TÖMÖRKÉNY ISTVÁN
VÁLOGATOTT NOVELLÁI

4. HAJNALI SÖTÉTBEN

A VÁLOGATÁS VAS ISTVÁN MUNKÁJA

Ez a könyv az Országos Széchényi Könyvtár

Magyar Elektronikus Könyvtárából származik:

http://mek.oszk.hu

A konvertálást a Kindle-varázs készítette (szerkesztette: Kalmár Csilla),

további PRC könyvek a Kindle-Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat,

azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

2012

RÉGI DOLGOK

A mi felsőtanyánk hosszú és vékony földszalag, amely fölnyúlik egész Félegyháza alá. A felső része ma is puszta, a csengelei legelő. Lejjebb következik a balástyai kapitányság. A hatvanas-hetvenes években, még igen csak szétszórt tanyáival, közte és Kistelek között haladt a vasút. Ugyan most is halad, de sebesebben. E tájtól nem messze fölfelé, a péteri pusztán állították meg Rózsa Sándorék a budapesti vonatot, ez is lett a vesztük. Addig csak ímmel-ámmal ment a rablóvilág kergetése, hanem a vonatmegállítás már felrázta nyugalmukból a hatóságokat. Ez már nem tinólopás meg lókötés, nem is csárdai bicskázás, hanem nagy dolog. Az egész „Staatsbahn” hitele veszélyben forgott, hogy azon nem lehet utazni, mert a betyárok szavára megáll a puszta közepén éjjel a vonat, és kezdődik a fosztogatás. De meg az állam rendje is szenvedett vele a külföldön. Jött Ráday…

Jó hírünket ugyan az osztrák sógorok is szerették terjeszteni. Egy azon időben megjelent bécsi lexikon, melyet az osztrák akadémia adott ki, külön és hosszasan ír Rózsa Sándorról, s azt mondja róla, hogy mikor elsőbb amnesztiát kapott, hazatérve megváltozott viszonyokat talált, mert „egykori” cimborái polgármesteri hivatalokban ültek. No, nem lehet mondani nemet – csinos kis híresztelés ez is.

Nem csoda azonban. Idehaza is sajátságos hírek jártak s járnak olykor most is azon munka felől, amit annak idején Ráday csinált. Általános szólammá vált a kifejezés: a szegedi rablóvilág. Az apákról átöröklődött a fiakra, részint a Sándor révén, mivelhogy az csakugyan idevaló volt, másrészt pedig mert Ráday a szegedi várba gyűjtötte össze az egész Alföld szegénylegényeit. Csakugyan az egész Alföldét, s nem is csupán szegénylegényt, hanem úrféle embert is, különféle vidékekről. És Szeged még csak nem is azért támadt elő ebben a dologban központul, mert hogy az Alföldnek a közepén van, hanem mert éppen volt itt egy, katonailag már semminek sem hívott ócska törökvár, ahova százával is lehetett rakni a rabokat. Ráday dolga voltaképpen Pest megyében is folyt, a nemes vármegye börtönei szintén megteltek, s mikor innen a hetvenes évek elején egész hivatali karával elment, még azután Aradon két esztendeig dolgozott, és ott sem azért, mintha csak Aradon akadt volna munkája, hanem mert ott is talált várat és a várban kazamatát.

A híres, nevezetes bűnpörök aktái is ott maradtak nagy részben, féltve őrizték azokat sokáig, avatatlan szem azokba nem pillanthatott. Úgy hallottam, pár éve nagy ládákban onnan vasutaztak föl Budapestre ezek a sárgult írások, hogy a csendőrség történetének megírásánál alapul szolgáljanak arra: miért kellett elhajítani a régi perzekutor-rendszert, s a helyébe állítani a mai csendőrséget.

Sok régi bűn, vétek és vérátok utazhatott akkor a vasúton, mikor megindultak ezek az akták… Még ismertem néhányat a Ráday régi, külső tisztviselői közül, akik még öreg korukban is szótalanok tudtak maradni, de olykor a fehér asztalnál, jobban mondva: könyökölvén a kisvendéglő piros abroszán, mégiscsak el-elmondtak valamit. Itt az öreg Szekula, aki akár csak egy hadihajó kapitánya, zárt parancsot kapott a kezébe, hogy menjen vele meg az embereivel egy alföldi városba, s ott a városháza előtt bontsa föl a pecsétes levelet. Elment, kibontotta az írást: kurtán csak az volt benne, hogy a kapitányt azonnal vasalja meg és hozza be a várba. Meg az öreg Varjassy, aki hasonlóképpen szállította Arad megyéből az esperest befelé, a szép, piros selyem cingulummal a derekán… Hát igen. Olykor beszéltek egyet és mást, de a javát elhallgatták. Minek az? Az idő elmúlt, unokák öregapák bűneiért mit sem tehetnek, az öregek tehát hallgattak, s bicskaheggyel olykor citromdarabot bökdösvén a borba, csak úgy magukban, belőlrül újra átélték a régi életet…

Abban a Balástyában volt a hetvenes években nékünk is tanyánk. Inkább majornak lehetett volna nevezni, mert gazdasági épületei annyian voltak, hogy nem kellett udvarhoz kerítés, mert körülállták maguk a falak. A dombon volt a gazdaház, azontúl következtek a cselédlakások, csűrök, színek, istállók. Nagy udvar volt, volt virágos kert is benne, két kapura szolgált, de mindig nyitva voltak.

