GRAHAM ÚR KALANDJA

Elbeszélés

Írta: S. Dircks - fordította: ifj. Szász Béla

A novella a Vasárnapi Újság 1893-es évfolyamának 24-es és 25-ös számában jelent meg.

A szerkesztést a Kindlevarázs készítette

(szerkesztette: Fehér Péter),

további PRC könyvek a Kindle Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat,

azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

2011

Negyvenegy éves és agglegény vagyok. Egész életem munkás és feddhetetlen volt.

Olyan pontos vagyok, mint az óramutató. Minden áldott reggel két perczczel 10 óra előtt a west-hampteadi vonatra ülök, a portlandi-úti állomásról omnibuszon bemegyek a City-be. És minden este ugyanazon az úton megyek haza. Mindenben a rendszerességnek vagyok barátja, és hizelgek vele magamnak, hogy egész életemet pontos rendszerességgel osztottam mindig be. Ezt különben mindenkinek ajánlom, a ki az életen minden nagyobb baj és kellemetlenség nélkül akar keresztüljutni. A baj és kellemetlenség csak ott kezdődik, a hol az ember — valamely előre nem látott körülmény folytán — a rendszerességtől eltérni kénytelen. Ilyesmi — hála Isten — egész életemben csak egyszer esett meg velem, de tudom Istenem, nem is feledem el soha, a míg élek, mert nagyon keservesen okultam belőle.

Bölcs rendszerességemhez tartozik ugyanis a többek közt, hogy mikor elmegyek hazulról, mindig magammal viszem ernyőmet, amelyet ha a nap süt, napernyő gyanánt, esőben pedig mint esernyőt használok.

Egy végzetes alkalommal — az ernyőmet ott-honn feledtem, és pontos életrendemtől való ez az eltérés bizony-bizony majdnem végzetes lett rám nézve…

Mikor a vasúton ezt észrevettem, bizonyos előérzet támadt bennem, hogy ennek igen komoly következményei leendenek. S erről olyannyira meg valék győződve, hogy szinte bizonyos tompa lemondással vártam a bekövetkezendő katasztrófát,— a mi be is következett.

Mindazáltal minden szerencsétlenség nélkül érkeztem be hivatalomba, a hol a délelőtt folyamán ügyeimet oly szerencsésen végeztem el, hogy könnyelműen egészen megfeledkeztem a rám váró végzetteljes következményekről, s mikor délben az omnibuszon szokásom szerint a bakra kiültem, olyan jó kedvem volt, hogy egy szivart adtam a kocsisnak, még magam is rágyújtok egyre. Minden különös esemény nélkül végig döczögtünk a hosszú Fleet-úton. A Strand-szinház közelében egy idegen ült fel a kocsira, és a bakon a kocsis és közém furakodva foglalt helyet. Ez kissé boszantott, miután a bakon rendesen csak a kocsissal ketten szoktunk ülni, a mit én mindig engemet mint törzsvendéget és rendes utazót megillető előjognak tekintek, mindazáltal — békés természetű ember lévén — az idegennek egy szót sem szólottam, s mindössze magamban — hogy meg ne hallja — mormogtam ezt a szót: «Pimasz», és — bár az igazat megvallom, meg se néztem — elhatároztam magamban, hogy egy egészen közönséges fráter, a kiről csak a legrosszabb véleménynyel lehet az ember.

E közben oly sűrű köd ereszkedék az utczákra, hogy tíz lépésnyire sem lehetett látni. S hogy a helyzet annál rosszabb legyen, néhány nehéz eső-csepp esett a kalapom tetejére. Mindjobban kezdtem visszatérni a délelőtt bennem támadt azon erős meggyőződéshez, hogy ha az ember eltér rendes megszokásától, az bosszulatlanul sohsem maradhat. Láttam, hogy esernyő hijjában teljesen bőrig fogok ázni és legjobb esetben is el nem kerülhetek egy hatalmas muszka-náthát.

— «Szabad felajánlanom az esernyőmet?» — kérdé egy halk, barátságos hang mellettem.

A kocsis közé és közém furakodott idegen volt. Csak most néztem meg először, és láttam, hogy vékony kis emberke, sápadt, beretvált arczczal. Érezvén, hogy magamviselete vele szemben nem volt igen nyájas, kissé közelebb húzódtam az ülés széléhez, mi által neki valamivel kényelmesebb helyet engedtem a kocsis közt és köztem, — s a nekem felajánlott esernyőt kegyesen elfogadtam. Tisztességes nagyságú ernyő volt, úgy hogy mindakettőnknek elég védelmet nyújtott az egyre sűrűbben csöpögő eső ellen.

