cheerful heart.

It was after my return from one of these rambles that my father, calling me aside, thus addressed me,

"I am happy to remark, my dear son, that you have resumed your former pleasures and seem to be returning to yourself. And yet you are still unhappy and still avoid our society. For some time I was lost in conjecture as to the cause of this, but yesterday an idea struck me, and if it is well founded, I conjure you to avow it. Reserve on such a point would be not only useless, but draw down treble misery on us all."

I trembled violently at his exordium, and my father continued – "I confess, my son, that I have always looked forward to your marriage with our dear Elizabeth as the tie of our domestic comfort and the stay of my declining years. You were attached to each other from your earliest infancy; you studied together, and appeared, in dispositions and tastes, entirely suited to one another. But so blind is the experience of man that what I conceived to be the best assistants to my plan may have entirely destroyed it. You, perhaps, regard her as your sister, without any wish that she might become your wife. Nay, you may have met with another whom you may love; and considering yourself as bound in honour to Elizabeth, this struggle may occasion the poignant misery which you appear to feel."

"My dear father, reassure yourself. I love my cousin tenderly and sincerely. I never saw any woman who excited, as Elizabeth does, my warmest admiration and affection. My future hopes and prospects are entirely bound up in the expectation of our union."

"The expression of your sentiments of this subject, my dear Victor, gives me more pleasure than I have for some time experienced. If you feel thus, we shall assuredly be happy, however present events may cast a gloom over us. But it is this gloom which appears to have taken so strong a hold of your mind that I wish to dissipate. Tell me, therefore, whether you object to an immediate solemnization of the marriage. We have been unfortunate, and recent events have drawn us from that everyday tranquillity befitting my years and infirmities. You are younger; yet I do not suppose, possessed as you are of a competent fortune, that an early marriage would at all interfere with any future plans of honour and utility that you may have formed. Do not suppose, however, that I wish to dictate happiness to you or that a delay on your part would cause me any serious uneasiness. Interpret my words with candour and answer me, I conjure you, with confidence and sincerity."

I listened to my father in silence and remained for some time incapable of offering any reply. I revolved rapidly in my mind a multitude of thoughts and endeavoured to arrive at some conclusion. Alas! To me the idea of an immediate union with my Elizabeth was one of horror and dismay. I was bound by a solemn promise which I had not yet fulfilled and dared not break, or if I did, what manifold miseries might not impend over me and my devoted family! Could I enter into a festival with this deadly weight yet hanging round my neck and bowing me to the ground? I must perform my engagement and let the monster depart with his mate before I allowed myself to enjoy the delight of a union from which I expected peace.

I remembered also the necessity imposed upon me of either journeying to England or entering into a long correspondence with those philosophers of that country whose knowledge and discoveries were of indispensable use to me in my present undertaking. The latter method of obtaining the desired intelligence was dilatory and unsatisfactory; besides, I had an insurmountable aversion to the idea of engaging myself in my loathsome task in my father's house while in habits of familiar intercourse with those I loved. I knew that a thousand fearful accidents might occur, the slightest of which would disclose a tale to thrill all connected with me with horror. I was aware also that I should often lose all self-command, all capacity of hiding the harrowing sensations that would possess me during the progress of my unearthly occupation. I must absent myself from all I loved while thus employed. Once commenced, it would quickly be achieved, and I might be restored to my family in peace and happiness. My promise fulfilled, the monster would depart forever. Or (so my fond fancy imaged) some accident might meanwhile occur to destroy him and put an end to my slavery forever.

These feelings dictated my answer to my father. I expressed a wish to visit England, but concealing the true reasons of this request, I clothed my desires under a guise which excited no suspicion, while I urged my desire with an earnestness that easily induced my father to comply. After so long a period of an absorbing melancholy that resembled madness in its intensity and effects, he was glad to find that I was capable of taking pleasure in the idea of such a journey, and he hoped that change of scene and varied amusement would, before my return, have restored me entirely to myself.

The duration of my absence was left to my own choice; a few months, or at most a year, was the period contemplated. One paternal kind precaution he had taken to ensure my having a companion. Without previously communicating with me, he had, in concert with Elizabeth, arranged that Clerval should join me at Strasbourg. This interfered with the solitude I coveted for the prosecution of my task; yet at the commencement of my journey the presence of my friend could in no way be an impediment, and truly I rejoiced that thus I should be saved many hours of lonely, maddening reflection. Nay, Henry might stand between me and the intrusion of my foe. If I were alone, would he not at times force his abhorred presence on me to remind me of my task or to contemplate its progress?

To England, therefore, I was bound, and it was understood that my union with Elizabeth should take place immediately on my return. My father's age rendered him extremely averse to delay. For myself, there was one reward I promised myself from my detested toils – one consolation for my unparalleled sufferings; it was the prospect of that day when, enfranchised from my miserable slavery, I might claim Elizabeth and forget the past in my union with her.

I now made arrangements for my journey, but one feeling haunted me which filled me with fear and agitation. During my absence I should leave my friends unconscious of the existence of their enemy and unprotected from his attacks, exasperated as he might be by my departure. But he had promised to follow me wherever I might go, and would he not accompany me to England? This imagination was dreadful in itself, but soothing inasmuch as it supposed the safety of my friends. I was agonized with the idea of the possibility that the reverse of this might happen. But through the whole period during which I was the slave of my creature I allowed myself to be governed by the impulses of the moment; and my present sensations strongly intimated that the fiend would follow me and exempt my family from the danger of his machinations.

It was in the latter end of September that I again quitted my native country. My journey had been my own suggestion, and Elizabeth therefore acquiesced, but she was filled with disquiet at the idea of my suffering, away from her, the inroads of misery and grief. It had been her care which provided me a companion in Clerval – and yet a man is blind to a thousand minute circumstances which call forth a woman's sedulous attention. She longed to bid me hasten my return; a thousand conflicting emotions rendered her mute as she bade me a tearful, silent farewell.

I threw myself into the carriage that was to convey me away, hardly knowing whither I was going, and careless of what was passing around. I remembered only, and it was with a bitter anguish that I reflected on it, to order that my chemical instruments should be packed to go with me. Filled with dreary imaginations, I passed through many beautiful and majestic scenes, but my eyes were fixed and unobserving. I could only think of the bourne of my travels and the work which was to occupy me whilst they endured.

After some days spent in listless indolence, during which I traversed many leagues, I arrived at Strasbourg, where I waited two days for Clerval. He came. Alas, how great was the contrast between us! He was alive to every new scene, joyful when he saw the beauties of the setting sun, and more happy when he beheld it rise and recommence a new day. He pointed out to me the shifting colours of the landscape and the appearances of the sky. "This is what it is to live," he cried; "how I enjoy existence! But you, my dear Frankenstein, wherefore are you desponding and sorrowful!" In truth, I was occupied by gloomy thoughts and neither saw the descent of the evening star nor the golden sunrise reflected in the Rhine. And you, my friend, would be far more amused with the journal of Clerval, who observed the scenery with an eye of feeling and delight, than in listening to my reflections. I, a miserable wretch, haunted by a curse that shut up every avenue to enjoyment.

We had agreed to descend the Rhine in a boat from Strasbourg to Rotterdam, whence we might take shipping for London. During this voyage we passed many willowy islands and saw several beautiful towns. We stayed a day at Mannheim, and on the fifth from our departure from Strasbourg, arrived at Mainz. The course of the Rhine below Mainz becomes much more picturesque. The river descends rapidly and winds between hills, not high, but steep, and of beautiful forms. We saw many ruined castles standing on the edges of precipices, surrounded by black woods, high and inaccessible. This part of the Rhine, indeed, presents a singularly variegated landscape. In one spot you view rugged hills, ruined castles overlooking tremendous precipices, with the dark Rhine rushing beneath; and on the sudden turn of a promontory, flourishing vineyards with green sloping banks and a meandering river and populous towns occupy the scene.

We travelled at the time of the vintage and heard the song of the labourers as we glided down the stream. Even I, depressed in mind, and my spirits continually agitated by gloomy feelings, even I was pleased. I lay at the bottom of the boat, and as I gazed on the cloudless blue sky, I seemed to drink in a tranquillity to which I had long been a stranger. And if these were my sensations, who can describe those of Henry? He felt as if he had been transported to fairy-land and enjoyed a happiness seldom tasted by man. "I have seen," he said, "the most beautiful scenes of my own country; I have visited the lakes of Lucerne and Uri, where the snowy mountains descend almost perpendicularly to the water, casting black and impenetrable shades, which would cause a gloomy and mournful appearance were it not for the most verdant islands that believe the eye by their gay appearance; I have seen this lake agitated by a tempest, when the wind tore up whirlwinds of water and gave you an idea of what the water-spout must be on the great ocean; and the waves dash with fury the base of the mountain, where the priest and his mistress were overwhelmed by an avalanche and where their dying voices are still said to be heard amid the pauses of the nightly wind; I have seen the mountains of La Valais, and the Pays de Vaud; but this country, Victor, pleases me more than all those wonders. The mountains of Switzerland are more majestic and strange, but there is a charm in the banks of this divine river that I never before saw equalled. Look at that castle which overhangs yon precipice; and that also on the island, almost concealed amongst the foliage of those lovely trees; and now that group of labourers coming from among their vines; and that village half hid in the recess of the mountain. Oh, surely the spirit that inhabits and guards this place has a soul more in harmony with man than those who pile the glacier or retire to the inaccessible peaks of the mountains of our own country." Clerval! Beloved friend! Even now it delights me to record your words and to dwell on the praise of which you are so eminently deserving. He was a being formed in the "very poetry of nature." His wild and enthusiastic imagination was chastened by the sensibility of his heart. His soul overflowed with ardent affections, and his friendship was of that devoted and wondrous nature that the world-minded teach us to look for only in the imagination. But even human sympathies were not sufficient to satisfy his eager mind. The scenery of external nature, which others regard only with admiration, he loved with ardour: –

– – The sounding cataract
Haunted him like a passion: the tall rock,
The mountain, and the deep and gloomy wood,
Their colours and their forms, were then to him
An appetite; a feeling, and a love,
That had no need of a remoter charm,
By thought supplied, or any interest
Unborrow'd from the eye.

[Wordsworth's "Tintern Abbey".]

And where does he now exist? Is this gentle and lovely being lost forever? Has this mind, so replete with ideas, imaginations fanciful and magnificent, which formed a world, whose existence depended on the life of its creator; – has this mind perished? Does it now only exist in my memory? No, it is not thus; your form so divinely wrought, and beaming with beauty, has decayed, but your spirit still visits and consoles your unhappy friend.

Pardon this gush of sorrow; these ineffectual words are but a slight tribute to the unexampled worth of Henry, but they soothe my heart, overflowing with the anguish which his remembrance creates. I will proceed with my tale.

Beyond Cologne we descended to the plains of Holland; and we resolved to post the remainder of our way, for the wind was contrary and the stream of the river was too gentle to aid us. Our journey here lost the interest arising from beautiful scenery, but we arrived in a few days at Rotterdam, whence we proceeded by sea to England. It was on a clear morning, in the latter days of December, that I first saw the white cliffs of Britain. The banks of the Thames presented a new scene; they were flat but fertile, and almost every town was marked by the remembrance of some story. We saw Tilbury Fort and remembered the Spanish Armada, Gravesend, Woolwich, and Greenwich – places which I had heard of even in my country.

At length we saw the numerous steeples of London, St. Paul's towering above all, and the Tower famed in English history.

Chapter XIX.

London was our present point of rest; we determined to remain several months in this wonderful and celebrated city. Clerval desired the intercourse of the men of genius and talent who flourished at this time, but this was with me a secondary object; I was principally occupied with the means of obtaining the information necessary for the completion of my promise and quickly availed myself of the letters of introduction that I had brought with me, addressed to the most distinguished natural philosophers.

If this journey had taken place during my days of study and happiness, it would have afforded me inexpressible pleasure. But a blight had come over my existence, and I only visited these people for the sake of the information they might give me on the subject in which my interest was so terribly profound. Company was irksome to me; when alone, I could fill my mind with the sights of heaven and earth; the voice of Henry soothed me, and I could thus cheat myself into a transitory peace. But busy, uninteresting, joyous faces brought back despair to my heart. I saw an insurmountable barrier placed between me and my fellow men; this barrier was sealed with the blood of William and Justine, and to reflect on the events connected with those names filled my soul with anguish.

But in Clerval I saw the image of my former self; he was inquisitive and anxious to gain experience and instruction. The difference of manners which he observed was to him an inexhaustible source of instruction and amusement. He was also pursuing an object he had long had in view. His design was to visit India, in the belief that he had in his knowledge of its various languages, and in the views he had taken of its society, the means of materially assisting the progress of European colonization and trade. In Britain only could he further the execution of his plan. He was forever busy, and the only check to his enjoyments was my sorrowful and dejected mind. I tried to conceal this as much as possible, that I might not debar him from the pleasures natural to one who was entering on a new scene of life, undisturbed by any care or bitter recollection. I often refused to accompany him, alleging another engagement, that I might remain alone. I now also began to collect the materials necessary for my new creation, and this was to me like the torture of single drops of water continually falling on the head. Every thought that was devoted to it was an extreme anguish, and every word that I spoke in allusion to it caused my lips to quiver, and my heart to palpitate.

After passing some months in London, we received a letter from a person in Scotland who had formerly been our visitor at Geneva. He mentioned the beauties of his native country and asked us if those were not sufficient allurements to induce us to prolong our journey as far north as Perth, where he resided. Clerval eagerly desired to accept this invitation, and I, although I abhorred society, wished to view again mountains and streams and all the wondrous works with which Nature adorns her chosen dwelling-places. We had arrived in England at the beginning of October, and it was now February. We accordingly determined to commence our journey towards the north at the expiration of another month. In this expedition we did not intend to follow the great road to Edinburgh, but to visit Windsor, Oxford, Matlock, and the Cumberland lakes, resolving to arrive at the completion of this tour about the end of July. I packed up my chemical instruments and the materials I had collected, resolving to finish my labours in some obscure nook in the northern highlands of Scotland.

We quitted London on the 27th of March and remained a few days at Windsor, rambling in its beautiful forest. This was a new scene to us mountaineers; the majestic oaks, the quantity of game, and the herds of stately deer were all novelties to us.