Szép tanyánk csak úgy álmomban jut olykor az eszembe. Ami körülötte volt, mind oda tartozott. A Rónayaké volt ez azelőtt, öregapám vette tőlük édesanyámnak hozomány gyanánt. Még nincs harminc éve, hogy eladódott, s érdekes az akkori meg a mostani birtokviszonyokra nézve, hogy a kétszáznegyven holdas tanya, összevissza minden holmival, ökörrel, tehénnel, lóval, kocsival, ekével csak valami harmincezer forinton kelt el. Volt benne negyvenkét hold szőlő, azt az új tulajdonos azonnal kihányatta az utolsó tőkéig valamennyit. Nem volt akkor a bornak ára, a homoki bort általán csak kocsisbornak nevezték, csak kurta vendéglőben mérték olyan olcsón, hogy ma körülbelül a szódavíz is drágább. Hát ennélfogva kidobták a szőlőt, s vetés került helyére. Ha ma megvolna a negyvenkét hold szőlő, maga megérne ugyanannyi ezrest, forintban…

Megváltozott a világ azóta. Sok minden változott, a közbiztonság is. A Sándorék eltűntek, ki börtön fenekén halt el, ki amúgy. A Sándor Szamosújváron adta ki a lelkét – ha volt neki –, miután kitanulta a szabómesterséget a börtönben. Az öreg Veszelkát meg Eszéken akasztották fel valami nyolc éve. Ez nem is volt idevaló ember, azokból való volt, akiket még Mária Terézia telepített az Alföldre, falut adván nekik, amely „a királyi postautat biztosítsa”. Csodálatosképp épp ez a falu lett később a rablóvilág fészke.

Ritkán járt ki a tanyára apám, mert volt kint öregbéres, az öreg Dékány személyében – vén furfangos ember. Meg egy ispán, afféle botos-ispán csak, egy öreg, pápaszemes zsidóember, köznyelven Tapló sógor, mivelhogy télen-nyáron taplósipkában járt. Valami híres gazdák lehettek ketten együttvéve. Pár éve egy idősebb, vagyonos polgártársam meghívott, mennénk ki az alsó tanyára, ahol gazdasági kiállítást meg lefuttatást csinált épp a kapitányságbeli népkör: nézzük meg. Kimentünk az ő hintaján, föltekintettünk mindent annak rendje szerint, s délután jövén hazafelé, a homokban lassan haladó kocsin régi dolgokról beszélgettünk. Azt mondja a társam:

– Ismertem a balástyai tanyát.

– Ugyan? Honnan? – kérdem, mert társam alsótanya birtokos, s ez Szabadka felé van, amaz meg Félegyháza felé.

– Gulyáslegény voltam én fiatal koromban – feleli – csak később kerültem én be a városra. Hát arról a tanyáról is legelt nálam jószág. Akkor még nem fizetést adtak a gulyásnak, hanem kenyérben járt ki a konvenció. Hát az öreg Dékány olyan penészes kenyereket küldött ki konvencióba a gulyához a tanyáról, hogy menten el kellett ásni mélyre, nehogy a kutyák megegyék, mert elpusztultak volna tőle.

Hát ilyen sikeres gazdálkodást folytatott a furfangos Dékány és a Tapló sógor. Tehették, mert apám ritkán járt ki, ha kiment, több napra ment, mert a ki-be való járás egy napot elemésztett. Ilyenkor, a pusztai magányban akadtak olykor látogatói, vagy a felsőtanyai lovas pusztázók kapitánya, vagy Klemm Jusztin lovagoltak oda egy kis kvaterkára. Klemm Jusztin a későbbi hírneves csendőrtiszt, akkor a kisteleki perzekutoroknak volt a komisszáriusa. Persze legény nélkül sohasem jöttek, nem olyan világ volt, hogy rendőrtiszt egymagában is kódoroghasson a pusztán, ilyképp nem volt feltűnő dolog, ha egy-két perzekutort lehetett látni a tanyaudvarban.

Mikor éppen úgy kint tartózkodott apám, egy ebéd után négylovas sátoroskocsi zörög be az udvarra, s perzekutorok ugrálnak le róla. A sátoroskocsi – akkor stájerkocsinak nevezték – nagyon kedvelt volt az Alföldön a hetvenes években. Sátora a széltől, esőtől jobban védett, mint a hintó, azonfelül sokkal könnyebben elment a mély homokban, mert az még üresen is nehezebb, mint emez teherrel. A perzekutorokon meg rajta a rendes uniformis. Kékposztó prémes bekecs, fekete zsinórral, juhászos, pitykés alul bőrnadrág, rezes kard, dupla puska, juhászos széleskarimás kalap, ami a kistelekieket a tanyaiaktól különböztette.