Mindazáltal tartózkodtam vele társalgásba bocsátkozni és benne is volt annyi tapintat, hogy tovább egy szót sem szólt.

Az Oxford-czirkusznál, az én állomásomtól még mintegy fél órányi távolságban, az idegen hirtelen megállíttatá a kocsit és felemelkedett helyéről:

— «Rendkívül sajnálom, de kénytelen vagyok itt leszállani!» Az eső ekkor már csak úgy zuhogott. Éreztem, hogy helyzetem kétségbeejtő, amit hihetőleg arczom is elárult.

Ismeretlen jóltevőm a kocsi-lépcsőről visszafordulva szólt:

— «Ha nincs ellenére, elvezethetem itt a közelben egy jó helyre, a hol az eső végét nyugodtan bevárhatja. Remélem, hogy egy óra múlva ki fog tisztulni.»

— «Inkább később, de szárazon», tanácsolgatá jóakaratúlag a kocsis, és én, gondolva, hogy a következő vonattal még elég jókor haza érkezhetem, az ajánlatot elfogadtam, s a vékony emberke oldalán és esernyője alatt elindultam az Oxford-út hosszában.

Nem sokára jobbra egy mellékutczába fordultunk be, aztán megint jobbra fordultunk, aztán meg balra és megint jobbra, a míg végre egy egészen elhagyatott utczácskába értünk, és nekem halvány sejtelmem sem volt róla, hol járunk. Hogy a szíves segítséget megháláljam, több ízben kísértem meg, beszédbe ereszkedni útitársammal, de ebből egy-két érthetetlen szónál egyebet kivenni képes nem valék.

Egy lámpa alatt hirtelen megállt.

— «Szabad kérnem valamire?»

— «Minden esetre!»

— «Hogy Ön soha senkinek sem fogja elárulni, hogy hová vezettem Önt.»

— «Uram», — felelém, miközben e miatt a különös kérés miatt kezdtem magamat igen kényelmetlenül érezni, — «még ha megakarnám mondani, se tehetném, mert teljességgel nem tudom, hol járunk.»

— «Tehát elfogadja föltételemet?» Igent intettem.

— «És még egyet. Ön szíves lesz, soha és semmi körülmények közt el nem árulni, hogy velem valaha találkozott.»

Kijelentettem, hogy szíves leszek.

El nem tudtam képzelni, hogy mit akar velem, és kezdtem komolyan megbánni, hogy vele jöttem. Sötét, szűk utczában voltunk, sehol egyetlen élő lélek és az eső úgy ömlött, mintha öntötték volna. Kezdtem gondolkodni, de aztán azt gondoltam, hogy az a nagy elővigyázat társam részéről inkább azt mutatja, hogy ő neki van oka tőlem félni, és kissé megnyugodtam.

Néhány perez múlva társam befordult egy kapualjba és szótlanul intett, hogy kövessem. Mielőtt jobban körűi nézhettem volna, hogy miféle házba jutottunk, már egy szűk, sötét folyosó-félén éreztem magam előre tuszkoltatni.

— «Biz itt sötét van, de majd mindjárt gyújtunk világot.» — biztatott kísérőm.

Sötét csigalépcsőn botorkáltunk fölfelé. Aztán megint egy sötét folyosóra értünk, itt jobbra, aztán balra és megint jobbra fordultunk.

— «Itt vagyunk» — hallottam a sötétben kísérőm hangját, aztán kulcsnyikorgást, ajtónyitást, és egy alacsony, tágas szobában voltam, melynek túlsó végén a kandallóban tűz égett, melynek lobogó lángja tánczoló árnyakat rajzolgatott a fehér falra. Kísérőm a fal mellé lépett, valami csavarfélén egyet fordított, és a szoba egyszerre villanyfénnyel lett megvilágítva.

A ködből és esőből szabadulva meg, s a hideg, nyirkos levegőről jőve, a szoba kényelmesnek, majdnem barátságosnak tűnt fel. A falakat kárpit, a padlózatot perzsa-szőnyeg takarta. A kandallón egy emberi koponya állott, a kandalló felett pedig a falra kannibáli fegyverek, vasas buzogányok, lándzsák és nyilak voltak felaggatva. A szobában négy — öt üveges szekrény volt, az egyikben könyvek, a többiben különböző műszerek és kézműves szerszámok. A középen asztal, tele írásokkal, az asztal körül néhány szék.