From thence we proceeded to Oxford. As we entered this city our minds were filled with the remembrance of the events that had been transacted there more than a century and a half before. It was here that Charles I. had collected his forces. This city had remained faithful to him, after the whole nation had forsaken his cause to join the standard of Parliament and liberty. The memory of that unfortunate king and his companions, the amiable Falkland, the insolent Goring, his queen, and son, gave a peculiar interest to every part of the city which they might be supposed to have inhabited. The spirit of elder days found a dwelling here, and we delighted to trace its footsteps. If these feelings had not found an imaginary gratification, the appearance of the city had yet in itself sufficient beauty to obtain our admiration. The colleges are ancient and picturesque; the streets are almost magnificent; and the lovely Isis, which flows beside it through meadows of exquisite verdure, is spread forth into a placid expanse of waters, which reflects its majestic assemblage of towers, and spires, and domes, embosomed among aged trees.

I enjoyed this scene, and yet my enjoyment was embittered both by the memory of the past and the anticipation of the future. I was formed for peaceful happiness. During my youthful days discontent never visited my mind, and if I was ever overcome by ennui, the sight of what is beautiful in nature or the study of what is excellent and sublime in the productions of man could always interest my heart and communicate elasticity to my spirits. But I am a blasted tree; the bolt has entered my soul; and I felt then that I should survive to exhibit what I shall soon cease to be – a miserable spectacle of wrecked humanity, pitiable to others and intolerable to myself.

We passed a considerable period at Oxford, rambling among its environs and endeavouring to identify every spot which might relate to the most animating epoch of English history. Our little voyages of discovery were often prolonged by the successive objects that presented themselves. We visited the tomb of the illustrious Hampden and the field on which that patriot fell. For a moment my soul was elevated from its debasing and miserable fears to contemplate the divine ideas of liberty and self sacrifice of which these sights were the monuments and the remembrancers. For an instant I dared to shake off my chains and look around me with a free and lofty spirit, but the iron had eaten into my flesh, and I sank again, trembling and hopeless, into my miserable self.

We left Oxford with regret and proceeded to Matlock, which was our next place of rest. The country in the neighbourhood of this village resembled, to a greater degree, the scenery of Switzerland; but everything is on a lower scale, and the green hills want the crown of distant white Alps which always attend on the piny mountains of my native country. We visited the wondrous cave and the little cabinets of natural history, where the curiosities are disposed in the same manner as in the collections at Servox and Chamounix. The latter name made me tremble when pronounced by Henry, and I hastened to quit Matlock, with which that terrible scene was thus associated.

From Derby, still journeying northwards, we passed two months in Cumberland and Westmorland. I could now almost fancy myself among the Swiss mountains. The little patches of snow which yet lingered on the northern sides of the mountains, the lakes, and the dashing of the rocky streams were all familiar and dear sights to me. Here also we made some acquaintances, who almost contrived to cheat me into happiness. The delight of Clerval was proportionably greater than mine; his mind expanded in the company of men of talent, and he found in his own nature greater capacities and resources than he could have imagined himself to have possessed while he associated with his inferiors. "I could pass my life here," said he to me; "and among these mountains I should scarcely regret Switzerland and the Rhine."

But he found that a traveller's life is one that includes much pain amidst its enjoyments. His feelings are forever on the stretch; and when he begins to sink into repose, he finds himself obliged to quit that on which he rests in pleasure for something new, which again engages his attention, and which also he forsakes for other novelties.

We had scarcely visited the various lakes of Cumberland and Westmorland and conceived an affection for some of the inhabitants when the period of our appointment with our Scotch friend approached, and we left them to travel on. For my own part I was not sorry. I had now neglected my promise for some time, and I feared the effects of the daemon's disappointment. He might remain in Switzerland and wreak his vengeance on my relatives. This idea pursued me and tormented me at every moment from which I might otherwise have snatched repose and peace. I waited for my letters with feverish impatience; if they were delayed I was miserable and overcome by a thousand fears; and when they arrived and I saw the superscription of Elizabeth or my father, I hardly dared to read and ascertain my fate. Sometimes I thought that the fiend followed me and might expedite my remissness by murdering my companion. When these thoughts possessed me, I would not quit Henry for a moment, but followed him as his shadow, to protect him from the fancied rage of his destroyer. I felt as if I had committed some great crime, the consciousness of which haunted me. I was guiltless, but I had indeed drawn down a horrible curse upon my head, as mortal as that of crime.

I visited Edinburgh with languid eyes and mind; and yet that city might have interested the most unfortunate being. Clerval did not like it so well as Oxford, for the antiquity of the latter city was more pleasing to him. But the beauty and regularity of the new town of Edinburgh, its romantic castle and its environs, the most delightful in the world, Arthur's Seat, St. Bernard's Well, and the Pentland Hills compensated him for the change and filled him with cheerfulness and admiration. But I was impatient to arrive at the termination of my journey.

We left Edinburgh in a week, passing through Coupar, St. Andrew's, and along the banks of the Tay, to Perth, where our friend expected us. But I was in no mood to laugh and talk with strangers or enter into their feelings or plans with the good humour expected from a guest; and accordingly I told Clerval that I wished to make the tour of Scotland alone. "Do you," said I, "enjoy yourself, and let this be our rendezvous. I may be absent a month or two; but do not interfere with my motions, I entreat you; leave me to peace and solitude for a short time; and when I return, I hope it will be with a lighter heart, more congenial to your own temper."

Henry wished to dissuade me, but seeing me bent on this plan, ceased to remonstrate. He entreated me to write often. "I had rather be with you," he said, "in your solitary rambles, than with these Scotch people, whom I do not know; hasten, then, my dear friend, to return, that I may again feel myself somewhat at home, which I cannot do in your absence."

Having parted from my friend, I determined to visit some remote spot of Scotland and finish my work in solitude. I did not doubt but that the monster followed me and would discover himself to me when I should have finished, that he might receive his companion. With this resolution I traversed the northern highlands and fixed on one of the remotest of the Orkneys as the scene of my labours. It was a place fitted for such a work, being hardly more than a rock whose high sides were continually beaten upon by the waves. The soil was barren, scarcely affording pasture for a few miserable cows, and oatmeal for its inhabitants, which consisted of five persons, whose gaunt and scraggy limbs gave tokens of their miserable fare. Vegetables and bread, when they indulged in such luxuries, and even fresh water, was to be procured from the mainland, which was about five miles distant.

On the whole island there were but three miserable huts, and one of these was vacant when I arrived. This I hired. It contained but two rooms, and these exhibited all the squalidness of the most miserable penury. The thatch had fallen in, the walls were unplastered, and the door was off its hinges. I ordered it to be repaired, bought some furniture, and took possession, an incident which would doubtless have occasioned some surprise had not all the senses of the cottagers been benumbed by want and squalid poverty. As it was, I lived ungazed at and unmolested, hardly thanked for the pittance of food and clothes which I gave, so much does suffering blunt even the coarsest sensations of men.

In this retreat I devoted the morning to labour; but in the evening, when the weather permitted, I walked on the stony beach of the sea to listen to the waves as they roared and dashed at my feet. It was a monotonous yet ever-changing scene. I thought of Switzerland; it was far different from this desolate and appalling landscape. Its hills are covered with vines, and its cottages are scattered thickly in the plains. Its fair lakes reflect a blue and gentle sky, and when troubled by the winds, their tumult is but as the play of a lively infant when compared to the roarings of the giant ocean.

In this manner I distributed my occupations when I first arrived, but as I proceeded in my labour, it became every day more horrible and irksome to me. Sometimes I could not prevail on myself to enter my laboratory for several days, and at other times I toiled day and night in order to complete my work. It was, indeed, a filthy process in which I was engaged. During my first experiment, a kind of enthusiastic frenzy had blinded me to the horror of my employment; my mind was intently fixed on the consummation of my labour, and my eyes were shut to the horror of my proceedings. But now I went to it in cold blood, and my heart often sickened at the work of my hands.

Thus situated, employed in the most detestable occupation, immersed in a solitude where nothing could for an instant call my attention from the actual scene in which I was engaged, my spirits became unequal; I grew restless and nervous. Every moment I feared to meet my persecutor. Sometimes I sat with my eyes fixed on the ground, fearing to raise them lest they should encounter the object which I so much dreaded to behold. I feared to wander from the sight of my fellow creatures lest when alone he should come to claim his companion.

In the mean time I worked on, and my labour was already considerably advanced. I looked towards its completion with a tremulous and eager hope, which I dared not trust myself to question but which was intermixed with obscure forebodings of evil that made my heart sicken in my bosom.

Chapter XX.

I sat one evening in my laboratory; the sun had set, and the moon was just rising from the sea; I had not sufficient light for my employment, and I remained idle, in a pause of consideration of whether I should leave my labour for the night or hasten its conclusion by an unremitting attention to it. As I sat, a train of reflection occurred to me which led me to consider the effects of what I was now doing. Three years before, I was engaged in the same manner and had created a fiend whose unparalleled barbarity had desolated my heart and filled it forever with the bitterest remorse. I was now about to form another being of whose dispositions I was alike ignorant; she might become ten thousand times more malignant than her mate and delight, for its own sake, in murder and wretchedness. He had sworn to quit the neighbourhood of man and hide himself in deserts, but she had not; and she, who in all probability was to become a thinking and reasoning animal, might refuse to comply with a compact made before her creation. They might even hate each other; the creature who already lived loathed his own deformity, and might he not conceive a greater abhorrence for it when it came before his eyes in the female form? She also might turn with disgust from him to the superior beauty of man; she might quit him, and he be again alone, exasperated by the fresh provocation of being deserted by one of his own species. Even if they were to leave Europe and inhabit the deserts of the new world, yet one of the first results of those sympathies for which the daemon thirsted would be children, and a race of devils would be propagated upon the earth who might make the very existence of the species of man a condition precarious and full of terror. Had I right, for my own benefit, to inflict this curse upon everlasting generations? I had before been moved by the sophisms of the being I had created; I had been struck senseless by his fiendish threats; but now, for the first time, the wickedness of my promise burst upon me; I shuddered to think that future ages might curse me as their pest, whose selfishness had not hesitated to buy its own peace at the price, perhaps, of the existence of the whole human race.

I trembled and my heart failed within me, when, on looking up, I saw by the light of the moon the daemon at the casement. A ghastly grin wrinkled his lips as he gazed on me, where I sat fulfilling the task which he had allotted to me. Yes, he had followed me in my travels; he had loitered in forests, hid himself in caves, or taken refuge in wide and desert heaths; and he now came to mark my progress and claim the fulfilment of my promise.

As I looked on him, his countenance expressed the utmost extent of malice and treachery. I thought with a sensation of madness on my promise of creating another like to him, and trembling with passion, tore to pieces the thing on which I was engaged. The wretch saw me destroy the creature on whose future existence he depended for happiness, and with a howl of devilish despair and revenge, withdrew.

I left the room, and locking the door, made a solemn vow in my own heart never to resume my labours; and then, with trembling steps, I sought my own apartment. I was alone; none were near me to dissipate the gloom and relieve me from the sickening oppression of the most terrible reveries.

Several hours passed, and I remained near my window gazing on the sea; it was almost motionless, for the winds were hushed, and all nature reposed under the eye of the quiet moon. A few fishing vessels alone specked the water, and now and then the gentle breeze wafted the sound of voices as the fishermen called to one another. I felt the silence, although I was hardly conscious of its extreme profundity, until my ear was suddenly arrested by the paddling of oars near the shore, and a person landed close to my house.

In a few minutes after, I heard the creaking of my door, as if some one endeavoured to open it softly. I trembled from head to foot; I felt a presentiment of who it was and wished to rouse one of the peasants who dwelt in a cottage not far from mine; but I was overcome by the sensation of helplessness, so often felt in frightful dreams, when you in vain endeavour to fly from an impending danger, and was rooted to the spot. Presently I heard the sound of footsteps along the passage; the door opened, and the wretch whom I dreaded appeared.

Shutting the door, he approached me and said in a smothered voice, "You have destroyed the work which you began; what is it that you intend? Do you dare to break your promise? I have endured toil and misery; I left Switzerland with you; I crept along the shores of the Rhine, among its willow islands and over the summits of its hills. I have dwelt many months in the heaths of England and among the deserts of Scotland. I have endured incalculable fatigue, and cold, and hunger; do you dare destroy my hopes?"

"Begone! I do break my promise; never will I create another like yourself, equal in deformity and wickedness."

"Slave, I before reasoned with you, but you have proved yourself unworthy of my condescension. Remember that I have power; you believe yourself miserable, but I can make you so wretched that the light of day will be hateful to you. You are my creator, but I am your master; obey!"

"The hour of my irresolution is past, and the period of your power is arrived. Your threats cannot move me to do an act of wickedness; but they confirm me in a determination of not creating you a companion in vice. Shall I, in cool blood, set loose upon the earth a daemon whose delight is in death and wretchedness? Begone! I am firm, and your words will only exasperate my rage."

The monster saw my determination in my face and gnashed his teeth in the impotence of anger. "Shall each man," cried he, "find a wife for his bosom, and each beast have his mate, and I be alone? I had feelings of affection, and they were requited by detestation and scorn. Man! You may hate, but beware! Your hours will pass in dread and misery, and soon the bolt will fall which must ravish from you your happiness forever. Are you to be happy while I grovel in the intensity of my wretchedness? You can blast my other passions, but revenge remains – revenge, henceforth dearer than light or food! I may die, but first you, my tyrant and tormentor, shall curse the sun that gazes on your misery. Beware, for I am fearless and therefore powerful. I will watch with the wiliness of a snake, that I may sting with its venom. Man, you shall repent of the injuries you inflict."

"Devil, cease; and do not poison the air with these sounds of malice. I have declared my resolution to you, and I am no coward to bend beneath words. Leave me; I am inexorable."

"It is well. I go; but remember, I shall be with you on your wedding-night."

I started forward and exclaimed, "Villain! Before you sign my death-warrant, be sure that you are yourself safe."

I would have seized him, but he eluded me and quitted the house with precipitation. In a few moments I saw him in his boat, which shot across the waters with an arrowy swiftness and was soon lost amidst the waves.

All was again silent, but his words rang in my ears. I burned with rage to pursue the murderer of my peace and precipitate him into the ocean. I walked up and down my room hastily and perturbed, while my imagination conjured up a thousand images to torment and sting me. Why had I not followed him and closed with him in mortal strife? But I had suffered him to depart, and he had directed his course towards the mainland. I shuddered to think who might be the next victim sacrificed to his insatiate revenge. And then I thought again of his words – "I WILL BE WITH YOU ON YOUR WEDDING-NIGHT." That, then, was the period fixed for the fulfilment of my destiny. In that hour I should die and at once satisfy and extinguish his malice. The prospect did not move me to fear; yet when I thought of my beloved Elizabeth, of her tears and endless sorrow, when she should find her lover so barbarously snatched from her, tears, the first I had shed for many months, streamed from my eyes, and I resolved not to fall before my enemy without a bitter struggle.