A négy perzekutor megy be egyenesen a Dékány öregbéres lakására, apám meg csak vár, hogy majd csak bejön, aki velük jött, de nem jön senki. Hanem az öregbéres háza felől egy kis zajgás hallatszik. A lovakat sem fogják ki, hanem Dékány megfordítja a kocsit, hogy fejjel álljanak a lovak a kapu felé. Azután jön föl a házba, kopog az ajtón, hozzáütvén néhányszor a keze fejét. Bejön és pislog a vereskarikás szemével – mert az ő szeme hamarább felfödözte a trachomát, mint az orvosok.

– Téns úr… – mondja.

Az akkori külső világ csak a hivatalban levőt titulázta tekintetesnek, a többi más, az téns úr volt.

– Téns úr – szólt Dékány –, a Sándor van itt három pajtásával…

– A Sándor? Hisz perzekutorok jöttek a kocsin!

– Nem a kéröm alássan – véli a Dékány. – A Sándorék vannak abban a gúnyában. Aszongya a Sándor, hogy azt mondja, rettentő szeretne egy kicsit mulatni, kérdözte is, hogy ideki van-e a biliárdos úr?

Apámnak kávéháza volt akkor a városban, a biliárdos úr elnevezés innen támadt.

– Hát aztán mi lesz most már?

– Hát – mondja Dékány –, a pincekulcsot ha lönne szíves a téns úr idanni, mög majd egy zsák zabot is annánk nékik.

Ilyenkor mit lehet tenni? Nem lehet mást tenni, mint leakasztani a pincekulcsot, és azt mondani Mihálynak: csak adjon nekik Mihály mindent, ami kell…

És most jönnének a duplapuskák, a mordályok, a zord haramiavezér dörgő kiáltása, már úgy irodalmi szabványok szerint:

– Pénzt vagy életet!

Pedig dehogy. Szó sincs róla. Még csak fel se tolakodtak a gazdaszobákba, lent maradtak az alsó házban, a béresnél. Ettek, szalonnáztak. Néhány nagy kancsó bort fölhordott ugyan nekik a Dékány, de cserébe elszívta a dohányukat a vén pislogó. Mikor olyan félrészegformára beitaloztak, a zsák zabot fölvetették a kocsira és elmentek. Dékány jött jelenteni, kezefejét ismét hozzávágván néhányszor az ajtóhoz:

– Elmöntek, alássan mögkéröm. A Sándor köszöni a hozzájuk való szívességöt.

1905

TÖRTÉNET A GYERMEKRŐL

Nohát most már hogy leszünk, szűcsök? – mondták tehát az emberek, látván Viktor állapotát. De nemcsak az emberek mondták, hanem a leányok is sugdostak egymás fülébe, olykor sikítva nevettek, az asszonyok pedig, ha a tanyákon találkoztak, csóválták fejüket e világ rosszaságai fölött.

A Viktor leány meg a János legény története ez, ama mindennapi, amely oly gyakran megesik, s megesett Viktor is. Hogy János húzott a Viktorhoz, s hogy Viktor az életét adta volna Jánosért, magától értetődő. Már régen ismerték egymást, e helyeken ugyanis nem a bálakban ismerkednek meg a fiatalok, hanem mint gyerekek a mezőn állatlegeltetés közben, azután pedig a dologon, ha kapálni, szénát gyűjteni, szüretelni járnak.

Mert bár János apja – az egész ügy alapja itt kezdődik – a vagyonról táplált külső fogalmak szerint a vagyonos emberek sorába tartozott, azért János is csakúgy elment napszámba máshoz dologra, mint a többi. Mert hiszen valóban céltalan állapot volna, hogy, mivel otthon a munkálni való földön minden dolog elvégezve van, akkor ölbe tegye az ember a kezét, és nézze tétlenül az idők folyását. Ezt ők nem teszik, valóban nem teszik: úgyis elég pihenő napot hoz a tél a maga szürke hónapjaiban. Továbbá János apja tanyáján a pénzgyűjtő szándék erélyesen mutatkozott. Az apja maga szerezte, amije van, béreslegény sorsból vergődött elő, s igen meg tudta becsülni azt a sorsot, ha valakit tulajdon maga gazdájává tesz az Isten. Kedvező sorsa mély hálával töltötte el az Úr iránt, többször misét is mondatott a tanyaudvaron, de másrészt a maga életét forgatva elméjében, Jánost is az egyszerű és küzdő élethez óhajtotta szoktatni, mert csak így lelhető fel a valódi boldogság. Másfelől abban a nézetben volt, hogy halladjunk a korral, miközben talán inkább az erre való erős szándékot óhajtván kifejezni, a halladjunkot mindig fölösszámú el-lekkel mondta. Minden tanítást szívesen elfogadott, a gazdasági előadásokra eljárt, s annak idején fokozódó rémülettel kezdte hallgatni a belterjes gazdálkodásról szóló tanokat. A belterjességtől ijedt meg. Nem tudta, mi az a bel s mi az a terj – a dolgokat valóban sokkal okosabb emberek sem mindig tudják. De volt hozzá ereje, hogy ne riadjon meg végképp, csak hallgatta megint tehát, s utóbb boldogan mosolyogva állapította meg, hogy voltaképpen kerítéses gazdálkodás ez, minek nyomán az öreg eperfát is kivágta, hogy belőle a kerítéshez karókat csináljon, mondván: majd nől addig új eperfa, míg Jancsi annyira emberkedik, hogy feleséget hoz a házhoz.

