A GERGELY PIPÁJA

Elbeszélés

Írta: SOMLAY KÁROLY

A novella a Vasárnapi Újság 1914/24-es számában jelent meg.

A digitalizálást és szerkesztést a Kindlevarázs készítette

(szerkesztette: Fehér Péter),

további PRC könyvek a Kindle Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat,

azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

2011

I.

Ősz volt. A tar mezők és a fonnyadó rétek felett már nem bogarásztak a fecskék. A deresedő fák levéltelen galyai közül már látszottak az üres madárfészkek. A legelőről jászol mellé fogták a gulyát és a határnak, ennek a nagy darab ősföldnek a pusztai kútgémen unatkozó szürkesas lett a gazdája.

A Körtésdomb palotája – a Pók Imre csőszkunyhója – is üres. A csőszi szegődés Györgynaptól Mihályig levén érvényes: a hogy a kopolyák szélein barnulni kezdett a mocsári bükköny és a vizenyős pástokon lila fejét kidugta az őszi kikerics, Pók Imre beköltözött a faluba a gölöncsérkorong mellé. Ősztől tavaszig szilkéket, csentösöket és más agyagedényt mesterkél a vén kányakirály.

A határmesgyéken túlról a Hernád zúgása hallatszik, a melyet a borsodi rónaság felől lihegő vonatok robogása tompít el néha. A lokomotív izgatott villanással suhan el a kis falu mellett. Pillantásra se érdemesíti a vályogházikókat, a melyek itt a berek alatt már vagy háromszáz év óta morogják a vétót a glóriás hódítónak, a Kultúrának… A zsuppos viskókban csupa vasfejű, konzervatív paraszt lakik, a kik még nem láttak amerikai dollárt. Se pap, se orvos, se jegyző nem székel ebben a kis kálomista pátriában; tanítót is csak egyet tartanak. Még szatócsboltjuk sincsen; a czinegehangú «Rosszkor-gyött» is csak azzal a czigánytaktikával képes a korcsmáját az enyészettől megmenteni, hogy gabonában és gyapjúban ügynököl a miskolczi hetivásáron. Pedig a korcsmára itt igazán nagy szükség van. A korcsmában szokták egymás koponyáját vasárnap délutánonként a tezsvírek meglékelni; ez az operáczió arra jó, hogy a vér fölöslegje elfolyik ugyan, de azért nem esik kár a komák testi épségén. A hársak alatt rogyadozó kis templomhoz is talán vagy száz év óta nem nyúlt se kőmives, se ács; új ház is csak akkor készül, ha valamelyik régi háznak a vihar szétrúgja a bordáit.

Valamikor félsarkantyús nemesek laktak itt. De a nemzetes urak lekoptak, elfogytak. Az egy-kettő – a ki megmaradt magnak – azt se tudja, hogy miből él… Az egyik orvvadász, a másik kuruzsló baromorvos, a harmadiknak a viskóján rozsdás csiszlikczímer merészkedik ki a padláslyukon. Most már pógárember a bíró; az öreg Verrasztó Illés a falu Mózese. Az ő esze, az ő jobbkeze itt az út és az igazság.

A legifjabbik fia, a Gergely csak a múlt őszön szabadult haza a priepoljei bakaéletből. Gazdag legény, de azért úgy dolgozik, mint a legutolsó cseléd. Most épen a krumplit hordja haza szekéren a tagról. A partos úton csínján gyeplőzi az ideges csikókat, – a Szárcsát és a Bandit, – mert a zabon nevelt fiatal állat néha a rögtől is megijed.

A Kikirinél megállítja a csikókat; egy félmeszely vinkót hamarosan lenyel a krumplisszekér tetején, aztán rágyújt a sürjeszárú pipára és most már bővebben, enyiczkei grófosan ereszti a gyeplőt. A falu alá érve szemeire gyűri a kalapja peremét, a dohányt lenyomkodja a pipában és kényes ülésbe igazodik. így alkony tájban szoktak a leányok az utczasoron hármasnégyes rajokba szedelőzködni; hát ne mondja senki, hogy a Verrasztó Gergely szalmalegény, a ki úgy ül a szekéren, mint a csonka koldus a talyigavégen!