The night passed away, and the sun rose from the ocean; my feelings became calmer, if it may be called calmness when the violence of rage sinks into the depths of despair. I left the house, the horrid scene of the last night's contention, and walked on the beach of the sea, which I almost regarded as an insuperable barrier between me and my fellow creatures; nay, a wish that such should prove the fact stole across me.

I desired that I might pass my life on that barren rock, wearily, it is true, but uninterrupted by any sudden shock of misery. If I returned, it was to be sacrificed or to see those whom I most loved die under the grasp of a daemon whom I had myself created.

I walked about the isle like a restless spectre, separated from all it loved and miserable in the separation. When it became noon, and the sun rose higher, I lay down on the grass and was overpowered by a deep sleep. I had been awake the whole of the preceding night, my nerves were agitated, and my eyes inflamed by watching and misery. The sleep into which I now sank refreshed me; and when I awoke, I again felt as if I belonged to a race of human beings like myself, and I began to reflect upon what had passed with greater composure; yet still the words of the fiend rang in my ears like a death-knell; they appeared like a dream, yet distinct and oppressive as a reality.

The sun had far descended, and I still sat on the shore, satisfying my appetite, which had become ravenous, with an oaten cake, when I saw a fishing-boat land close to me, and one of the men brought me a packet; it contained letters from Geneva, and one from Clerval entreating me to join him. He said that he was wearing away his time fruitlessly where he was, that letters from the friends he had formed in London desired his return to complete the negotiation they had entered into for his Indian enterprise. He could not any longer delay his departure; but as his journey to London might be followed, even sooner than he now conjectured, by his longer voyage, he entreated me to bestow as much of my society on him as I could spare. He besought me, therefore, to leave my solitary isle and to meet him at Perth, that we might proceed southwards together. This letter in a degree recalled me to life, and I determined to quit my island at the expiration of two days. Yet, before I departed, there was a task to perform, on which I shuddered to reflect; I must pack up my chemical instruments, and for that purpose I must enter the room which had been the scene of my odious work, and I must handle those utensils the sight of which was sickening to me. The next morning, at daybreak, I summoned sufficient courage and unlocked the door of my laboratory. The remains of the half-finished creature, whom I had destroyed, lay scattered on the floor, and I almost felt as if I had mangled the living flesh of a human being. I paused to collect myself and then entered the chamber. With trembling hand I conveyed the instruments out of the room, but I reflected that I ought not to leave the relics of my work to excite the horror and suspicion of the peasants; and I accordingly put them into a basket, with a great quantity of stones, and laying them up, determined to throw them into the sea that very night; and in the meantime I sat upon the beach, employed in cleaning and arranging my chemical apparatus.

Nothing could be more complete than the alteration that had taken place in my feelings since the night of the appearance of the daemon. I had before regarded my promise with a gloomy despair as a thing that, with whatever consequences, must be fulfilled; but I now felt as if a film had been taken from before my eyes and that I for the first time saw clearly. The idea of renewing my labours did not for one instant occur to me; the threat I had heard weighed on my thoughts, but I did not reflect that a voluntary act of mine could avert it. I had resolved in my own mind that to create another like the fiend I had first made would be an act of the basest and most atrocious selfishness, and I banished from my mind every thought that could lead to a different conclusion.

Between two and three in the morning the moon rose; and I then, putting my basket aboard a little skiff, sailed out about four miles from the shore. The scene was perfectly solitary; a few boats were returning towards land, but I sailed away from them. I felt as if I was about the commission of a dreadful crime and avoided with shuddering anxiety any encounter with my fellow creatures. At one time the moon, which had before been clear, was suddenly overspread by a thick cloud, and I took advantage of the moment of darkness and cast my basket into the sea; I listened to the gurgling sound as it sank and then sailed away from the spot. The sky became clouded, but the air was pure, although chilled by the northeast breeze that was then rising. But it refreshed me and filled me with such agreeable sensations that I resolved to prolong my stay on the water, and fixing the rudder in a direct position, stretched myself at the bottom of the boat. Clouds hid the moon, everything was obscure, and I heard only the sound of the boat as its keel cut through the waves; the murmur lulled me, and in a short time I slept soundly. I do not know how long I remained in this situation, but when I awoke I found that the sun had already mounted considerably. The wind was high, and the waves continually threatened the safety of my little skiff. I found that the wind was northeast and must have driven me far from the coast from which I had embarked. I endeavoured to change my course but quickly found that if I again made the attempt the boat would be instantly filled with water. Thus situated, my only resource was to drive before the wind. I confess that I felt a few sensations of terror. I had no compass with me and was so slenderly acquainted with the geography of this part of the world that the sun was of little benefit to me. I might be driven into the wide Atlantic and feel all the tortures of starvation or be swallowed up in the immeasurable waters that roared and buffeted around me. I had already been out many hours and felt the torment of a burning thirst, a prelude to my other sufferings. I looked on the heavens, which were covered by clouds that flew before the wind, only to be replaced by others; I looked upon the sea; it was to be my grave. "Fiend," I exclaimed, "your task is already fulfilled!" I thought of Elizabeth, of my father, and of Clerval – all left behind, on whom the monster might satisfy his sanguinary and merciless passions. This idea plunged me into a reverie so despairing and frightful that even now, when the scene is on the point of closing before me forever, I shudder to reflect on it.

Some hours passed thus; but by degrees, as the sun declined towards the horizon, the wind died away into a gentle breeze and the sea became free from breakers. But these gave place to a heavy swell; I felt sick and hardly able to hold the rudder, when suddenly I saw a line of high land towards the south.

Almost spent, as I was, by fatigue and the dreadful suspense I endured for several hours, this sudden certainty of life rushed like a flood of warm joy to my heart, and tears gushed from my eyes.

How mutable are our feelings, and how strange is that clinging love we have of life even in the excess of misery! I constructed another sail with a part of my dress and eagerly steered my course towards the land. It had a wild and rocky appearance, but as I approached nearer I easily perceived the traces of cultivation. I saw vessels near the shore and found myself suddenly transported back to the neighbourhood of civilized man. I carefully traced the windings of the land and hailed a steeple which I at length saw issuing from behind a small promontory. As I was in a state of extreme debility, I resolved to sail directly towards the town, as a place where I could most easily procure nourishment. Fortunately I had money with me.

As I turned the promontory I perceived a small neat town and a good harbour, which I entered, my heart bounding with joy at my unexpected escape.

As I was occupied in fixing the boat and arranging the sails, several people crowded towards the spot. They seemed much surprised at my appearance, but instead of offering me any assistance, whispered together with gestures that at any other time might have produced in me a slight sensation of alarm. As it was, I merely remarked that they spoke English, and I therefore addressed them in that language. "My good friends," said I, "will you be so kind as to tell me the name of this town and inform me where I am?"

"You will know that soon enough," replied a man with a hoarse voice. "Maybe you are come to a place that will not prove much to your taste, but you will not be consulted as to your quarters, I promise you."

I was exceedingly surprised on receiving so rude an answer from a stranger, and I was also disconcerted on perceiving the frowning and angry countenances of his companions. "Why do you answer me so roughly?" I replied. "Surely it is not the custom of Englishmen to receive strangers so inhospitably."

"I do not know," said the man, "what the custom of the English may be, but it is the custom of the Irish to hate villains." While this strange dialogue continued, I perceived the crowd rapidly increase. Their faces expressed a mixture of curiosity and anger, which annoyed and in some degree alarmed me.

I inquired the way to the inn, but no one replied. I then moved forward, and a murmuring sound arose from the crowd as they followed and surrounded me, when an ill-looking man approaching tapped me on the shoulder and said, "Come, sir, you must follow me to Mr. Kirwin's to give an account of yourself."

"Who is Mr. Kirwin? Why am I to give an account of myself? Is not this a free country?"

"Ay, sir, free enough for honest folks. Mr. Kirwin is a magistrate, and you are to give an account of the death of a gentleman who was found murdered here last night."

This answer startled me, but I presently recovered myself. I was innocent; that could easily be proved; accordingly I followed my conductor in silence and was led to one of the best houses in the town. I was ready to sink from fatigue and hunger, but being surrounded by a crowd, I thought it politic to rouse all my strength, that no physical debility might be construed into apprehension or conscious guilt. Little did I then expect the calamity that was in a few moments to overwhelm me and extinguish in horror and despair all fear of ignominy or death. I must pause here, for it requires all my fortitude to recall the memory of the frightful events which I am about to relate, in proper detail, to my recollection.

Chapter XXI.

I was soon introduced into the presence of the magistrate, an old benevolent man with calm and mild manners. He looked upon me, however, with some degree of severity, and then, turning towards my conductors, he asked who appeared as witnesses on this occasion.

About half a dozen men came forward; and, one being selected by the magistrate, he deposed that he had been out fishing the night before with his son and brother-in-law, Daniel Nugent, when, about ten o'clock, they observed a strong northerly blast rising, and they accordingly put in for port. It was a very dark night, as the moon had not yet risen; they did not land at the harbour, but, as they had been accustomed, at a creek about two miles below. He walked on first, carrying a part of the fishing tackle, and his companions followed him at some distance.

As he was proceeding along the sands, he struck his foot against something and fell at his length on the ground. His companions came up to assist him, and by the light of their lantern they found that he had fallen on the body of a man, who was to all appearance dead. Their first supposition was that it was the corpse of some person who had been drowned and was thrown on shore by the waves, but on examination they found that the clothes were not wet and even that the body was not then cold. They instantly carried it to the cottage of an old woman near the spot and endeavoured, but in vain, to restore it to life. It appeared to be a handsome young man, about five and twenty years of age. He had apparently been strangled, for there was no sign of any violence except the black mark of fingers on his neck.

The first part of this deposition did not in the least interest me, but when the mark of the fingers was mentioned I remembered the murder of my brother and felt myself extremely agitated; my limbs trembled, and a mist came over my eyes, which obliged me to lean on a chair for support. The magistrate observed me with a keen eye and of course drew an unfavourable augury from my manner.

The son confirmed his father's account, but when Daniel Nugent was called he swore positively that just before the fall of his companion, he saw a boat, with a single man in it, at a short distance from the shore; and as far as he could judge by the light of a few stars, it was the same boat in which I had just landed. A woman deposed that she lived near the beach and was standing at the door of her cottage, waiting for the return of the fishermen, about an hour before she heard of the discovery of the body, when she saw a boat with only one man in it push off from that part of the shore where the corpse was afterwards found.

Another woman confirmed the account of the fishermen having brought the body into her house; it was not cold. They put it into a bed and rubbed it, and Daniel went to the town for an apothecary, but life was quite gone.

Several other men were examined concerning my landing, and they agreed that, with the strong north wind that had arisen during the night, it was very probable that I had beaten about for many hours and had been obliged to return nearly to the same spot from which I had departed. Besides, they observed that it appeared that I had brought the body from another place, and it was likely that as I did not appear to know the shore, I might have put into the harbour ignorant of the distance of the town of – from the place where I had deposited the corpse.

Mr. Kirwin, on hearing this evidence, desired that I should be taken into the room where the body lay for interment, that it might be observed what effect the sight of it would produce upon me. This idea was probably suggested by the extreme agitation I had exhibited when the mode of the murder had been described. I was accordingly conducted, by the magistrate and several other persons, to the inn. I could not help being struck by the strange coincidences that had taken place during this eventful night; but, knowing that I had been conversing with several persons in the island I had inhabited about the time that the body had been found, I was perfectly tranquil as to the consequences of the affair. I entered the room where the corpse lay and was led up to the coffin. How can I describe my sensations on beholding it? I feel yet parched with horror, nor can I reflect on that terrible moment without shuddering and agony. The examination, the presence of the magistrate and witnesses, passed like a dream from my memory when I saw the lifeless form of Henry Clerval stretched before me. I gasped for breath, and throwing myself on the body, I exclaimed, "Have my murderous machinations deprived you also, my dearest Henry, of life? Two I have already destroyed; other victims await their destiny; but you, Clerval, my friend, my benefactor – "

The human frame could no longer support the agonies that I endured, and I was carried out of the room in strong convulsions. A fever succeeded to this. I lay for two months on the point of death; my ravings, as I afterwards heard, were frightful; I called myself the murderer of William, of Justine, and of Clerval. Sometimes I entreated my attendants to assist me in the destruction of the fiend by whom I was tormented; and at others I felt the fingers of the monster already grasping my neck, and screamed aloud with agony and terror. Fortunately, as I spoke my native language, Mr. Kirwin alone understood me; but my gestures and bitter cries were sufficient to affright the other witnesses. Why did I not die? More miserable than man ever was before, why did I not sink into forgetfulness and rest? Death snatches away many blooming children, the only hopes of their doting parents; how many brides and youthful lovers have been one day in the bloom of health and hope, and the next a prey for worms and the decay of the tomb! Of what materials was I made that I could thus resist so many shocks, which, like the turning of the wheel, continually renewed the torture?

But I was doomed to live and in two months found myself as awaking from a dream, in a prison, stretched on a wretched bed, surrounded by jailers, turnkeys, bolts, and all the miserable apparatus of a dungeon. It was morning, I remember, when I thus awoke to understanding; I had forgotten the particulars of what had happened and only felt as if some great misfortune had suddenly overwhelmed me; but when I looked around and saw the barred windows and the squalidness of the room in which I was, all flashed across my memory and I groaned bitterly.

This sound disturbed an old woman who was sleeping in a chair beside me. She was a hired nurse, the wife of one of the turnkeys, and her countenance expressed all those bad qualities which often characterize that class. The lines of her face were hard and rude, like that of persons accustomed to see without sympathizing in sights of misery. Her tone expressed her entire indifference; she addressed me in English, and the voice struck me as one that I had heard during my sufferings. "Are you better now, sir?" said she.

I replied in the same language, with a feeble voice, "I believe I am; but if it be all true, if indeed I did not dream, I am sorry that I am still alive to feel this misery and horror."

"For that matter," replied the old woman, "if you mean about the gentleman you murdered, I believe that it were better for you if you were dead, for I fancy it will go hard with you! However, that's none of my business; I am sent to nurse you and get you well; I do my duty with a safe conscience; it were well if everybody did the same."