Nőtt is a fa, és Jancsi egyszer mondá, hogy ő feleséget hozna a házhoz. Nem volt nekik több gyerekük, evvel a Jánossal együtt összevéve volt nekik egy, s megütődve hallgatta János apja, hogy János el akarja venni a Viktort. Komoly idők voltak ezek, és lelki keserűségek árnyai borultak e szigorúan tiszta és rendben tartott tanyára. Mert tudvalevő, hogy minden botnak két vége van, s ezúttal a bot másik vége az volt, hogy hiszen a Viktor afféle nincstelen semmi. Az apja csak kapás, másnak a keze-lába, akkor küldik el, amikor akarják, s mondta János apja:

– Ugyan hova gondolsz, János?

– Hát pedig már csak így gondolom, apám – mondta János szomorúan, mert tudta, hogy efféle kötözködések fognak történni.

Az öreg ember végignézett a fiún, s kurtán mondta:

– Hát pedig ide nem hozod. Ami nem lehet, az nem lehet.

János ismerte apja határozott beszédét, nem szólt ennélfogva semmit, hanem az édesanyjához folyamodott. Ahogy a kamrába ment foglalatoskodni, utána óvakodott, és ott mondta neki:

– Édes szülő anyám, segítsen rajtam.

Az asszony rábámult. Az erős, csupa akarat férj oldalán ő oly semminek tudta magát, hogy az eszébe sem jutott, hogy még ő is tehetne itt, ebben a dologban valamit. Hát hiszen igen. Mikor ők összeálltak, más világ volt. És amikor János született, még nem is voltak pap előtt, nem is értek rá, pénzük nem volt hozzá, mindaz csak későbben történt… De most? Mit tehessen ő? És János bevallotta neki, hogy ők is csak úgy vannak, ők sem voltak még pap előtt, s lám, már mégis…

Az asszony nem felelt. Hirtelen támadt sápadtság borította el, majd a meleg kezdte lelni, a forróság átfutott rajta, amidőn az eszébe ötlött, hogy az voltaképpen neki unokája lenne. A kamrából tehát szótalan kifordult. Jánost otthagyta és bement az öregéhez:

– Baj van, János – mondta.

– Micsoda? – mondta az öregebb János.

Az asszony beszélt, ahogy ők szoktak, abban a régi szerény módban, hogy őnekik kend a férj, de a férjnek te az asszony. Beszélgettek egy darabig, az öregnek pattogó szavai ki is hallatszottak, ifjabb János az ereszet alatt hallgatta. A szavak mind mérgesebbek voltak. János gondolta, hogy bemegy, de nem kellett, mert jött kifelé nagy sietve az anyja, s utána rohant fölemelt karokkal az apja, hogy majd megütné. János ilyent még nem látott mióta élt keze önkéntelenül nyúlt az ereszet kerítéséhez támasztott szénavonó után, és a szigonyt az apja melle elébe tartotta.

A megdermedések és hihetetlenségek pillanatai ezek. Rohan vissza az asszony, és rángatja Jánost:

– Te… Apád ellen!

Amott az öreg, mérgében állva a hegyes vas előtt, emitt e fiatal, elszánt, szívben és lélekben egyaránt keserű. Áll ott egy darabig komoran és sötéten, azután messze eldobja a szénavonót, hogy remegve áll meg a homokban, ő maga az istállóba megy, hogy a ló nyakára borulva elrejtse égő könnyeit.

Aznap nem ettek. A másnap sem hozott valami különösen jó időt, a gyerek nem ment be a házba, s estefelé elhaladt Viktorék felé. Egy legénytársa, akivel találkozott, gúnyos szavakat vetett feléje. Csaknem birokra mentek, de azután amaz azt mondta neki: – „Előbb csinálj rendet ott, ahol bajt tettél…” – Belátta János az igazságot, haladt az útjában tovább, de abban sem volt köszönet. Viktorék szegényes vityillójában az apa szemrehányásai fogadták, és a sápadt, beteg Viktort egyedül találta.