A Fábián Bódiék előtt három leány nyihog. A kettő már anyányi; a harmadik még csak olyan paszkoncza, a kinek alig ér a varkocsa a jobbfülétől a balfüléig. A szót az Amál viszi; a féltelkes Fábián Bódi lyánya a szóvivő. Fecseg, mint a fiatal rigó, a ki untalan más és más nótába kezd. A Gergely szekere diczczen-döczczen a kerékfogó, barna porban. A három lyány azon mód cselekszik, mintha nem is látnák a krumplis szekeret. Csak akkor hül el bennök a hang, mikor a legény vigyorogva rájuk bődül a zsákok tetejéről:

– Már megint leégett az anyád rántása Amál. A kozma szaga szinte harapja az orromat. Inkább az anyád kezénél lógnál, semhogy itt pletykázol!

A lányok szemei összevillannak. Az Amál el is pirul, de aztán egy pillanat alatt kurázsiba kap.

– Te is inkább fognád az agyaradra a pipádat! – nyelvelt a legényre, – úgy kalimpál a szádon a pipa, mint a fiagém csőrében a békaláb!

Most a legényen volt az elröstelkedés sora. Mind a két markát a gyeplőn tartotta, hát csak a nyelvével intézhette el a pipát. A zápfogára akarta igazítani a sürjeszárat, de a pipa, – a poklos! – valahogy kisiklott a szájából és a porba esett.

– Vigyázz te! Vigyázz, ha mondom, mert bizisten, a fejed is legurul a nyakadról! – kaczagott az Amál.

– A ragyo…góját! – morogta a legény és le akart ugorni a pipáért, de a Szárcsa akkorát rántott a szekéren, hogy majd felborította. Amál meg se mozdult a helyéből, csak nevetett. A másik nagy leány is gúnyosan vihogott a legényre. Csak a kis paszkoncza nem nevetett, hanem fölemelte a pipát, letörülte róla kötényével a port és a legénynek nyújtotta, mondván:

– Éhen a pipája Gergely bátyám!

– Jól van Márta! Szaporalábú menyecske lesz belőled, ha még vagy egy arasznyira növekszik a fejed! – kummogott Gergely és mérgében nagyot rántott a gyeplőszáron.

A csikók, – mintha segíteni akartak volna a fonák állapoton, – szügyre kapták a hámot és úgy elrobogtak, hogy a por a felhőkig szállt a szekér után.

II.

A ki felületesen gondolkodik, hamar elnézett volna a felett a csekélység felett, hogy a minap, – a mikor a Gergely pipája kicsúszott a fogai alól, – a két nagyobb lyány mókát faragott belőle; a harmadik azonban, az a szeplős kis gezemicze, – a kire egy katonaviselt legény nem is igen szokott két szemmel nézni, – az megsajnálta őtet és föladta az átkos pipát a szekérre. Nemcsak hogy föladta, de még a port is letörölte róla a kötényével…

A Gergely okos ember; ő ebből a csekélységből is meg tudta formálni a három lyány karakterét. Napokig a pipahistórián törte a fejét ós szótlanul járt-kelt a szérűskertben búgó cséplőgép körül. Hiszen törhette is a fejét, mert a Fábián Amál a menyasszonya volt. Pünkösdkor küldte hozzája a mátkatálat és most az őszön, a cséplés után kellene véle oltár elé állani.

– Hm! Ha valakinek az aprólékos dolgokban nincsen szíve, az a nagy dolgokat is szív nélkül csinálja… Úgy-e az Amál nem adta föl a minap a pipát? Lám az a kis csirke, az föladta… Az föladta, pedig az nemes lyány Annak nem törött le a két karja a pipám alatt! – gondolta és az öklével arra felé hadonászott, a merre a Fábiánok laknak.

Lassanként harmóniába higgadt a kedélye; de azért folyton a pipán, az Amálon és a kis Mártán meditált és a régi érzések kialvását és új képzetek, frissebb, melegebb átérzések áramlását látta a lelkében. A vajúdó töprengések és elborulások után mint a selyemszárnyú pillék, mint a mézet hordó méhek, úgy lepték be a szívét az új érzelmek.

– Ki hinné? Ki hinné? Az a kis gubó… az a kis paszkoncza… az a szeplős gezemiczelyány… A kis Tóosok Márta… Tán még fésülködni se tud… tán még az anyja fésülgeti a sárga libahaját… Mikor lesz az feleségnek való? – aggódott az egyik eszével.

– Mikor-e? Hát egy év múlva úgy megkeményszik a csípője, hogy akár diót lehet törni rajta kalapáccsal! – vigasztalódott a másik eszével.