I turned with loathing from the woman who could utter so unfeeling a speech to a person just saved, on the very edge of death; but I felt languid and unable to reflect on all that had passed. The whole series of my life appeared to me as a dream; I sometimes doubted if indeed it were all true, for it never presented itself to my mind with the force of reality.

As the images that floated before me became more distinct, I grew feverish; a darkness pressed around me; no one was near me who soothed me with the gentle voice of love; no dear hand supported me. The physician came and prescribed medicines, and the old woman prepared them for me; but utter carelessness was visible in the first, and the expression of brutality was strongly marked in the visage of the second. Who could be interested in the fate of a murderer but the hangman who would gain his fee?

These were my first reflections, but I soon learned that Mr. Kirwin had shown me extreme kindness. He had caused the best room in the prison to be prepared for me (wretched indeed was the best); and it was he who had provided a physician and a nurse. It is true, he seldom came to see me, for although he ardently desired to relieve the sufferings of every human creature, he did not wish to be present at the agonies and miserable ravings of a murderer. He came, therefore, sometimes to see that I was not neglected, but his visits were short and with long intervals. One day, while I was gradually recovering, I was seated in a chair, my eyes half open and my cheeks livid like those in death. I was overcome by gloom and misery and often reflected I had better seek death than desire to remain in a world which to me was replete with wretchedness. At one time I considered whether I should not declare myself guilty and suffer the penalty of the law, less innocent than poor Justine had been. Such were my thoughts when the door of my apartment was opened and Mr. Kirwin entered. His countenance expressed sympathy and compassion; he drew a chair close to mine and addressed me in French, "I fear that this place is very shocking to you; can I do anything to make you more comfortable?"

"I thank you, but all that you mention is nothing to me; on the whole earth there is no comfort which I am capable of receiving."

"I know that the sympathy of a stranger can be but of little relief to one borne down as you are by so strange a misfortune. But you will, I hope, soon quit this melancholy abode, for doubtless evidence can easily be brought to free you from the criminal charge."

"That is my least concern; I am, by a course of strange events, become the most miserable of mortals. Persecuted and tortured as I am and have been, can death be any evil to me?"

"Nothing indeed could be more unfortunate and agonizing than the strange chances that have lately occurred. You were thrown, by some surprising accident, on this shore, renowned for its hospitality, seized immediately, and charged with murder. The first sight that was presented to your eyes was the body of your friend, murdered in so unaccountable a manner and placed, as it were, by some fiend across your path."

As Mr. Kirwin said this, notwithstanding the agitation I endured on this retrospect of my sufferings, I also felt considerable surprise at the knowledge he seemed to possess concerning me. I suppose some astonishment was exhibited in my countenance, for Mr. Kirwin hastened to say, "Immediately upon your being taken ill, all the papers that were on your person were brought me, and I examined them that I might discover some trace by which I could send to your relations an account of your misfortune and illness. I found several letters, and, among others, one which I discovered from its commencement to be from your father. I instantly wrote to Geneva; nearly two months have elapsed since the departure of my letter. But you are ill; even now you tremble; you are unfit for agitation of any kind."

"This suspense is a thousand times worse than the most horrible event; tell me what new scene of death has been acted, and whose murder I am now to lament?"

"Your family is perfectly well," said Mr. Kirwin with gentleness; "and someone, a friend, is come to visit you."

I know not by what chain of thought the idea presented itself, but it instantly darted into my mind that the murderer had come to mock at my misery and taunt me with the death of Clerval, as a new incitement for me to comply with his hellish desires. I put my hand before my eyes, and cried out in agony, "Oh! Take him away! I cannot see him; for God's sake, do not let him enter!"

Mr. Kirwin regarded me with a troubled countenance. He could not help regarding my exclamation as a presumption of my guilt and said in rather a severe tone, "I should have thought, young man, that the presence of your father would have been welcome instead of inspiring such violent repugnance."

"My father!" cried I, while every feature and every muscle was relaxed from anguish to pleasure. "Is my father indeed come? How kind, how very kind! But where is he, why does he not hasten to me?"

My change of manner surprised and pleased the magistrate; perhaps he thought that my former exclamation was a momentary return of delirium, and now he instantly resumed his former benevolence. He rose and quitted the room with my nurse, and in a moment my father entered it.

Nothing, at this moment, could have given me greater pleasure than the arrival of my father. I stretched out my hand to him and cried, "Are you, then, safe – and Elizabeth – and Ernest?" My father calmed me with assurances of their welfare and endeavoured, by dwelling on these subjects so interesting to my heart, to raise my desponding spirits; but he soon felt that a prison cannot be the abode of cheerfulness.

"What a place is this that you inhabit, my son!" said he, looking mournfully at the barred windows and wretched appearance of the room. "You travelled to seek happiness, but a fatality seems to pursue you. And poor Clerval – "

The name of my unfortunate and murdered friend was an agitation too great to be endured in my weak state; I shed tears. "Alas! Yes, my father," replied I; "some destiny of the most horrible kind hangs over me, and I must live to fulfil it, or surely I should have died on the coffin of Henry."

We were not allowed to converse for any length of time, for the precarious state of my health rendered every precaution necessary that could ensure tranquillity. Mr. Kirwin came in and insisted that my strength should not be exhausted by too much exertion. But the appearance of my father was to me like that of my good angel, and I gradually recovered my health.

As my sickness quitted me, I was absorbed by a gloomy and black melancholy that nothing could dissipate. The image of Clerval was forever before me, ghastly and murdered. More than once the agitation into which these reflections threw me made my friends dread a dangerous relapse. Alas! Why did they preserve so miserable and detested a life? It was surely that I might fulfil my destiny, which is now drawing to a close. Soon, oh, very soon, will death extinguish these throbbings and relieve me from the mighty weight of anguish that bears me to the dust; and, in executing the award of justice, I shall also sink to rest. Then the appearance of death was distant, although the wish was ever present to my thoughts; and I often sat for hours motionless and speechless, wishing for some mighty revolution that might bury me and my destroyer in its ruins.

The season of the assizes approached. I had already been three months in prison, and although I was still weak and in continual danger of a relapse, I was obliged to travel nearly a hundred miles to the country town where the court was held. Mr. Kirwin charged himself with every care of collecting witnesses and arranging my defence. I was spared the disgrace of appearing publicly as a criminal, as the case was not brought before the court that decides on life and death. The grand jury rejected the bill, on its being proved that I was on the Orkney Islands at the hour the body of my friend was found; and a fortnight after my removal I was liberated from prison.

My father was enraptured on finding me freed from the vexations of a criminal charge, that I was again allowed to breathe the fresh atmosphere and permitted to return to my native country. I did not participate in these feelings, for to me the walls of a dungeon or a palace were alike hateful. The cup of life was poisoned forever, and although the sun shone upon me, as upon the happy and gay of heart, I saw around me nothing but a dense and frightful darkness, penetrated by no light but the glimmer of two eyes that glared upon me. Sometimes they were the expressive eyes of Henry, languishing in death, the dark orbs nearly covered by the lids and the long black lashes that fringed them; sometimes it was the watery, clouded eyes of the monster, as I first saw them in my chamber at Ingolstadt.

My father tried to awaken in me the feelings of affection. He talked of Geneva, which I should soon visit, of Elizabeth and Ernest; but these words only drew deep groans from me. Sometimes, indeed, I felt a wish for happiness and thought with melancholy delight of my beloved cousin or longed, with a devouring maladie du pays, to see once more the blue lake and rapid Rhone, that had been so dear to me in early childhood; but my general state of feeling was a torpor in which a prison was as welcome a residence as the divinest scene in nature; and these fits were seldom interrupted but by paroxysms of anguish and despair. At these moments I often endeavoured to put an end to the existence I loathed, and it required unceasing attendance and vigilance to restrain me from committing some dreadful act of violence.

Yet one duty remained to me, the recollection of which finally triumphed over my selfish despair. It was necessary that I should return without delay to Geneva, there to watch over the lives of those I so fondly loved and to lie in wait for the murderer, that if any chance led me to the place of his concealment, or if he dared again to blast me by his presence, I might, with unfailing aim, put an end to the existence of the monstrous image which I had endued with the mockery of a soul still more monstrous. My father still desired to delay our departure, fearful that I could not sustain the fatigues of a journey, for I was a shattered wreck – the shadow of a human being. My strength was gone. I was a mere skeleton, and fever night and day preyed upon my wasted frame. Still, as I urged our leaving Ireland with such inquietude and impatience, my father thought it best to yield. We took our passage on board a vessel bound for Havre-de-Grace and sailed with a fair wind from the Irish shores. It was midnight. I lay on the deck looking at the stars and listening to the dashing of the waves. I hailed the darkness that shut Ireland from my sight, and my pulse beat with a feverish joy when I reflected that I should soon see Geneva. The past appeared to me in the light of a frightful dream; yet the vessel in which I was, the wind that blew me from the detested shore of Ireland, and the sea which surrounded me told me too forcibly that I was deceived by no vision and that Clerval, my friend and dearest companion, had fallen a victim to me and the monster of my creation. I repassed, in my memory, my whole life – my quiet happiness while residing with my family in Geneva, the death of my mother, and my departure for Ingolstadt. I remembered, shuddering, the mad enthusiasm that hurried me on to the creation of my hideous enemy, and I called to mind the night in which he first lived. I was unable to pursue the train of thought; a thousand feelings pressed upon me, and I wept bitterly. Ever since my recovery from the fever I had been in the custom of taking every night a small quantity of laudanum, for it was by means of this drug only that I was enabled to gain the rest necessary for the preservation of life. Oppressed by the recollection of my various misfortunes, I now swallowed double my usual quantity and soon slept profoundly. But sleep did not afford me respite from thought and misery; my dreams presented a thousand objects that scared me. Towards morning I was possessed by a kind of nightmare; I felt the fiend's grasp in my neck and could not free myself from it; groans and cries rang in my ears. My father, who was watching over me, perceiving my restlessness, awoke me; the dashing waves were around, the cloudy sky above, the fiend was not here: a sense of security, a feeling that a truce was established between the present hour and the irresistible, disastrous future imparted to me a kind of calm forgetfulness, of which the human mind is by its structure peculiarly susceptible.

Chapter XXII.

The voyage came to an end. We landed, and proceeded to Paris. I soon found that I had overtaxed my strength and that I must repose before I could continue my journey. My father's care and attentions were indefatigable, but he did not know the origin of my sufferings and sought erroneous methods to remedy the incurable ill. He wished me to seek amusement in society. I abhorred the face of man. Oh, not abhorred! They were my brethren, my fellow beings, and I felt attracted even to the most repulsive among them, as to creatures of an angelic nature and celestial mechanism. But I felt that I had no right to share their intercourse. I had unchained an enemy among them whose joy it was to shed their blood and to revel in their groans. How they would, each and all, abhor me and hunt me from the world did they know my unhallowed acts and the crimes which had their source in me!

My father yielded at length to my desire to avoid society and strove by various arguments to banish my despair. Sometimes he thought that I felt deeply the degradation of being obliged to answer a charge of murder, and he endeavoured to prove to me the futility of pride.

"Alas! My father," said I, "how little do you know me. Human beings, their feelings and passions, would indeed be degraded if such a wretch as I felt pride. Justine, poor unhappy Justine, was as innocent as I, and she suffered the same charge; she died for it; and I am the cause of this – I murdered her. William, Justine, and Henry – they all died by my hands."

My father had often, during my imprisonment, heard me make the same assertion; when I thus accused myself, he sometimes seemed to desire an explanation, and at others he appeared to consider it as the offspring of delirium, and that, during my illness, some idea of this kind had presented itself to my imagination, the remembrance of which I preserved in my convalescence.

I avoided explanation and maintained a continual silence concerning the wretch I had created. I had a persuasion that I should be supposed mad, and this in itself would forever have chained my tongue. But, besides, I could not bring myself to disclose a secret which would fill my hearer with consternation and make fear and unnatural horror the inmates of his breast. I checked, therefore, my impatient thirst for sympathy and was silent when I would have given the world to have confided the fatal secret. Yet, still, words like those I have recorded would burst uncontrollably from me. I could offer no explanation of them, but their truth in part relieved the burden of my mysterious woe. Upon this occasion my father said, with an expression of unbounded wonder, "My dearest Victor, what infatuation is this? My dear son, I entreat you never to make such an assertion again."

"I am not mad," I cried energetically; "the sun and the heavens, who have viewed my operations, can bear witness of my truth. I am the assassin of those most innocent victims; they died by my machinations. A thousand times would I have shed my own blood, drop by drop, to have saved their lives; but I could not, my father, indeed I could not sacrifice the whole human race."

The conclusion of this speech convinced my father that my ideas were deranged, and he instantly changed the subject of our conversation and endeavoured to alter the course of my thoughts. He wished as much as possible to obliterate the memory of the scenes that had taken place in Ireland and never alluded to them or suffered me to speak of my misfortunes.

As time passed away I became more calm; misery had her dwelling in my heart, but I no longer talked in the same incoherent manner of my own crimes; sufficient for me was the consciousness of them. By the utmost self-violence I curbed the imperious voice of wretchedness, which sometimes desired to declare itself to the whole world, and my manners were calmer and more composed than they had ever been since my journey to the sea of ice. A few days before we left Paris on our way to Switzerland, I received the following letter from Elizabeth:

To V. Frankenstein.

"My dearest Friend,

"It gave me the greatest pleasure to receive a letter from my uncle dated at Paris; you are no longer at a formidable distance, and I may hope to see you in less than a fortnight. My poor cousin, how much you must have suffered! I expect to see you looking even more ill than when you quitted Geneva. This winter has been passed most miserably, tortured as I have been by anxious suspense; yet I hope to see peace in your countenance and to find that your heart is not totally void of comfort and tranquillity.

"Yet I fear that the same feelings now exist that made you so miserable a year ago, even perhaps augmented by time. I would not disturb you at this period, when so many misfortunes weigh upon you, but a conversation that I had with my uncle previous to his departure renders some explanation necessary before we meet. Explanation! You may possibly say, What can Elizabeth have to explain? If you really say this, my questions are answered and all my doubts satisfied. But you are distant from me, and it is possible that you may dread and yet be pleased with this explanation; and in a probability of this being the case, I dare not any longer postpone writing what, during your absence, I have often wished to express to you but have never had the courage to begin.

"You well know, Victor, that our union had been the favourite plan of your parents ever since our infancy. We were told this when young, and taught to look forward to it as an event that would certainly take place. We were affectionate playfellows during childhood, and, I believe, dear and valued friends to one another as we grew older. But as brother and sister often entertain a lively affection towards each other without desiring a more intimate union, may not such also be our case? Tell me, dearest Victor. Answer me, I conjure you by our mutual happiness, with simple truth – Do you not love another?