Az idegen egy széket tolt a kandalló elé számomra s néhány hasáb fát vetett a tűzre. A mint jobban szemügyre vettem, láttam, hogy a feje közepe egészen kopasz és koponyáját mint egy koszorú veszi körül az őszes göndör haj. Szemöldökei sűrűk s nagyok voltak, szemei szúrok, fogai kicsik és fényesek. Orra kicsiny, homloka magas és feltűnően előre domborodó. Nagyon előzékeny házigazdának látszott. Finom pálinkával és szivarral szolgált. Gyanúm és ellenszenvem lassacskán oszlani kezdett.

Keveset beszéltünk.

Észrevettem, hogy társam nem ivott, miért is figyelmeztettem, hogy át lévén ázva, a meghűlés ellen a legbiztosabb óvszer egy kis jó pálinka, s tölteni akartam neki.

— «Nem iszom.»

— «Nem szokott soha pálinkát inni?» kérdeztem.

— «Sőt inkább mostanában is delírium tremens rohamokban szenvedek.»

Részvéttel tekintettem a szegény emberre. Nyugodt, komoly magatartása lehetetlenné tette, hogy szavaiban kételkedjem.

— «Akkor nagyon rosszul teszi, hogy pálinkát tart házánál. A kísértés így sokkal erősebb. Különben nagyon sajnálom, hogy kísértésbe hoztam.»

— «Soha se csináljon a miatt magának szemrehányást. A pálinka mint pálinka, semmiféle csábító-erővel sem bír rám nézve.»

Kíváncsian tekintettem rá, nem értve, mit akar ezzel mondani.

— «De meg akarván tudni, milyenek a pálinkaivás tünetei, legjobbnak tartottam azokat saját magamon észlelni. Miután az első kísérlet eredményre nem vezetett, megismételtem. A lehetőség határain belül mindent megtettem.»

— «Hogyan?!» kiáltám rémülten.»

— «Ágyba feküdtem, és minden egyéb táplálékot megtagadva magamtól, becsülettel hozzá láttam a pálinka-iváshoz. Az ötödik nap már a legfényesebb eredményt értem el.»

— «Tisztelt—» megálltam, nem tudva, hogy hogyan hívják. «Az én nevem Graham Rikhárd, » mondám aztán.

Szótlanul bámult a tűzbe, mintha nem hallotta volna szavaimat. Ismétlém.

— «Igen örülök, mélyen tisztelt Graham úr, hogy szerencsém lehet Önhöz. Az én nevem … mondjuk: Thompson Horaczió. Sok egyéb más nevem is van bár, de, ha megengedi, ez alkalommal talán ez az egy is elég lesz. »

Ismét kellemetlen érzés lepett meg. Ki ez az ember? Mit akarhat még velem?

Egy ideig hallgattunk. Thompson újra megtölté poharamat, de feltűnt, hogy ezt felém háttal fordulva tette. Majd a csendet igy töré meg:

— «Szabad kérdeni, hogy tetszik Önnek a szobám, akarom mondani a szobánk, mert itt van társaságunk gyülhelye. »

Társaságunk!? Mintha világosodni kezdett volna a sötét titok. Valami titkos és bizonyára bűnös szövetkezet gyülhelyére jutottam. Ezért kellett hát a titoktartási fogadalom!

— «Ön társaságunk első vendége» folytatá Thompson — «és lehetséges, hogy az utolsó. Ez a szoba itt a Lélektani-Bizonyossági Társaság gyűlésterme. »

Nagyon ostobául nézhettem, mert nemcsak, hogy a kérdéses társaság teljesen ismeretlen volt előttem, de annak czímét megérteni sem voltam képes.

— „Kénytelenek vagyunk titkos társaság maradni, nehogy a felsőség megakadályozza czéljaink kivitelét. »

— «Sok tag van? » kérdem.

— «Tavaly még öten voltunk, de egy meghalt, egy pedig nem volt képes tovább kiállani. Most tehát mindössze hárman vagyunk.»

— «És mik a társaság alapszabályai?»

— «Röviden elmondhatom. Minden tagnak kötelessége behatóan foglalkozni a lélektannal, vagy annak legalább egy ágával. És pedig nem másokon tenni kísérleteket és megfigyeléseket, hanem saját magán. Ez nagyon nehéz feladat, melyért az embernek minden gyötrelmeket, még vértanúságot is el kell szenvednie. Hogy az emberi lélek működését minden irányban kitanulmányozhassuk, semmitől sem szabad visszarettennünk. — Nézze ön ott azt a könyvszekrényt. Azok a könyvek társaságunk kísérleteinek és észleleteinek feljegyzését foglalják magukban. Ez a néhány kötet egykor a lélektani tudomány megbecsülhetetlen forrása leend!»