Amálnak fel se igen tűnt, hogy a Gergely pár nap óta nem járogat a házukhoz. Fel se tételezte a legényről, hogy az ostoba tréfa miatt duzzogjon. Azt hitte, hogy egész nap a cséplőmasina körül tesz-vesz. Csak akkor döbbent meg, a mikor egy reggelen az anyja a pitarban az ajtókilincsen egy csipkés kendőt talált. Rögtön megismerték a kendőt: az Amál mátkakendője volt, a melyet pünkösdkor adott a Verrasztó Gergelynek. A leány tisztán látta a visszaadott kendőhöz fűződő szándékokat és azoknak az ő életébe nyúló következéseit. Ijedtében az az érzése lett, hogy földhöz nőttek a lábai.

– Te lyány, szóltál te a Gergelynek valamit? Összeszólalkoztatok, hó? – kérdezi tőle az anyja.

– Nem én, édes! Nem mondtam én néki egy görbe szót se! – pihegte Amál.

– Hát mi nem fór akkor a fogára?

– Mit tudom én, hogy miért rugaszkodik ?!

A szenzácziót leplezték, amíg lehetett. Ám nem azért vannak a faluban a csúfhordó vénasszonyok és az irigy lyánypajtások, hogy az ilyen nagy eset reggeltől estig titok maradjon. Az öreg Verrasztó hát megszólította a fiát:

– Igaz-e?

– Igaz! – mondta mellét felduzmálva a legény.

– Miért tetted Amálra a szégyent?

– Csak! Inkább menjünk kétfelé most, a mikor még lehet; későbbet nehezebben menne a válás.

– Igen fennen kezdesz héjázni! Majd elszédül az agyad! Nem félsz, hogy képen csaplak, kölyök?

– Ő felségénél nem kölyök, hanem Mann, még pedig Flügelmann volt a becsületem! Ha pedig arczon akar kiéd csapni, hát csapjon!… Az apa ütése áldás a gyerekére.

Az öreg meghökkent az elszánt, higgadt hangtól.

– Talán nem akarsz házasodni? – kérdezte valamivel enyhébben.

– Hogyne akarnék? A Tóosok Mártát…

– Azt a koldus nemes kölyköt? Hisz az egész vagyonkájuk belefér egy tökhéjba! Annyi gabonájuk se terem, hogy egy tyúkfi kiteleljen rajta! A lyánynak is alig van egy szoknyingnál több gúnyája.

– Van a boltban, csak venni kell! A Verrasztó Illés bíró uram menye nem szokott a szomszédba járni szoknyingért!

– Nem ám! Nem ám! Az eleven ördög bújjék a dolgotokba! De ez a nagy szégyen a Fábián Bódiékon…

– A ki kereste, nyögje! – dörmögött a legény és kiballagott a szérűbe a kazlakat simálni.

III.

A következő tavaszon egy vasárnap délután nagy lánycsapat sorjázott a rétre cziczázni. Nótaszóval voltak. Köztük volt a Fábián Amál is. Utolsónak kullogott a szelíd kis Márta. Gergely a házuk előtt egy eperfához dőlve nézte a lármás csapatot.

– Hm! Milyen czifra az Amál! Tarka, mint a ráczoltár! – motyogta magában a legény. Mikor a libakompánia elmasirozott előtte, odaszólt a Mártának:

– Hallod é?

– Ha siket volnék, akkor is hallanám, ha kend beszél! – felelt mosolyogva a lány és megtorpant a legény előtt. – ügy látom, hogy már hozzád nőtted az arasznyit, hé?

– Kevés a hibája, Gergely bácsi!

– Bácsi a szépapád! Nem vagyok én bácsi!

– Nem-é? Hát ugyan micsoda? – szepegett a leány.

– Mi? Hát mi? Hát Gergely.

– Hát jó! Hát legyen Gergely!

A legény szemre kapta a leányt. Voltaképen most nézte meg először.

– Aztán fölvennéd-e máskor is a pipámat, ha leejteném? – kérdezte tőle.

– Nem ficzamodnék belé a derekam máskor se! – pötyögte pirulva a leány és el akart szaladni a többi után, de a legény kézen fogta.

– Helyreasszony lesz belőled! – morrant kedveskedve a Gergely.

– Hajaj! Nem leszek én asszony ! Én vénlány maradok, a ki a másvilágon is csak törekszómát czipel a hátán ! Kinek köllenék én?

– Kinek! Én biz' tudom, hogy kinek!

– Mondja hát!

– Hát…hát… nékem…

– Ne figurázzék kiéd! Mert bizony isten máskor nem veszem föl a kiéd pipáját! – nyiffantotta a leány és úgy szaladt haza felé, hogy a futó szellő se érte volna utól…