"You have travelled; you have spent several years of your life at Ingolstadt; and I confess to you, my friend, that when I saw you last autumn so unhappy, flying to solitude from the society of every creature, I could not help supposing that you might regret our connection and believe yourself bound in honour to fulfil the wishes of your parents, although they opposed themselves to your inclinations. But this is false reasoning. I confess to you, my friend, that I love you and that in my airy dreams of futurity you have been my constant friend and companion. But it is your happiness I desire as well as my own when I declare to you that our marriage would render me eternally miserable unless it were the dictate of your own free choice. Even now I weep to think that, borne down as you are by the cruellest misfortunes, you may stifle, by the word 'honour,' all hope of that love and happiness which would alone restore you to yourself. I, who have so disinterested an affection for you, may increase your miseries tenfold by being an obstacle to your wishes. Ah! Victor, be assured that your cousin and playmate has too sincere a love for you not to be made miserable by this supposition. Be happy, my friend; and if you obey me in this one request, remain satisfied that nothing on earth will have the power to interrupt my tranquillity.

"Do not let this letter disturb you; do not answer tomorrow, or the next day, or even until you come, if it will give you pain. My uncle will send me news of your health, and if I see but one smile on your lips when we meet, occasioned by this or any other exertion of mine, I shall need no other happiness.

"Elizabeth Lavenza.

"Geneva, May 18th, 17—."

This letter revived in my memory what I had before forgotten, the threat of the fiend – "I WILL BE WITH YOU ON YOUR WEDDING-NIGHT!" Such was my sentence, and on that night would the daemon employ every art to destroy me and tear me from the glimpse of happiness which promised partly to console my sufferings. On that night he had determined to consummate his crimes by my death. Well, be it so; a deadly struggle would then assuredly take place, in which if he were victorious I should be at peace and his power over me be at an end. If he were vanquished, I should be a free man. Alas! What freedom? Such as the peasant enjoys when his family have been massacred before his eyes, his cottage burnt, his lands laid waste, and he is turned adrift, homeless, penniless, and alone, but free. Such would be my liberty except that in my Elizabeth I possessed a treasure, alas, balanced by those horrors of remorse and guilt which would pursue me until death.

Sweet and beloved Elizabeth! I read and reread her letter, and some softened feelings stole into my heart and dared to whisper paradisiacal dreams of love and joy; but the apple was already eaten, and the angel's arm bared to drive me from all hope. Yet I would die to make her happy. If the monster executed his threat, death was inevitable; yet, again, I considered whether my marriage would hasten my fate. My destruction might indeed arrive a few months sooner, but if my torturer should suspect that I postponed it, influenced by his menaces, he would surely find other and perhaps more dreadful means of revenge.

He had vowed TO BE WITH ME ON MY WEDDING-NIGHT, yet he did not consider that threat as binding him to peace in the meantime, for as if to show me that he was not yet satiated with blood, he had murdered Clerval immediately after the enunciation of his threats. I resolved, therefore, that if my immediate union with my cousin would conduce either to hers or my father's happiness, my adversary's designs against my life should not retard it a single hour.

In this state of mind I wrote to Elizabeth. My letter was calm and affectionate. "I fear, my beloved girl," I said, "little happiness remains for us on earth; yet all that I may one day enjoy is centred in you. Chase away your idle fears; to you alone do I consecrate my life and my endeavours for contentment. I have one secret, Elizabeth, a dreadful one; when revealed to you, it will chill your frame with horror, and then, far from being surprised at my misery, you will only wonder that I survive what I have endured. I will confide this tale of misery and terror to you the day after our marriage shall take place, for, my sweet cousin, there must be perfect confidence between us. But until then, I conjure you, do not mention or allude to it. This I most earnestly entreat, and I know you will comply."

In about a week after the arrival of Elizabeth's letter we returned to Geneva. The sweet girl welcomed me with warm affection, yet tears were in her eyes as she beheld my emaciated frame and feverish cheeks. I saw a change in her also. She was thinner and had lost much of that heavenly vivacity that had before charmed me; but her gentleness and soft looks of compassion made her a more fit companion for one blasted and miserable as I was. The tranquillity which I now enjoyed did not endure. Memory brought madness with it, and when I thought of what had passed, a real insanity possessed me; sometimes I was furious and burnt with rage, sometimes low and despondent. I neither spoke nor looked at anyone, but sat motionless, bewildered by the multitude of miseries that overcame me.

Elizabeth alone had the power to draw me from these fits; her gentle voice would soothe me when transported by passion and inspire me with human feelings when sunk in torpor. She wept with me and for me. When reason returned, she would remonstrate and endeavour to inspire me with resignation. Ah! It is well for the unfortunate to be resigned, but for the guilty there is no peace. The agonies of remorse poison the luxury there is otherwise sometimes found in indulging the excess of grief. Soon after my arrival my father spoke of my immediate marriage with Elizabeth. I remained silent.

"Have you, then, some other attachment?"

"None on earth. I love Elizabeth and look forward to our union with delight. Let the day therefore be fixed; and on it I will consecrate myself, in life or death, to the happiness of my cousin."

"My dear Victor, do not speak thus. Heavy misfortunes have befallen us, but let us only cling closer to what remains and transfer our love for those whom we have lost to those who yet live. Our circle will be small but bound close by the ties of affection and mutual misfortune. And when time shall have softened your despair, new and dear objects of care will be born to replace those of whom we have been so cruelly deprived."

Such were the lessons of my father. But to me the remembrance of the threat returned; nor can you wonder that, omnipotent as the fiend had yet been in his deeds of blood, I should almost regard him as invincible, and that when he had pronounced the words "I SHALL BE WITH YOU ON YOUR WEDDING-NIGHT," I should regard the threatened fate as unavoidable. But death was no evil to me if the loss of Elizabeth were balanced with it, and I therefore, with a contented and even cheerful countenance, agreed with my father that if my cousin would consent, the ceremony should take place in ten days, and thus put, as I imagined, the seal to my fate.

Great God! If for one instant I had thought what might be the hellish intention of my fiendish adversary, I would rather have banished myself forever from my native country and wandered a friendless outcast over the earth than have consented to this miserable marriage. But, as if possessed of magic powers, the monster had blinded me to his real intentions; and when I thought that I had prepared only my own death, I hastened that of a far dearer victim.

As the period fixed for our marriage drew nearer, whether from cowardice or a prophetic feeling, I felt my heart sink within me. But I concealed my feelings by an appearance of hilarity that brought smiles and joy to the countenance of my father, but hardly deceived the ever-watchful and nicer eye of Elizabeth. She looked forward to our union with placid contentment, not unmingled with a little fear, which past misfortunes had impressed, that what now appeared certain and tangible happiness might soon dissipate into an airy dream and leave no trace but deep and everlasting regret. Preparations were made for the event, congratulatory visits were received, and all wore a smiling appearance. I shut up, as well as I could, in my own heart the anxiety that preyed there and entered with seeming earnestness into the plans of my father, although they might only serve as the decorations of my tragedy. Through my father's exertions a part of the inheritance of Elizabeth had been restored to her by the Austrian government. A small possession on the shores of Como belonged to her. It was agreed that, immediately after our union, we should proceed to Villa Lavenza and spend our first days of happiness beside the beautiful lake near which it stood.

In the meantime I took every precaution to defend my person in case the fiend should openly attack me. I carried pistols and a dagger constantly about me and was ever on the watch to prevent artifice, and by these means gained a greater degree of tranquillity. Indeed, as the period approached, the threat appeared more as a delusion, not to be regarded as worthy to disturb my peace, while the happiness I hoped for in my marriage wore a greater appearance of certainty as the day fixed for its solemnization drew nearer and I heard it continually spoken of as an occurrence which no accident could possibly prevent.

Elizabeth seemed happy; my tranquil demeanour contributed greatly to calm her mind. But on the day that was to fulfil my wishes and my destiny, she was melancholy, and a presentiment of evil pervaded her; and perhaps also she thought of the dreadful secret which I had promised to reveal to her on the following day. My father was in the meantime overjoyed and in the bustle of preparation only recognized in the melancholy of his niece the diffidence of a bride.

After the ceremony was performed a large party assembled at my father's, but it was agreed that Elizabeth and I should commence our journey by water, sleeping that night at Evian and continuing our voyage on the following day. The day was fair, the wind favourable; all smiled on our nuptial embarkation.

Those were the last moments of my life during which I enjoyed the feeling of happiness. We passed rapidly along; the sun was hot, but we were sheltered from its rays by a kind of canopy while we enjoyed the beauty of the scene, sometimes on one side of the lake, where we saw Mont Saleve, the pleasant banks of Montalegre, and at a distance, surmounting all, the beautiful Mont Blanc and the assemblage of snowy mountains that in vain endeavour to emulate her; sometimes coasting the opposite banks, we saw the mighty Jura opposing its dark side to the ambition that would quit its native country, and an almost insurmountable barrier to the invader who should wish to enslave it.

I took the hand of Elizabeth. "You are sorrowful, my love. Ah! If you knew what I have suffered and what I may yet endure, you would endeavour to let me taste the quiet and freedom from despair that this one day at least permits me to enjoy."

"Be happy, my dear Victor," replied Elizabeth; "there is, I hope, nothing to distress you; and be assured that if a lively joy is not painted in my face, my heart is contented. Something whispers to me not to depend too much on the prospect that is opened before us, but I will not listen to such a sinister voice. Observe how fast we move along and how the clouds, which sometimes obscure and sometimes rise above the dome of Mont Blanc, render this scene of beauty still more interesting. Look also at the innumerable fish that are swimming in the clear waters, where we can distinguish every pebble that lies at the bottom. What a divine day! How happy and serene all nature appears!"

Thus Elizabeth endeavoured to divert her thoughts and mine from all reflection upon melancholy subjects. But her temper was fluctuating; joy for a few instants shone in her eyes, but it continually gave place to distraction and reverie.

The sun sank lower in the heavens; we passed the river Drance and observed its path through the chasms of the higher and the glens of the lower hills. The Alps here come closer to the lake, and we approached the amphitheatre of mountains which forms its eastern boundary. The spire of Evian shone under the woods that surrounded it and the range of mountain above mountain by which it was overhung.

The wind, which had hitherto carried us along with amazing rapidity, sank at sunset to a light breeze; the soft air just ruffled the water and caused a pleasant motion among the trees as we approached the shore, from which it wafted the most delightful scent of flowers and hay. The sun sank beneath the horizon as we landed, and as I touched the shore I felt those cares and fears revive which soon were to clasp me and cling to me forever.

Chapter XXIII.

It was eight o'clock when we landed; we walked for a short time on the shore, enjoying the transitory light, and then retired to the inn and contemplated the lovely scene of waters, woods, and mountains, obscured in darkness, yet still displaying their black outlines.

The wind, which had fallen in the south, now rose with great violence in the west. The moon had reached her summit in the heavens and was beginning to descend; the clouds swept across it swifter than the flight of the vulture and dimmed her rays, while the lake reflected the scene of the busy heavens, rendered still busier by the restless waves that were beginning to rise. Suddenly a heavy storm of rain descended.

I had been calm during the day, but so soon as night obscured the shapes of objects, a thousand fears arose in my mind. I was anxious and watchful, while my right hand grasped a pistol which was hidden in my bosom; every sound terrified me, but I resolved that I would sell my life dearly and not shrink from the conflict until my own life or that of my adversary was extinguished. Elizabeth observed my agitation for some time in timid and fearful silence, but there was something in my glance which communicated terror to her, and trembling, she asked, "What is it that agitates you, my dear Victor? What is it you fear?"

"Oh! Peace, peace, my love," replied I; "this night, and all will be safe; but this night is dreadful, very dreadful."

I passed an hour in this state of mind, when suddenly I reflected how fearful the combat which I momentarily expected would be to my wife, and I earnestly entreated her to retire, resolving not to join her until I had obtained some knowledge as to the situation of my enemy.

She left me, and I continued some time walking up and down the passages of the house and inspecting every corner that might afford a retreat to my adversary. But I discovered no trace of him and was beginning to conjecture that some fortunate chance had intervened to prevent the execution of his menaces when suddenly I heard a shrill and dreadful scream. It came from the room into which Elizabeth had retired. As I heard it, the whole truth rushed into my mind, my arms dropped, the motion of every muscle and fibre was suspended; I could feel the blood trickling in my veins and tingling in the extremities of my limbs. This state lasted but for an instant; the scream was repeated, and I rushed into the room. Great God! Why did I not then expire! Why am I here to relate the destruction of the best hope and the purest creature on earth? She was there, lifeless and inanimate, thrown across the bed, her head hanging down and her pale and distorted features half covered by her hair. Everywhere I turn I see the same figure – her bloodless arms and relaxed form flung by the murderer on its bridal bier. Could I behold this and live? Alas! Life is obstinate and clings closest where it is most hated. For a moment only did I lose recollection; I fell senseless on the ground.

When I recovered I found myself surrounded by the people of the inn; their countenances expressed a breathless terror, but the horror of others appeared only as a mockery, a shadow of the feelings that oppressed me. I escaped from them to the room where lay the body of Elizabeth, my love, my wife, so lately living, so dear, so worthy. She had been moved from the posture in which I had first beheld her, and now, as she lay, her head upon her arm and a handkerchief thrown across her face and neck, I might have supposed her asleep. I rushed towards her and embraced her with ardour, but the deadly languor and coldness of the limbs told me that what I now held in my arms had ceased to be the Elizabeth whom I had loved and cherished. The murderous mark of the fiend's grasp was on her neck, and the breath had ceased to issue from her lips. While I still hung over her in the agony of despair, I happened to look up. The windows of the room had before been darkened, and I felt a kind of panic on seeing the pale yellow light of the moon illuminate the chamber. The shutters had been thrown back, and with a sensation of horror not to be described, I saw at the open window a figure the most hideous and abhorred. A grin was on the face of the monster; he seemed to jeer, as with his fiendish finger he pointed towards the corpse of my wife. I rushed towards the window, and drawing a pistol from my bosom, fired; but he eluded me, leaped from his station, and running with the swiftness of lightning, plunged into the lake.

The report of the pistol brought a crowd into the room. I pointed to the spot where he had disappeared, and we followed the track with boats; nets were cast, but in vain. After passing several hours, we returned hopeless, most of my companions believing it to have been a form conjured up by my fancy. After having landed, they proceeded to search the country, parties going in different directions among the woods and vines.