– Hát a gyermek? – kérdezte János reszkető hangon, pedig az ő szavuk nem szokott reszketni, hanem hát a hirtelen egymás tetejébe zúdult lelki viharok megviselték. – Hát a gyermek? – kérdezte ismét, és a szomorú Viktor még szomorúbban felelte, hogy a gyermek már bent van a városon, itthon nem tarthatták a törvénytelent, hát bevitte az apja tegnap a lelencházba. Azután egyikük egyik felé, a másikuk másik felé fordult a falnak, s megint csak sírtak egy sort. Meg még azután bejött a Viktor apja a szobába, és azt mondta Jánosnak:

– Eredj innét a pokolba. Ne szaggasd már a szívünket, eleget szaggattad már.

– Jól mondja kend – sóhajtotta János –, csakugyan a pokolba mék, ha hazamék.

Hazafelé ment, a szőlőkerítésen keresztülugrott, hogy ne is lássák, s ismét az istállóba ment, hogy ott hál. Aludni azonban nem tudott, ő is forgatta elméjében sorsát, hogy mit tévő legyen. Apját már el tudta volna hagyni, de az anyját nem. Ismét mondhatatlanul elnehezült a lelke arra a gondolatra, hogy az apja ő végette meg akarta ütni az anyját. Azután hirtelen az jutott az eszébe, hogy talán Viktort is megütötte ő végette az apja. Felugrott az alomról, hogy elmegy Viktorért, azután ketten elmennek a gyerekért, aztán elmennek világgá. Az apja is csak így volt, mégis megélt.

Ekkor hallatszik, hogy jön valaki a homokban. Az istállóajtón beszól az apja:

– Hallod-e, János?

Azt mondja emez:

– Nem hallom.

– De az apád teremtésit – véli az apja –, most énnálam van a szénavonó.

Elkeserülten feleli a sötétben a legény:

– Jobb annál a vasvilla. Az meg énnálam van.

– Ne bolondulj, János – mondja az öregebb János. – Holnap korán befogj, aztán megyünk Viktorékhoz.

Szólna már erre a legény, menne is az apja elébe, mondván bűnbánattal: édes tanító apám – de sötét van, az öreg pedig már a homokban ellépkedett. Őt magát pedig oly belső örömök érik, hogy a hajnalt álmatlanul alig várván, már szerszámozásba fog. A béres segíteni akar, de elinti, mondván:

– Ne bánd.

A befogott lovakkal a ház elébe áll. Az apja kijön és mennek. A homok ugyan akkora a közön, hogy gyalog hamarabb oda lehet érni Viktorokhoz, mint kocsin, de hát ha az öregnek éppen csak ez a kedvtelése, hát jól van. Oda is érnek, mint már ez szokásos, és a kevély ember a fiával a házba megy.

– Hol a gyermek? – mondja.

– Hja, a gyermek odabent van a városon, a lelencházban.

– Az én unokám a lelencházban? – mondja a megtört kevély ember.

Mindnyájan a kocsira ülnek és meg nem állnak addig házig a városban, ahol az elhullajtott gyerekeket tartogatják. Oda beszólnak, s az irodában az úrfélétől a gyermeket kérik, – No, az nem úgy megy, olyan gyorsan – mondja az úr. – Hanem hát mi neve van a gyermeknek.

– János – mondja halkan Viktor.

– János. Hát milyen János?

– Kútásó János.

Hajh, kis Kútásó János, hajh, hajh, keresnek a csodálatos nagy könyvekben, de nem találnak. Hát hiszen, nini. Utóbb jut a Viktor apjának az eszébe, hogy Kánya néven jelentette, mivelhogy az ő csúfneve odakint Kánya, s úgy gondolta, hogy az ilyen csúfságot alkalmasabb a csúfnéven jelenteni.

Az úr megint durkál a könyvekben, azután azt mondja:

– A gyermek gyenge volt, tegnapelőtt meghalt, tegnap eltemették…

Viktor hanyatt-homlok bukik előre, de az öregebb János megfogja. Ki kell vinni a kocsira, maga járni nem tud. A fiatal János hátulról támogatja, vállait szelíd szeretettel emeli. A Viktor apja pedig, meg az öregebb János, akik eddig nem fogtak kezet, most kezet fognak, s erre a két összefogott kézre ülteti a fiatal János Viktort, hogy a kocsihoz a halottas házból kivigyék.