— «Közzé szándékozzák tenni?» kérdezem.

— «Semmi esetre sem addig, a míg munkánk teljesen végre nem lesz hajtva, és semmi esetre sem addig, a míg biztonságban nem leszünk a közzététel következményeivel szemben. Mert felfoghatja ön, hogy a tudomány érdekében sok olyast kell megengedhetőnek tartanunk, a mi a törvény szempontjából tiltva van. De munkálkodásunk gyümölcseit nemcsak a tudomány, hanem az irodalom, a valódi irodalom, melyet realisztikusnak szoktunk nevezni, szintén élvezni és hasznosítani fogja. Mondjuk például, hogy ön egy regényíró… Szokott regényeket írni? »

Miután sajnálatomat fejeztem ki, hogy nem szoktam, folytatá:

— «De — példa kedvéért — tegyük fel, hogy ön regényíró. Már most tegyük fel, hogy a történetében szükséges oly egyén jellemének, lelki állapotának és belső küzdelmeinek rajzolása, a ki — például — rablást követett el. Ön azonban, miután sohasem követett el rablást, nem képes magát tökéletesen bele képzelni, helyesebben beleélni egy rabló lelki állapotába, s így azt nem is lesz képes oly közvetlen hűséggel és igazsággal rajzolni, a mint regénye czélja megkívánja. Ennél fogva összeköttetésbe teszi magát velünk, ügynökeink útján. Mi a szükséges adatokat rendelkezésre bocsátjuk, s így legalább biztos lehet a felől, hogy azok közvetlen forrásból és saját tapasztalásunkból vannak merítve.»

— «De hát önök — kiáltám rémülten — saját magok rablásokat követnek el?!»

— «Tökéletesen úgy van. Vagy vegyük, hogy ön drámaíró, és egy gyilkost akar a színpadra hozni. Mi készségesen szolgálunk a legmegbízhatóbb adatokkal egy gyilkos lelki állapotáról úgy a gyilkosság előtt, mint az alatt és az után.»

Elhűltem.

— «Le van itt írva, mind saját tapasztalat után, az ópium – evők, a zsebmetszők, a betörők, a csalók és hamisítók lelki állapota, kételyei, félelme és minden gondolata. Nézze például ezt. » S azzal kinyitá az egyik szekrény ajtaját:

— «Mit tart e felől? »

A szekrényben a legkülönfélébb tárgyak voltak felhalmozva. Volt ott burnótos szelencze, pénztárcza, inggomb és sok más egyéb.

— «Ritka egy gyűjtemény» — monda győzelmes arczczal.

— «Ugy lopkodtam őket össze omnibuszokon, lóversenyeken, sikátorokban, várótermekben. Büszke is vagyok rá!»

Kezdtem székemen fészkelődni, és szerettem volna messze – messze lenni, de házi-gazdám nyájasan nyomott vissza a székre s rám erőszakolt még egy második szivart is. (Az Isten tudja, hol lophatta!)

Thompson mindegyre jobban neki melegedve folytatá:

— «Nagyon kevés faja van már csak az emberi lélek izgalmainak, melyeket nem tapasztaltam még saját magamon. Különösen két oly lelkiállapot van, melyen még keresztül nem mentem: ez az öngyilkosé és gyilkosé. De ambiczióm mindaddig nem lesz kielégítve, amíg ezt a kettőt is ki nem próbáltam. Azonban természetes, hogy az elsőn akarom végezni. A sor tehát — a gyilkosságon van. Régóta várom az alkalmat erre, » — tette hozzá, halk, suttogó, majdnem fuldokló hangon, míg szemei meredten tekintettek a tűzbe és arcza sötét, végzetteljes kifejezést nyert. Valami borzasztó gondolat I forronghatott agyában, oly rettenetes, hogy még j csak kitalálni se mertem.

— «De azt hiszem, nem kell már sokáig várnom. » Fölemelkedék székéről s az asztalhoz lépett.

— «Jöjjön, jöjjön és igyék egyet. »

Nem mertem rá tekinteni, nem mertem szemmel kisérni, de hallottam, a mint ismét megtölti poharamat, és éreztem, hogy a pálinka közé más valami egyebet is kevert.

E válságos pillanatban visszanyertem önuralmamat. Felemelkedtem helyemről és a nélkül, hogy érintettem volna az elém tartott poharat, így szólék:

— «Ne merészeljen mozdulni ! » kiáltá, miközben az ajtóboz rohanva a kulcsot ráfordítá.