I attempted to accompany them and proceeded a short distance from the house, but my head whirled round, my steps were like those of a drunken man, I fell at last in a state of utter exhaustion; a film covered my eyes, and my skin was parched with the heat of fever. In this state I was carried back and placed on a bed, hardly conscious of what had happened; my eyes wandered round the room as if to seek something that I had lost.

After an interval I arose, and as if by instinct, crawled into the room where the corpse of my beloved lay. There were women weeping around; I hung over it and joined my sad tears to theirs; all this time no distinct idea presented itself to my mind, but my thoughts rambled to various subjects, reflecting confusedly on my misfortunes and their cause. I was bewildered, in a cloud of wonder and horror. The death of William, the execution of Justine, the murder of Clerval, and lastly of my wife; even at that moment I knew not that my only remaining friends were safe from the malignity of the fiend; my father even now might be writhing under his grasp, and Ernest might be dead at his feet. This idea made me shudder and recalled me to action. I started up and resolved to return to Geneva with all possible speed.

There were no horses to be procured, and I must return by the lake; but the wind was unfavourable, and the rain fell in torrents. However, it was hardly morning, and I might reasonably hope to arrive by night. I hired men to row and took an oar myself, for I had always experienced relief from mental torment in bodily exercise. But the overflowing misery I now felt, and the excess of agitation that I endured rendered me incapable of any exertion. I threw down the oar, and leaning my head upon my hands, gave way to every gloomy idea that arose. If I looked up, I saw scenes which were familiar to me in my happier time and which I had contemplated but the day before in the company of her who was now but a shadow and a recollection. Tears streamed from my eyes. The rain had ceased for a moment, and I saw the fish play in the waters as they had done a few hours before; they had then been observed by Elizabeth. Nothing is so painful to the human mind as a great and sudden change. The sun might shine or the clouds might lower, but nothing could appear to me as it had done the day before. A fiend had snatched from me every hope of future happiness; no creature had ever been so miserable as I was; so frightful an event is single in the history of man. But why should I dwell upon the incidents that followed this last overwhelming event? Mine has been a tale of horrors; I have reached their acme, and what I must now relate can but be tedious to you. Know that, one by one, my friends were snatched away; I was left desolate. My own strength is exhausted, and I must tell, in a few words, what remains of my hideous narration. I arrived at Geneva. My father and Ernest yet lived, but the former sunk under the tidings that I bore. I see him now, excellent and venerable old man! His eyes wandered in vacancy, for they had lost their charm and their delight – his Elizabeth, his more than daughter, whom he doted on with all that affection which a man feels, who in the decline of life, having few affections, clings more earnestly to those that remain. Cursed, cursed be the fiend that brought misery on his grey hairs and doomed him to waste in wretchedness! He could not live under the horrors that were accumulated around him; the springs of existence suddenly gave way; he was unable to rise from his bed, and in a few days he died in my arms.

What then became of me? I know not; I lost sensation, and chains and darkness were the only objects that pressed upon me. Sometimes, indeed, I dreamt that I wandered in flowery meadows and pleasant vales with the friends of my youth, but I awoke and found myself in a dungeon. Melancholy followed, but by degrees I gained a clear conception of my miseries and situation and was then released from my prison. For they had called me mad, and during many months, as I understood, a solitary cell had been my habitation.

Liberty, however, had been a useless gift to me, had I not, as I awakened to reason, at the same time awakened to revenge. As the memory of past misfortunes pressed upon me, I began to reflect on their cause – the monster whom I had created, the miserable daemon whom I had sent abroad into the world for my destruction. I was possessed by a maddening rage when I thought of him, and desired and ardently prayed that I might have him within my grasp to wreak a great and signal revenge on his cursed head.

Nor did my hate long confine itself to useless wishes; I began to reflect on the best means of securing him; and for this purpose, about a month after my release, I repaired to a criminal judge in the town and told him that I had an accusation to make, that I knew the destroyer of my family, and that I required him to exert his whole authority for the apprehension of the murderer. The magistrate listened to me with attention and kindness.

"Be assured, sir," said he, "no pains or exertions on my part shall be spared to discover the villain."

"I thank you," replied I; "listen, therefore, to the deposition that I have to make. It is indeed a tale so strange that I should fear you would not credit it were there not something in truth which, however wonderful, forces conviction. The story is too connected to be mistaken for a dream, and I have no motive for falsehood." My manner as I thus addressed him was impressive but calm; I had formed in my own heart a resolution to pursue my destroyer to death, and this purpose quieted my agony and for an interval reconciled me to life. I now related my history briefly but with firmness and precision, marking the dates with accuracy and never deviating into invective or exclamation.

The magistrate appeared at first perfectly incredulous, but as I continued he became more attentive and interested; I saw him sometimes shudder with horror; at others a lively surprise, unmingled with disbelief, was painted on his countenance. When I had concluded my narration I said, "This is the being whom I accuse and for whose seizure and punishment I call upon you to exert your whole power. It is your duty as a magistrate, and I believe and hope that your feelings as a man will not revolt from the execution of those functions on this occasion." This address caused a considerable change in the physiognomy of my own auditor. He had heard my story with that half kind of belief that is given to a tale of spirits and supernatural events; but when he was called upon to act officially in consequence, the whole tide of his incredulity returned. He, however, answered mildly, "I would willingly afford you every aid in your pursuit, but the creature of whom you speak appears to have powers which would put all my exertions to defiance. Who can follow an animal which can traverse the sea of ice and inhabit caves and dens where no man would venture to intrude? Besides, some months have elapsed since the commission of his crimes, and no one can conjecture to what place he has wandered or what region he may now inhabit."

"I do not doubt that he hovers near the spot which I inhabit, and if he has indeed taken refuge in the Alps, he may be hunted like the chamois and destroyed as a beast of prey. But I perceive your thoughts; you do not credit my narrative and do not intend to pursue my enemy with the punishment which is his desert." As I spoke, rage sparkled in my eyes; the magistrate was intimidated. "You are mistaken," said he. "I will exert myself, and if it is in my power to seize the monster, be assured that he shall suffer punishment proportionate to his crimes. But I fear, from what you have yourself described to be his properties, that this will prove impracticable; and thus, while every proper measure is pursued, you should make up your mind to disappointment."

"That cannot be; but all that I can say will be of little avail. My revenge is of no moment to you; yet, while I allow it to be a vice, I confess that it is the devouring and only passion of my soul. My rage is unspeakable when I reflect that the murderer, whom I have turned loose upon society, still exists. You refuse my just demand; I have but one resource, and I devote myself, either in my life or death, to his destruction."

I trembled with excess of agitation as I said this; there was a frenzy in my manner, and something, I doubt not, of that haughty fierceness which the martyrs of old are said to have possessed. But to a Genevan magistrate, whose mind was occupied by far other ideas than those of devotion and heroism, this elevation of mind had much the appearance of madness. He endeavoured to soothe me as a nurse does a child and reverted to my tale as the effects of delirium.

"Man," I cried, "how ignorant art thou in thy pride of wisdom! Cease; you know not what it is you say."

I broke from the house angry and disturbed and retired to meditate on some other mode of action.

Chapter XXIV.

My present situation was one in which all voluntary thought was swallowed up and lost. I was hurried away by fury; revenge alone endowed me with strength and composure; it moulded my feelings and allowed me to be calculating and calm at periods when otherwise delirium or death would have been my portion.

My first resolution was to quit Geneva forever; my country, which, when I was happy and beloved, was dear to me, now, in my adversity, became hateful. I provided myself with a sum of money, together with a few jewels which had belonged to my mother, and departed. And now my wanderings began which are to cease but with life. I have traversed a vast portion of the earth and have endured all the hardships which travellers in deserts and barbarous countries are wont to meet. How I have lived I hardly know; many times have I stretched my failing limbs upon the sandy plain and prayed for death. But revenge kept me alive; I dared not die and leave my adversary in being.

When I quitted Geneva my first labour was to gain some clue by which I might trace the steps of my fiendish enemy. But my plan was unsettled, and I wandered many hours round the confines of the town, uncertain what path I should pursue. As night approached I found myself at the entrance of the cemetery where William, Elizabeth, and my father reposed. I entered it and approached the tomb which marked their graves. Everything was silent except the leaves of the trees, which were gently agitated by the wind; the night was nearly dark, and the scene would have been solemn and affecting even to an uninterested observer. The spirits of the departed seemed to flit around and to cast a shadow, which was felt but not seen, around the head of the mourner.

The deep grief which this scene had at first excited quickly gave way to rage and despair. They were dead, and I lived; their murderer also lived, and to destroy him I must drag out my weary existence. I knelt on the grass and kissed the earth and with quivering lips exclaimed, "By the sacred earth on which I kneel, by the shades that wander near me, by the deep and eternal grief that I feel, I swear; and by thee, O Night, and the spirits that preside over thee, to pursue the daemon who caused this misery, until he or I shall perish in mortal conflict. For this purpose I will preserve my life; to execute this dear revenge will I again behold the sun and tread the green herbage of earth, which otherwise should vanish from my eyes forever. And I call on you, spirits of the dead, and on you, wandering ministers of vengeance, to aid and conduct me in my work. Let the cursed and hellish monster drink deep of agony; let him feel the despair that now torments me." I had begun my adjuration with solemnity and an awe which almost assured me that the shades of my murdered friends heard and approved my devotion, but the furies possessed me as I concluded, and rage choked my utterance.

I was answered through the stillness of night by a loud and fiendish laugh. It rang on my ears long and heavily; the mountains re-echoed it, and I felt as if all hell surrounded me with mockery and laughter. Surely in that moment I should have been possessed by frenzy and have destroyed my miserable existence but that my vow was heard and that I was reserved for vengeance. The laughter died away, when a well-known and abhorred voice, apparently close to my ear, addressed me in an audible whisper, "I am satisfied, miserable wretch! You have determined to live, and I am satisfied."

I darted towards the spot from which the sound proceeded, but the devil eluded my grasp. Suddenly the broad disk of the moon arose and shone full upon his ghastly and distorted shape as he fled with more than mortal speed.

I pursued him, and for many months this has been my task. Guided by a slight clue, I followed the windings of the Rhone, but vainly. The blue Mediterranean appeared, and by a strange chance, I saw the fiend enter by night and hide himself in a vessel bound for the Black Sea. I took my passage in the same ship, but he escaped, I know not how.

Amidst the wilds of Tartary and Russia, although he still evaded me, I have ever followed in his track. Sometimes the peasants, scared by this horrid apparition, informed me of his path; sometimes he himself, who feared that if I lost all trace of him I should despair and die, left some mark to guide me. The snows descended on my head, and I saw the print of his huge step on the white plain. To you first entering on life, to whom care is new and agony unknown, how can you understand what I have felt and still feel? Cold, want, and fatigue were the least pains which I was destined to endure; I was cursed by some devil and carried about with me my eternal hell; yet still a spirit of good followed and directed my steps and when I most murmured would suddenly extricate me from seemingly insurmountable difficulties. Sometimes, when nature, overcome by hunger, sank under the exhaustion, a repast was prepared for me in the desert that restored and inspirited me. The fare was, indeed, coarse, such as the peasants of the country ate, but I will not doubt that it was set there by the spirits that I had invoked to aid me. Often, when all was dry, the heavens cloudless, and I was parched by thirst, a slight cloud would bedim the sky, shed the few drops that revived me, and vanish.

I followed, when I could, the courses of the rivers; but the daemon generally avoided these, as it was here that the population of the country chiefly collected. In other places human beings were seldom seen, and I generally subsisted on the wild animals that crossed my path. I had money with me and gained the friendship of the villagers by distributing it; or I brought with me some food that I had killed, which, after taking a small part, I always presented to those who had provided me with fire and utensils for cooking.

My life, as it passed thus, was indeed hateful to me, and it was during sleep alone that I could taste joy. O blessed sleep! Often, when most miserable, I sank to repose, and my dreams lulled me even to rapture. The spirits that guarded me had provided these moments, or rather hours, of happiness that I might retain strength to fulfil my pilgrimage. Deprived of this respite, I should have sunk under my hardships. During the day I was sustained and inspirited by the hope of night, for in sleep I saw my friends, my wife, and my beloved country; again I saw the benevolent countenance of my father, heard the silver tones of my Elizabeth's voice, and beheld Clerval enjoying health and youth. Often, when wearied by a toilsome march, I persuaded myself that I was dreaming until night should come and that I should then enjoy reality in the arms of my dearest friends. What agonizing fondness did I feel for them! How did I cling to their dear forms, as sometimes they haunted even my waking hours, and persuade myself that they still lived! At such moments vengeance, that burned within me, died in my heart, and I pursued my path towards the destruction of the daemon more as a task enjoined by heaven, as the mechanical impulse of some power of which I was unconscious, than as the ardent desire of my soul. What his feelings were whom I pursued I cannot know. Sometimes, indeed, he left marks in writing on the barks of the trees or cut in stone that guided me and instigated my fury. "My reign is not yet over" – these words were legible in one of these inscriptions – "you live, and my power is complete. Follow me; I seek the everlasting ices of the north, where you will feel the misery of cold and frost, to which I am impassive. You will find near this place, if you follow not too tardily, a dead hare; eat and be refreshed. Come on, my enemy; we have yet to wrestle for our lives, but many hard and miserable hours must you endure until that period shall arrive."

Scoffing devil! Again do I vow vengeance; again do I devote thee, miserable fiend, to torture and death. Never will I give up my search until he or I perish; and then with what ecstasy shall I join my Elizabeth and my departed friends, who even now prepare for me the reward of my tedious toil and horrible pilgrimage!

As I still pursued my journey to the northward, the snows thickened and the cold increased in a degree almost too severe to support. The peasants were shut up in their hovels, and only a few of the most hardy ventured forth to seize the animals whom starvation had forced from their hiding-places to seek for prey. The rivers were covered with ice, and no fish could be procured; and thus I was cut off from my chief article of maintenance. The triumph of my enemy increased with the difficulty of my labours. One inscription that he left was in these words: "Prepare! Your toils only begin; wrap yourself in furs and provide food, for we shall soon enter upon a journey where your sufferings will satisfy my everlasting hatred."

My courage and perseverance were invigorated by these scoffing words; I resolved not to fail in my purpose, and calling on heaven to support me, I continued with unabated fervour to traverse immense deserts, until the ocean appeared at a distance and formed the utmost boundary of the horizon. Oh! How unlike it was to the blue seasons of the south! Covered with ice, it was only to be distinguished from land by its superior wildness and ruggedness. The Greeks wept for joy when they beheld the Mediterranean from the hills of Asia, and hailed with rapture the boundary of their toils. I did not weep, but I knelt down and with a full heart thanked my guiding spirit for conducting me in safety to the place where I hoped, notwithstanding my adversary's gibe, to meet and grapple with him.