1905

A KIS KADÉT

A nyolcvanas évek második felében a zászlóaljunk lent állomásozott a török földön. Messze lent Hercegovina alatt, Novi Pazárban, mint mondani szokás: az isten háta mögött. Nemigen törődött velünk senki, csak éppen hogy a szolgálat volt szigorú, de az itthon szokásos copfokból alig volt meg valami. A török hadsereg, amellyel együtt szolgáltunk, bizony ott a végeken nem sokra tartotta magát, láttam kivonult csapatnak kivont kardú tisztjét: csupa rozsda volt a kardja, mintha a föld alól ásták volna elő. No, a mi tisztjeink se nagyon parádéztak, ott általában nem is volt parádés egyenruha. A békeidő cifra külsőségei: díszkabát, csákó, teljesen hiányoztak. Némelyik tiszt fölhúzta a csizmáját, de a csizma füleit már nem dugta be a szárba, mivelhogy minek az ottan? Minek és kinek? Különben a legénység is csak úgy volt, még csak nem is borotválkozott, akinek nőtt, hosszú szakállt eresztett s a húsz-huszonhárom éves fiatalok csapata harminc-negyven évesnek látszott. Még olyan is szakállt eresztett, akinek bajusza nem nőtt, ilyenformán elmehetett volna angolnak. Volt tiszt, aki a kardbojtját végig beszegette sárga bőrrel, hogy kevésbé kopjon, volt olyan is, akié teljesen elkopott, a bojtjai helyett csak a nyele maradt meg, de mégis jó volt.

Mindezt különben csak azért beszélem, hogy elmondjam, hogy azon a helyen igazán nem voltak kényszerítő fölösleges kiadások. S amellett a fizetés több volt, mint itthon. A legénység egy része nemhogy hazulról kért volna pénzt, mint szokás, hanem még ő küldött haza. A tiszt, ha talán némi adóssággal jutott is oda le, pár év alatt ott kifürödhette magát a bajból, ha az élet szekerén okosan ült. El lehet azonban mondani, hogy mégsem történt meg ez egészen így. Abban a rendkívül nagy elhagyatottságban sokat korhelykodtak az emberek, többet, mint kellett volna. És hát a korhelykodáshoz valóságos úri szimbólum gyanánt kellett pezsgő.

A pezsgő…

Sajátságos dolog, hogy az úri mivolt akkor kezdődik el, amikor előkerül a pezsgő. Még sajátosabb dolog az, hogy ez éppen abban az időben a katonáknál volt divatos. Mert csak ezzel lehetett dokumentálni azt, hogy valaki úr. A pezsgőkultusz általán elterjedt minden országban mindazon csapatok tisztikaraira, akik nem tartózkodtak az úgynevezett békeállományban. Bizonyos alapját meg lehet találni. A nem békeállománybeli csapatnál sohasem lehet tudni, hogy a holnapi nappal él-e még az ember, vagy pedig fölfordul valamely hegyoldalon: ennélfogva éljünk, ameddig élhetünk.

Odalent is lehetős terjedelmet vett a pezsgő. Pedig odalent drágább volt, mert az odavaló szállítása nehéz és költséges. De azért fogyott. Mikor eljöttünk onnan, a török helyőrség tisztikara egy darabig elkísért bennünket, ott, a nagy havas hegyek aljában, a Dzselaznica patak mentén, pezsgősüvegekből dugókat durrogtatott. Pedig ezen igen tekintélyes egyenruhája, de mesésen szegény török férfiak fizetésével, úgy lehet, a fölséges szultán kincstárnoka talán még a mai napig is adós.

(A pezsgő… Mostanában olvastam Verescsagin ezredesnek az iratait Kínáról meg Mandzsúriáról. Ez a Verescsagin testvére annak a nevezetes festőnek, aki Makarovval együtt elpusztult. Ez a Verescsagin a vezérkarban ezredes, és könyvében sok olyan dolgot mond el az orosz tiszt, amik még a sorok között is sejtetik azt a veszedelmet, amik a nagy északi birodalmat dúlják. Ezek a részek ugyan a politika rovatára, vagy úgy lehet, a háború rovatára tartoznának, felőlük ennélfogva ezen a helyen sok beszéd nem lehet, de megemlíthető a Verescsagin könyveiben gyakran előforduló passzus: „Wurde Sect serviert…” Irataiban mondja a tiszteletre méltó és őszinte generális, hogy ahova csak betette a lábát úri helyre, akár kínainál volt, akár orosznál, akár mandzsunál: mindenütt „wurde Sect serviert”. Ő maga írja, hogy utóbb már csak koccintani tudott, mikor a gazdag kínaiak és mandzsuk feléje tipegtek pezsgős palackjaikkal, de inni már nem tudott. Amazok azonban boldogan dőzsöltek a lében. Mibe kerülhet pedig ott, a föld túlsó oldalán, az az üveg francia pezsgő, amelynek még itt is magas az ára?)