— «Sajnálom, Thompson úr, hogy nem vehetem tovább igénybe vendégszeretetét, de mennem kell. És miután én nem akarom a delirium-tremens jelenségeit saját magamon észlelni, megbocsát, hogy nem iszom többet. »

— «Kedves Graham úr, — monda ő, — sajnálom, de nem engedhetem önt el, kivált ilyen esős, ködös időben. Üljön le és igyék.»

Határozottan, majdnem parancsolólag beszélt, és szemeiben baljóslatú fény villogott.

Még egyszer kijelentem, hogy eső ide, eső oda, én megyek.

Látva, hogy el vagyok határozva, előbbi nyájas modorát végkép levetve, arczára borzasztó szándéka teljes kifejezése ült.

— «Ne merészeljen mozdulni» kiáltá, miközben az ajtóhoz rohanva, a kulcsot ráfordítá, és kihúzta a zárból.

«Ön nekem egy kitűnő alkalmat ád, és azt hiszi, hogy oly bolond leszek, elszalasztani azt! ?»

Láttam, hogy hivatása érzetében a lélektani bizonyosság kedvéért el van határozva, hogy meggyilkol. Szemtől szembe álltunk egymással. Szemében gyilkos tűz lobogott. Okoskodás mit sem használhatott. Inkább az életfenntartási ösztön, mint kiszámított önvédelem által vezettetve, a kandallóhoz ugrottam, leragadtam a falról egy vasas buzogányt és azt fejem felett megcsóválva, kiálték:

— «Félre az utamból gazember! Ide azt a kulcsot, vagy esküszöm, hogy egy agyonvert ember lelki állapotát fogom önnel saját tapasztalata után megösmertetni»

Kiragadtam reszkető kezéből a kulcsot s kinyitám az ajtót.

— «Félre, ha mondom! » — mennydörögtem oly hangon, hogy a gazember rémülten hátrált a túlsó sarokba. Azzal gyorsan künn teremtem az ajtón s azt kívülről bezártam magam után. Néhány pillanat alatt az utczán voltam, magam sem tudva, hogyan jutottam át a sötét lépcsőn és folyosókon. Oda künn elkezdtem rohanni, kezemben a vasas buzogánnyal, oly sebességgel, minővel még egy negyvenegy éves ember soha se rohant.

A köd felszállt, az égbolt csillagos, a levegő friss volt. Futottam, míg a lélegzetem elállt. Akkor megálltam és hátra néztem. Senki sem üldözött. A buzogányt oly erősen megmarkolva tartottam kezemben, mintha le akarnék vele valakit ütni. Oh! ha az a gazember követett volna, biztosíthatok mindenkit, megtettem volna.

Még mindig nem tudtam, hol járok. Csak mentem egyenesen, gondolva, hogy majd csak találok valakit, a kitől útbaigazítást kérhetek.

Egyszerre csak egy elkésett bérkocsi jött velem szembe. Megállítottam és beleültem, meghagyva neki, hogy hajtson, ahogy tud, kivettem órámat s megnéztem. Éjfél után két óra volt.

A kocsis jól hajtott. Egy óra múlva otthon voltam, s tíz percz múlva már ágyamban fekve aludtam — a következő — akarom mondani: az nap délig.

Három héttel az elmondottak után valamelyik lapban egy hidegvérrel és a legördögibb kiszámítással végrehajtott gyilkosságról olvastam és hogy az ismeretlen tettest kézrekeríteni nem sikerült.

Egy hétre rá megint olvastam, hogy egy bizonyos Thompson Horaczió a kérdéses gyilkosság gyanúja miatt letartóztattatott és börtönbe került.

Az egész eset annyira közelről érdekelt, hogy — egy hónappal azután — megjelentem a törvényszéki végtárgyaláson. A vádlottat felismertem, de — tett eskünkhöz híven — azt senkinek el nem árultam.

A védelem leginkább arra volt alapítva, hogy a tettes őrült. A védbeszéd azonban magának a vádlottnak nem igen tetszhetett, mert szót kért és kijelenté, hogy ő a gyilkosságot tisztán csak tudományos lélekbúvárlati czélból követte el, s kifejté mind azokat, miket tőle már hallottam. Az esküdtszék mindazáltal kimondá a vétkest, és a bíróság élethossziglan kényszer-munkára ítélte. Pedig nem volt igazuk, mert — fel kellett volna akasztani a gazembert…