Some weeks before this period I had procured a sledge and dogs and thus traversed the snows with inconceivable speed. I know not whether the fiend possessed the same advantages, but I found that, as before I had daily lost ground in the pursuit, I now gained on him, so much so that when I first saw the ocean he was but one day's journey in advance, and I hoped to intercept him before he should reach the beach. With new courage, therefore, I pressed on, and in two days arrived at a wretched hamlet on the seashore. I inquired of the inhabitants concerning the fiend and gained accurate information. A gigantic monster, they said, had arrived the night before, armed with a gun and many pistols, putting to flight the inhabitants of a solitary cottage through fear of his terrific appearance. He had carried off their store of winter food, and placing it in a sledge, to draw which he had seized on a numerous drove of trained dogs, he had harnessed them, and the same night, to the joy of the horror-struck villagers, had pursued his journey across the sea in a direction that led to no land; and they conjectured that he must speedily be destroyed by the breaking of the ice or frozen by the eternal frosts.

On hearing this information I suffered a temporary access of despair. He had escaped me, and I must commence a destructive and almost endless journey across the mountainous ices of the ocean, amidst cold that few of the inhabitants could long endure and which I, the native of a genial and sunny climate, could not hope to survive. Yet at the idea that the fiend should live and be triumphant, my rage and vengeance returned, and like a mighty tide, overwhelmed every other feeling. After a slight repose, during which the spirits of the dead hovered round and instigated me to toil and revenge, I prepared for my journey. I exchanged my land-sledge for one fashioned for the inequalities of the frozen ocean, and purchasing a plentiful stock of provisions, I departed from land.

I cannot guess how many days have passed since then, but I have endured misery which nothing but the eternal sentiment of a just retribution burning within my heart could have enabled me to support. Immense and rugged mountains of ice often barred up my passage, and I often heard the thunder of the ground sea, which threatened my destruction. But again the frost came and made the paths of the sea secure.

By the quantity of provision which I had consumed, I should guess that I had passed three weeks in this journey; and the continual protraction of hope, returning back upon the heart, often wrung bitter drops of despondency and grief from my eyes. Despair had indeed almost secured her prey, and I should soon have sunk beneath this misery. Once, after the poor animals that conveyed me had with incredible toil gained the summit of a sloping ice mountain, and one, sinking under his fatigue, died, I viewed the expanse before me with anguish, when suddenly my eye caught a dark speck upon the dusky plain. I strained my sight to discover what it could be and uttered a wild cry of ecstasy when I distinguished a sledge and the distorted proportions of a well-known form within. Oh! With what a burning gush did hope revisit my heart! Warm tears filled my eyes, which I hastily wiped away, that they might not intercept the view I had of the daemon; but still my sight was dimmed by the burning drops, until, giving way to the emotions that oppressed me, I wept aloud.

But this was not the time for delay; I disencumbered the dogs of their dead companion, gave them a plentiful portion of food, and after an hour's rest, which was absolutely necessary, and yet which was bitterly irksome to me, I continued my route. The sledge was still visible, nor did I again lose sight of it except at the moments when for a short time some ice-rock concealed it with its intervening crags. I indeed perceptibly gained on it, and when, after nearly two days' journey, I beheld my enemy at no more than a mile distant, my heart bounded within me.

But now, when I appeared almost within grasp of my foe, my hopes were suddenly extinguished, and I lost all trace of him more utterly than I had ever done before. A ground sea was heard; the thunder of its progress, as the waters rolled and swelled beneath me, became every moment more ominous and terrific. I pressed on, but in vain. The wind arose; the sea roared; and, as with the mighty shock of an earthquake, it split and cracked with a tremendous and overwhelming sound. The work was soon finished; in a few minutes a tumultuous sea rolled between me and my enemy, and I was left drifting on a scattered piece of ice that was continually lessening and thus preparing for me a hideous death. In this manner many appalling hours passed; several of my dogs died, and I myself was about to sink under the accumulation of distress when I saw your vessel riding at anchor and holding forth to me hopes of succour and life. I had no conception that vessels ever came so far north and was astounded at the sight. I quickly destroyed part of my sledge to construct oars, and by these means was enabled, with infinite fatigue, to move my ice raft in the direction of your ship. I had determined, if you were going southwards, still to trust myself to the mercy of the seas rather than abandon my purpose. I hoped to induce you to grant me a boat with which I could pursue my enemy. But your direction was northwards. You took me on board when my vigour was exhausted, and I should soon have sunk under my multiplied hardships into a death which I still dread, for my task is unfulfilled.

Oh! When will my guiding spirit, in conducting me to the daemon, allow me the rest I so much desire; or must I die, and he yet live? If I do, swear to me, Walton, that he shall not escape, that you will seek him and satisfy my vengeance in his death. And do I dare to ask of you to undertake my pilgrimage, to endure the hardships that I have undergone? No; I am not so selfish. Yet, when I am dead, if he should appear, if the ministers of vengeance should conduct him to you, swear that he shall not live – swear that he shall not triumph over my accumulated woes and survive to add to the list of his dark crimes. He is eloquent and persuasive, and once his words had even power over my heart; but trust him not. His soul is as hellish as his form, full of treachery and fiend-like malice. Hear him not; call on the names of William, Justine, Clerval, Elizabeth, my father, and of the wretched Victor, and thrust your sword into his heart. I will hover near and direct the steel aright.

Walton, in continuation.
August 26th, 17—.

You have read this strange and terrific story, Margaret; and do you not feel your blood congeal with horror, like that which even now curdles mine? Sometimes, seized with sudden agony, he could not continue his tale; at others, his voice broken, yet piercing, uttered with difficulty the words so replete with anguish. His fine and lovely eyes were now lighted up with indignation, now subdued to downcast sorrow and quenched in infinite wretchedness. Sometimes he commanded his countenance and tones and related the most horrible incidents with a tranquil voice, suppressing every mark of agitation; then, like a volcano bursting forth, his face would suddenly change to an expression of the wildest rage as he shrieked out imprecations on his persecutor.

His tale is connected and told with an appearance of the simplest truth, yet I own to you that the letters of Felix and Safie, which he showed me, and the apparition of the monster seen from our ship, brought to me a greater conviction of the truth of his narrative than his asseverations, however earnest and connected. Such a monster has, then, really existence! I cannot doubt it, yet I am lost in surprise and admiration. Sometimes I endeavoured to gain from Frankenstein the particulars of his creature's formation, but on this point he was impenetrable. "Are you mad, my friend?" said he. "Or whither does your senseless curiosity lead you? Would you also create for yourself and the world a demoniacal enemy? Peace, peace! Learn my miseries and do not seek to increase your own." Frankenstein discovered that I made notes concerning his history; he asked to see them and then himself corrected and augmented them in many places, but principally in giving the life and spirit to the conversations he held with his enemy. "Since you have preserved my narration," said he, "I would not that a mutilated one should go down to posterity."

Thus has a week passed away, while I have listened to the strangest tale that ever imagination formed. My thoughts and every feeling of my soul have been drunk up by the interest for my guest which this tale and his own elevated and gentle manners have created. I wish to soothe him, yet can I counsel one so infinitely miserable, so destitute of every hope of consolation, to live? Oh, no! The only joy that he can now know will be when he composes his shattered spirit to peace and death. Yet he enjoys one comfort, the offspring of solitude and delirium; he believes that when in dreams he holds converse with his friends and derives from that communion consolation for his miseries or excitements to his vengeance, that they are not the creations of his fancy, but the beings themselves who visit him from the regions of a remote world. This faith gives a solemnity to his reveries that render them to me almost as imposing and interesting as truth.

Our conversations are not always confined to his own history and misfortunes. On every point of general literature he displays unbounded knowledge and a quick and piercing apprehension. His eloquence is forcible and touching; nor can I hear him, when he relates a pathetic incident or endeavours to move the passions of pity or love, without tears. What a glorious creature must he have been in the days of his prosperity, when he is thus noble and godlike in ruin! He seems to feel his own worth and the greatness of his fall.

"When younger," said he, "I believed myself destined for some great enterprise. My feelings are profound, but I possessed a coolness of judgment that fitted me for illustrious achievements. This sentiment of the worth of my nature supported me when others would have been oppressed, for I deemed it criminal to throw away in useless grief those talents that might be useful to my fellow creatures. When I reflected on the work I had completed, no less a one than the creation of a sensitive and rational animal, I could not rank myself with the herd of common projectors. But this thought, which supported me in the commencement of my career, now serves only to plunge me lower in the dust. All my speculations and hopes are as nothing, and like the archangel who aspired to omnipotence, I am chained in an eternal hell. My imagination was vivid, yet my powers of analysis and application were intense; by the union of these qualities I conceived the idea and executed the creation of a man. Even now I cannot recollect without passion my reveries while the work was incomplete. I trod heaven in my thoughts, now exulting in my powers, now burning with the idea of their effects. From my infancy I was imbued with high hopes and a lofty ambition; but how am I sunk! Oh! My friend, if you had known me as I once was, you would not recognize me in this state of degradation. Despondency rarely visited my heart; a high destiny seemed to bear me on, until I fell, never, never again to rise." Must I then lose this admirable being? I have longed for a friend; I have sought one who would sympathize with and love me. Behold, on these desert seas I have found such a one, but I fear I have gained him only to know his value and lose him. I would reconcile him to life, but he repulses the idea.

"I thank you, Walton," he said, "for your kind intentions towards so miserable a wretch; but when you speak of new ties and fresh affections, think you that any can replace those who are gone? Can any man be to me as Clerval was, or any woman another Elizabeth? Even where the affections are not strongly moved by any superior excellence, the companions of our childhood always possess a certain power over our minds which hardly any later friend can obtain. They know our infantine dispositions, which, however they may be afterwards modified, are never eradicated; and they can judge of our actions with more certain conclusions as to the integrity of our motives. A sister or a brother can never, unless indeed such symptoms have been shown early, suspect the other of fraud or false dealing, when another friend, however strongly he may be attached, may, in spite of himself, be contemplated with suspicion. But I enjoyed friends, dear not only through habit and association, but from their own merits; and wherever I am, the soothing voice of my Elizabeth and the conversation of Clerval will be ever whispered in my ear. They are dead, and but one feeling in such a solitude can persuade me to preserve my life. If I were engaged in any high undertaking or design, fraught with extensive utility to my fellow creatures, then could I live to fulfil it. But such is not my destiny; I must pursue and destroy the being to whom I gave existence; then my lot on earth will be fulfilled and I may die."

September 2nd.

My beloved Sister,

I write to you, encompassed by peril and ignorant whether I am ever doomed to see again dear England and the dearer friends that inhabit it. I am surrounded by mountains of ice which admit of no escape and threaten every moment to crush my vessel. The brave fellows whom I have persuaded to be my companions look towards me for aid, but I have none to bestow. There is something terribly appalling in our situation, yet my courage and hopes do not desert me. Yet it is terrible to reflect that the lives of all these men are endangered through me. If we are lost, my mad schemes are the cause.

And what, Margaret, will be the state of your mind? You will not hear of my destruction, and you will anxiously await my return. Years will pass, and you will have visitings of despair and yet be tortured by hope. Oh! My beloved sister, the sickening failing of your heart-felt expectations is, in prospect, more terrible to me than my own death.

But you have a husband and lovely children; you may be happy. Heaven bless you and make you so!

My unfortunate guest regards me with the tenderest compassion. He endeavours to fill me with hope and talks as if life were a possession which he valued. He reminds me how often the same accidents have happened to other navigators who have attempted this sea, and in spite of myself, he fills me with cheerful auguries. Even the sailors feel the power of his eloquence; when he speaks, they no longer despair; he rouses their energies, and while they hear his voice they believe these vast mountains of ice are mole-hills which will vanish before the resolutions of man. These feelings are transitory; each day of expectation delayed fills them with fear, and I almost dread a mutiny caused by this despair.

September 5th.

A scene has just passed of such uncommon interest that, although it is highly probable that these papers may never reach you, yet I cannot forbear recording it.

We are still surrounded by mountains of ice, still in imminent danger of being crushed in their conflict. The cold is excessive, and many of my unfortunate comrades have already found a grave amidst this scene of desolation. Frankenstein has daily declined in health; a feverish fire still glimmers in his eyes, but he is exhausted, and when suddenly roused to any exertion, he speedily sinks again into apparent lifelessness.

I mentioned in my last letter the fears I entertained of a mutiny. This morning, as I sat watching the wan countenance of my friend – his eyes half closed and his limbs hanging listlessly – I was roused by half a dozen of the sailors, who demanded admission into the cabin. They entered, and their leader addressed me. He told me that he and his companions had been chosen by the other sailors to come in deputation to me to make me a requisition which, in justice, I could not refuse. We were immured in ice and should probably never escape, but they feared that if, as was possible, the ice should dissipate and a free passage be opened, I should be rash enough to continue my voyage and lead them into fresh dangers, after they might happily have surmounted this. They insisted, therefore, that I should engage with a solemn promise that if the vessel should be freed I would instantly direct my course southwards.

This speech troubled me. I had not despaired, nor had I yet conceived the idea of returning if set free. Yet could I, in justice, or even in possibility, refuse this demand? I hesitated before I answered, when Frankenstein, who had at first been silent, and indeed appeared hardly to have force enough to attend, now roused himself; his eyes sparkled, and his cheeks flushed with momentary vigour. Turning towards the men, he said, "What do you mean? What do you demand of your captain? Are you, then, so easily turned from your design? Did you not call this a glorious expedition?

"And wherefore was it glorious? Not because the way was smooth and placid as a southern sea, but because it was full of dangers and terror, because at every new incident your fortitude was to be called forth and your courage exhibited, because danger and death surrounded it, and these you were to brave and overcome. For this was it a glorious, for this was it an honourable undertaking. You were hereafter to be hailed as the benefactors of your species, your names adored as belonging to brave men who encountered death for honour and the benefit of mankind. And now, behold, with the first imagination of danger, or, if you will, the first mighty and terrific trial of your courage, you shrink away and are content to be handed down as men who had not strength enough to endure cold and peril; and so, poor souls, they were chilly and returned to their warm firesides. Why, that requires not this preparation; ye need not have come thus far and dragged your captain to the shame of a defeat merely to prove yourselves cowards. Oh! Be men, or be more than men. Be steady to your purposes and firm as a rock. This ice is not made of such stuff as your hearts may be; it is mutable and cannot withstand you if you say that it shall not. Do not return to your families with the stigma of disgrace marked on your brows. Return as heroes who have fought and conquered and who know not what it is to turn their backs on the foe." He spoke this with a voice so modulated to the different feelings expressed in his speech, with an eye so full of lofty design and heroism, that can you wonder that these men were moved? They looked at one another and were unable to reply. I spoke; I told them to retire and consider of what had been said, that I would not lead them farther north if they strenuously desired the contrary, but that I hoped that, with reflection, their courage would return. They retired and I turned towards my friend, but he was sunk in languor and almost deprived of life.