Elkalandoztunk a gondolatokkal. Hiszen jó, azt bajos volna tagadni, de a magyarországi pezsgő-szerelem is tisztán csak ott leli alapját, hogy uraknak láttassunk lenni, mivelhogy azt isszuk, ami a legdrágább. A francia szereti a pezsgőt, s mielőtt hajnali vadászatra menne, húst eszik és felhajt a sectből egy pohárral vagy kettővel is. A délelőtti früstüknél sem tartja megvetendőnek, s ilyenkor megtörténik, hogy három francia megiszik egy félüveg pezsgőt, amiért legföllebb másfél forintot fizetnek, s tőle egész nap vidámak és kedélyesek maradnak – ellenben Magyarországon, mikor a különféle boroktól, úgynevezett finom boroktól és úgynevezett kocsisboroktól félálmosodva lévén az emberfia, ezek után boldog, ha nyolc pengőjével vásárolhatja meg üvegjét a minél franciább italnak…

Gyerünk azonban vissza Novi Pazárba. Szép vidék ez így messziről nézve, mert nagy hegyei vannak nagyon, s a szegény alföldi baka sóhajtva kérdezte, hogy ha ennyi áll ki belőlük a földből, mennyi lehet még a hegy talpából a földben? E sivár és szürke hegyóriásokra szomorúan tekintenek az emberek, és hiába néztek felőlük a haza felé, nem láttak egyebet, csak hegyet, meg ismét hegyet. A nóta, ami ott termett, mind szomorú, mind bús, mint az egész élet abban a nagy kietlenségben, ahol némely helyen el lehet gyalogolni félnap úgy, hogy egyetlen viskót vagy egyetlenegy embert nem talál az utas. Mély búsongó hangulatnak a vidéke ez, amely a lelkeket megfekszi, s így, ami dal ott született, mind bánatos.

Voltak ott különféle katonák, származásban, nevelésben, gondolkozásban egymástól eltérők, de a legsajátosabbak voltak mégis a transzportbeliek. Voltaképpen minden kisebb csapat, ha úton van: transzport, de ott lent ennek a szónak különös értelme támadt. Oly embereket jelentett, akiket büntetésből küldtek le oda, miután előbb különböző katonai börtönökkel itthon megismerkedtek. Meg aztán lefokozottak, degradáltak, akik nem maradhattak ott, ahol eddig parancsoltak, és közlegénnyé máshova tették őket.

Hozott egyszer a transzport köztük egy fiatal, magas, halvány fiút, aki akkor még az osztrák nemesség egyik büszke nevét viselte, de már csak a panganét verte az oldalát, a kard elmaradt: a kis kadétot már lefokozott állapotban küldték oda. Mi bűne volt, nem tudtuk. Valami nagy nem lehetett, mert akkor a nemességét is elvették volna. Megsajnálta mindenki, mert nagyon csendes volt a fiú, mint általában az ilyen lefokozott emberek. Csak úgy téblábalnak a világban, várván sorsuk jobbra fordulást. Némely részük a katonai börtönökben nazarénus rabkatonákkal kerül össze, azoktól lemondást, alázatosságot tanul. És szótalan állják a sorban az alsóbbrendű gyakorlatok tanulását, amit azelőtt ők tanítottak, s ha éppen olykor rájuk szólnak, hogy ezt vagy azt nem jól csinálták, nem bánják azt sem, s készséggel csinálják újra, ahányszor csak tetszik…

Így volt a kis kadét is, keveset beszélt, hallgatott, tette, amit parancsoltak, amaz egykedvűséggel, amely nem bánja ha akár holnap reggelre összedől is a világ. Ha érkezése engedte, csöndes estéken a hegedűjéhez folyamodott. A német dal különösen szentimentális katona-nótákat ismer. A haldokló harcos például fekszik a csatatéren, s föléje hajlik a kamerádja. S a haldokló harcos most búcsút énekel neki, meg minden szeretteinek, jó fertályóra hosszáig énekel versben, amit más nemzetbeli haldoklótól joggal bizonyára nem várhatna senki. De a zenéje szép és búslakodó, afféle Trauermarsch, ami akkor éppen a szomorú embereknek nagyon tetszett, és szívesen hallgatták.

A halovány fiú csak muzsikált, de közben előlépett. Ritka dolog, de megesik, hogy degradáltak apránkint újra felküzdik magukat. Ez bizony nem megy gyorsan. Előbb csak az egy posztócsillag jön, később a második, ahhoz már az altiszti bojt is, így tovább, kinek meddig sikerül. A kis kadét a három posztócsillagig jutott, s már ekkor, de még előbb is, hirtelen fölnyílt a szeme. Már nem muzsikált a közkatonáknak, igen hetykén lépkedett, s azon a vidéken, ahol az egyenruhánál nem azt keresték, hogy illik-e, hanem hogy meleg-e: ő már a magáét igazíttatta, hogy karcsú legyen benne és mutatós. Elnézték neki, hadd tegye – magasrangú rokonai is voltak. Azután mulatásba is kezdett, ebből a fajtából pedig ott csak kétféle van: vagy nagyon olcsó, vagy nagyon drága. Az utóbbiba fogott, így aztán hozzányúlt a pénzhez, amit rábíztak. Hamarosan megfogták, elfogták, elvitték, később jött írás felőle, hogy újra lefokozták, néhány havi börtönt kapott, s elvették a nemességét is. Azután elfeledtük, mert az eltűnt helyébe újabb jön, s aki jön, az megy.