How all this will terminate, I know not, but I had rather die than return shamefully, my purpose unfulfilled. Yet I fear such will be my fate; the men, unsupported by ideas of glory and honour, can never willingly continue to endure their present hardships.

September 7th.

The die is cast; I have consented to return if we are not destroyed. Thus are my hopes blasted by cowardice and indecision; I come back ignorant and disappointed. It requires more philosophy than I possess to bear this injustice with patience.

September 12th.

It is past; I am returning to England. I have lost my hopes of utility and glory; I have lost my friend. But I will endeavour to detail these bitter circumstances to you, my dear sister; and while I am wafted towards England and towards you, I will not despond.

September 9th, the ice began to move, and roarings like thunder were heard at a distance as the islands split and cracked in every direction. We were in the most imminent peril, but as we could only remain passive, my chief attention was occupied by my unfortunate guest whose illness increased in such a degree that he was entirely confined to his bed. The ice cracked behind us and was driven with force towards the north; a breeze sprang from the west, and on the 11th the passage towards the south became perfectly free. When the sailors saw this and that their return to their native country was apparently assured, a shout of tumultuous joy broke from them, loud and long-continued. Frankenstein, who was dozing, awoke and asked the cause of the tumult. "They shout," I said, "because they will soon return to England."

"Do you, then, really return?"

"Alas! Yes; I cannot withstand their demands. I cannot lead them unwillingly to danger, and I must return."

"Do so, if you will; but I will not. You may give up your purpose, but mine is assigned to me by heaven, and I dare not. I am weak, but surely the spirits who assist my vengeance will endow me with sufficient strength." Saying this, he endeavoured to spring from the bed, but the exertion was too great for him; he fell back and fainted.

It was long before he was restored, and I often thought that life was entirely extinct. At length he opened his eyes; he breathed with difficulty and was unable to speak. The surgeon gave him a composing draught and ordered us to leave him undisturbed. In the meantime he told me that my friend had certainly not many hours to live.

His sentence was pronounced, and I could only grieve and be patient. I sat by his bed, watching him; his eyes were closed, and I thought he slept; but presently he called to me in a feeble voice, and bidding me come near, said, "Alas! The strength I relied on is gone; I feel that I shall soon die, and he, my enemy and persecutor, may still be in being. Think not, Walton, that in the last moments of my existence I feel that burning hatred and ardent desire of revenge I once expressed; but I feel myself justified in desiring the death of my adversary. During these last days I have been occupied in examining my past conduct; nor do I find it blamable. In a fit of enthusiastic madness I created a rational creature and was bound towards him to assure, as far as was in my power, his happiness and well-being.

"This was my duty, but there was another still paramount to that. My duties towards the beings of my own species had greater claims to my attention because they included a greater proportion of happiness or misery. Urged by this view, I refused, and I did right in refusing, to create a companion for the first creature. He showed unparalleled malignity and selfishness in evil; he destroyed my friends; he devoted to destruction beings who possessed exquisite sensations, happiness, and wisdom; nor do I know where this thirst for vengeance may end. Miserable himself that he may render no other wretched, he ought to die. The task of his destruction was mine, but I have failed. When actuated by selfish and vicious motives, I asked you to undertake my unfinished work, and I renew this request now, when I am only induced by reason and virtue.

"Yet I cannot ask you to renounce your country and friends to fulfil this task; and now that you are returning to England, you will have little chance of meeting with him. But the consideration of these points, and the well balancing of what you may esteem your duties, I leave to you; my judgment and ideas are already disturbed by the near approach of death. I dare not ask you to do what I think right, for I may still be misled by passion.

"That he should live to be an instrument of mischief disturbs me; in other respects, this hour, when I momentarily expect my release, is the only happy one which I have enjoyed for several years. The forms of the beloved dead flit before me, and I hasten to their arms. Farewell, Walton! Seek happiness in tranquillity and avoid ambition, even if it be only the apparently innocent one of distinguishing yourself in science and discoveries. Yet why do I say this? I have myself been blasted in these hopes, yet another may succeed."

His voice became fainter as he spoke, and at length, exhausted by his effort, he sank into silence. About half an hour afterwards he attempted again to speak but was unable; he pressed my hand feebly, and his eyes closed forever, while the irradiation of a gentle smile passed away from his lips.

Margaret, what comment can I make on the untimely extinction of this glorious spirit? What can I say that will enable you to understand the depth of my sorrow? All that I should express would be inadequate and feeble. My tears flow; my mind is overshadowed by a cloud of disappointment. But I journey towards England, and I may there find consolation.

I am interrupted. What do these sounds portend? It is midnight; the breeze blows fairly, and the watch on deck scarcely stir. Again there is a sound as of a human voice, but hoarser; it comes from the cabin where the remains of Frankenstein still lie. I must arise and examine. Good night, my sister.

Great God! what a scene has just taken place! I am yet dizzy with the remembrance of it. I hardly know whether I shall have the power to detail it; yet the tale which I have recorded would be incomplete without this final and wonderful catastrophe. I entered the cabin where lay the remains of my ill-fated and admirable friend. Over him hung a form which I cannot find words to describe – gigantic in stature, yet uncouth and distorted in its proportions. As he hung over the coffin, his face was concealed by long locks of ragged hair; but one vast hand was extended, in colour and apparent texture like that of a mummy. When he heard the sound of my approach, he ceased to utter exclamations of grief and horror and sprung towards the window. Never did I behold a vision so horrible as his face, of such loathsome yet appalling hideousness. I shut my eyes involuntarily and endeavoured to recollect what were my duties with regard to this destroyer. I called on him to stay.

He paused, looking on me with wonder, and again turning towards the lifeless form of his creator, he seemed to forget my presence, and every feature and gesture seemed instigated by the wildest rage of some uncontrollable passion.

"That is also my victim!" he exclaimed. "In his murder my crimes are consummated; the miserable series of my being is wound to its close! Oh, Frankenstein! Generous and self-devoted being! What does it avail that I now ask thee to pardon me? I, who irretrievably destroyed thee by destroying all thou lovedst. Alas! He is cold, he cannot answer me." His voice seemed suffocated, and my first impulses, which had suggested to me the duty of obeying the dying request of my friend in destroying his enemy, were now suspended by a mixture of curiosity and compassion. I approached this tremendous being; I dared not again raise my eyes to his face, there was something so scaring and unearthly in his ugliness. I attempted to speak, but the words died away on my lips. The monster continued to utter wild and incoherent self-reproaches. At length I gathered resolution to address him in a pause of the tempest of his passion.

"Your repentance," I said, "is now superfluous. If you had listened to the voice of conscience and heeded the stings of remorse before you had urged your diabolical vengeance to this extremity, Frankenstein would yet have lived."

"And do you dream?" said the daemon. "Do you think that I was then dead to agony and remorse? He," he continued, pointing to the corpse, "he suffered not in the consummation of the deed. Oh! Not the ten-thousandth portion of the anguish that was mine during the lingering detail of its execution. A frightful selfishness hurried me on, while my heart was poisoned with remorse. Think you that the groans of Clerval were music to my ears? My heart was fashioned to be susceptible of love and sympathy, and when wrenched by misery to vice and hatred, it did not endure the violence of the change without torture such as you cannot even imagine.

"After the murder of Clerval I returned to Switzerland, heart-broken and overcome. I pitied Frankenstein; my pity amounted to horror; I abhorred myself. But when I discovered that he, the author at once of my existence and of its unspeakable torments, dared to hope for happiness, that while he accumulated wretchedness and despair upon me he sought his own enjoyment in feelings and passions from the indulgence of which I was forever barred, then impotent envy and bitter indignation filled me with an insatiable thirst for vengeance. I recollected my threat and resolved that it should be accomplished. I knew that I was preparing for myself a deadly torture, but I was the slave, not the master, of an impulse which I detested yet could not disobey. Yet when she died! Nay, then I was not miserable. I had cast off all feeling, subdued all anguish, to riot in the excess of my despair. Evil thenceforth became my good. Urged thus far, I had no choice but to adapt my nature to an element which I had willingly chosen. The completion of my demoniacal design became an insatiable passion. And now it is ended; there is my last victim!"

I was at first touched by the expressions of his misery; yet, when I called to mind what Frankenstein had said of his powers of eloquence and persuasion, and when I again cast my eyes on the lifeless form of my friend, indignation was rekindled within me. "Wretch!" I said. "It is well that you come here to whine over the desolation that you have made. You throw a torch into a pile of buildings, and when they are consumed, you sit among the ruins and lament the fall. Hypocritical fiend! If he whom you mourn still lived, still would he be the object, again would he become the prey, of your accursed vengeance. It is not pity that you feel; you lament only because the victim of your malignity is withdrawn from your power."

"Oh, it is not thus – not thus," interrupted the being. "Yet such must be the impression conveyed to you by what appears to be the purport of my actions. Yet I seek not a fellow feeling in my misery. No sympathy may I ever find. When I first sought it, it was the love of virtue, the feelings of happiness and affection with which my whole being overflowed, that I wished to be participated. But now that virtue has become to me a shadow, and that happiness and affection are turned into bitter and loathing despair, in what should I seek for sympathy? I am content to suffer alone while my sufferings shall endure; when I die, I am well satisfied that abhorrence and opprobrium should load my memory. Once my fancy was soothed with dreams of virtue, of fame, and of enjoyment. Once I falsely hoped to meet with beings who, pardoning my outward form, would love me for the excellent qualities which I was capable of unfolding. I was nourished with high thoughts of honour and devotion. But now crime has degraded me beneath the meanest animal. No guilt, no mischief, no malignity, no misery, can be found comparable to mine. When I run over the frightful catalogue of my sins, I cannot believe that I am the same creature whose thoughts were once filled with sublime and transcendent visions of the beauty and the majesty of goodness. But it is even so; the fallen angel becomes a malignant devil. Yet even that enemy of God and man had friends and associates in his desolation; I am alone.

"You, who call Frankenstein your friend, seem to have a knowledge of my crimes and his misfortunes. But in the detail which he gave you of them he could not sum up the hours and months of misery which I endured wasting in impotent passions. For while I destroyed his hopes, I did not satisfy my own desires. They were forever ardent and craving; still I desired love and fellowship, and I was still spurned. Was there no injustice in this? Am I to be thought the only criminal, when all humankind sinned against me? Why do you not hate Felix, who drove his friend from his door with contumely? Why do you not execrate the rustic who sought to destroy the saviour of his child? Nay, these are virtuous and immaculate beings! I, the miserable and the abandoned, am an abortion, to be spurned at, and kicked, and trampled on. Even now my blood boils at the recollection of this injustice.

"But it is true that I am a wretch. I have murdered the lovely and the helpless; I have strangled the innocent as they slept and grasped to death his throat who never injured me or any other living thing. I have devoted my creator, the select specimen of all that is worthy of love and admiration among men, to misery; I have pursued him even to that irremediable ruin.

"There he lies, white and cold in death. You hate me, but your abhorrence cannot equal that with which I regard myself. I look on the hands which executed the deed; I think on the heart in which the imagination of it was conceived and long for the moment when these hands will meet my eyes, when that imagination will haunt my thoughts no more.

"Fear not that I shall be the instrument of future mischief. My work is nearly complete. Neither yours nor any man's death is needed to consummate the series of my being and accomplish that which must be done, but it requires my own. Do not think that I shall be slow to perform this sacrifice. I shall quit your vessel on the ice raft which brought me thither and shall seek the most northern extremity of the globe; I shall collect my funeral pile and consume to ashes this miserable frame, that its remains may afford no light to any curious and unhallowed wretch who would create such another as I have been. I shall die. I shall no longer feel the agonies which now consume me or be the prey of feelings unsatisfied, yet unquenched. He is dead who called me into being; and when I shall be no more, the very remembrance of us both will speedily vanish. I shall no longer see the sun or stars or feel the winds play on my cheeks.

"Light, feeling, and sense will pass away; and in this condition must I find my happiness. Some years ago, when the images which this world affords first opened upon me, when I felt the cheering warmth of summer and heard the rustling of the leaves and the warbling of the birds, and these were all to me, I should have wept to die; now it is my only consolation. Polluted by crimes and torn by the bitterest remorse, where can I find rest but in death?

"Farewell! I leave you, and in you the last of humankind whom these eyes will ever behold. Farewell, Frankenstein! If thou wert yet alive and yet cherished a desire of revenge against me, it would be better satiated in my life than in my destruction. But it was not so; thou didst seek my extinction, that I might not cause greater wretchedness; and if yet, in some mode unknown to me, thou hadst not ceased to think and feel, thou wouldst not desire against me a vengeance greater than that which I feel. Blasted as thou wert, my agony was still superior to thine, for the bitter sting of remorse will not cease to rankle in my wounds until death shall close them forever.

"But soon," he cried with sad and solemn enthusiasm, "I shall die, and what I now feel be no longer felt. Soon these burning miseries will be extinct. I shall ascend my funeral pile triumphantly and exult in the agony of the torturing flames. The light of that conflagration will fade away; my ashes will be swept into the sea by the winds. My spirit will sleep in peace, or if it thinks, it will not surely think thus. Farewell."

He sprang from the cabin window as he said this, upon the ice raft which lay close to the vessel. He was soon borne away by the waves and lost in darkness and distance.

The End.

1 Coleridge: Rege a vén tengerészről (Szabó Lőrinc fordítása)

2 Percy Bysshe Shelley: Változékonyság (Orbán Ottó fordítása)

3 Wordsworth: Sorok a tintemi apátság fölött (Szabó Lőrinc fordítása)

4 Mutability by Percy Bysshe Shelley.

Impresszum

Kindle-varázs Kiadó, Kindle Téka

Pécs, 7632 Fülep L. u. 2. 7/25

Felelős kiadó: Fehér Péter PhD

Felelős szerkesztő: Fehér Péter PhD

Digitalizálás éve: 2012