A másik esztendőben mi is útnak indultunk onnan hazafelé. Vasút még most sincs azon a tájon, nemhogy akkor lett volna, s kilenc nap jöttünk, míg Sarajevóig értünk, ahol kezdődik a vonatok járása. E kilenc nap minden huszonnégy órája a Nyugathoz hozott közelebb. Novi Pazárban még a lágy só sem fehér, hanem barnásszürke. Az első falu, ahol harangszót hallottunk, általános örömet keltett. Más helyen az, hogy a vendéglőben almásrétest lehet kapni. Ismét más helyen a gazeusnek nevezett limonádeot karolták föl barátságosan, mint régen látott dolgot. Sarajevóban pedig este a vendéglőket kellett fölkeresni, természetesen az olcsókat, mert az úton máris lehetősen fogyott az aprópénz, nagy meg nem volt.

Valami kurta vendéglőbe tértünk, ahol zene szólt. A kisebbfajta szokványos osztrák vendéglő volt, a pódiumon a muzsika: egy húzós harmonika, egy flóta, egy hegedű. Gondoltuk ennélfogva az öreg Vas Antallal innen az alsótanyáról, hogy hadd zöngjenek a hangászok, a hangászok csakugyan zengettek is. Valami tráridrumot húztak, azután elhallgattak. De rövid szünet után a hegedű kezdte szólni a bánatos nótáit ama haldokló harcosról, aki búcsúzik a kamerádtól. Az ismerős hangok rezgésbe hoztak némely húrt a szívekben, s az emberek a hegedűsre tekintettek.

– A kis kadét – szóltak.

Csakugyan az volt, de fonnyadt, sápadt arcán látszott, hogy idő előtt öregszik. Mikor vége volt a harcos dalának, azonnal cigarettára gyújtott, s a feléje menő régi ismerősöket is kínálta. Jó ideig tartott a beszélgetés, kínálták egy pohár borral, de nem kellett neki, csak cigarettáit szívta mohón, gyufát nem is használt, a fogyó papírszivar végéről gyújtotta meg a másikat.

– Sok ez a dohányzás – mondták neki.

– Hja – felelte –, most pótolom azt, ami a börtönben hiányzott.

– De ebbe belepusztulsz, kis kadét – folytatták még a régi, becéző néven szólva hozzá.

A sárga arcon rövid mosoly jelent meg. Azután komoran tekintett a hegedűjére, és kurtán válaszolt:

– Magam is azt szeretném, ha belepusztulnék…

1905

PÉTER TANUL

Különbözőféle a kubikos. Egy része elszármazik félesztendőkre is az otthonából, s egy maga végzi a dolgát idegen országban, csak éppen hogy utalja haza a pénzt az utalványon az asszonynak: élhetésre. Meg a gyerekek hogy ne maradjanak lábbeli nélkül. „Végy, ami köll – írja levélben –, végy csak, Etel. Édös anyámnak mondd mög, tisztölettel böcsülöm, hogy inkább bármi szenvedelmet elviselnék e világban, semhogy ütet mögbántanám.” Olvasott sorok ezek, de írottak is, a nehézkezű ember némelyét maga írja. Egy vasárnap délután beletelik, míg a levelet lerajzolja, mivel valósággal rajzolja külön-külön a betűket, egy-kettőt ki is felejt, azonban marad azért annak értelme elég. Itthon csak megértik, különösen, hogy a levéllel egyidőben érkezik az utalvány: akármilyen országból jön, szép színe van neki: piros vagy zöld… Messze idegenben dolgozó családapa, egész héten át vájva és talicskázva a földet, gondolataival ünnepnap délután hazatér, és a piros és zöld cédulákon ád életjelt magáról.

Van azonban másik fajta is, aki nem tud írni. Ezek a legviláglátottabbak közülök, mégis el vannak maradva az írás tudományában. Ezek olyan kubikos famíliából valók, amely mindenestül odatanyázik. Ha megy valamerre hosszabb lélegzetű dologra az ember, megy a család is. Itt már segítő és kenyérkereső társ az apró gyerek is, a neve pedig nem gyerek, más neve van neki. Az, hogy: csikó. Olyan helyeken veszik hasznát, ahol a kurta talicskákban a földet a meredek deszkán magasra kell feltolni. Mint a töltéseknél, erődítvények falainál. Ó, a kis csikó sokat tapasztal. Przemyslről, Rzesowról, Bukarestről úgy beszél, mint a szomszéd faluról, mert maga is ott dolgozott, mikor az újfajta földsánc-erődítvényeket csinálták. Mondhatni, sok vidéket bejár apjával a kis csikó, csak éppen hogy iskolába nem jár, mert arra idő nincs, meg iskola sem igen van azokon a tájakon, ahol ők dolgoznak, hanem csak barák-kantin, ahol a Jancsi-bankókkal való uzsora járja.

A csikó dolga, zsenge korát tekintve, éppoly erős, mint az apjáé. Az apja talicskája elejébe, a kerék felől való részen bele van verve egy vaskarika. A csikó nyakába pedig bele van akasztva egy hám, a farmatring nevezetű. Annak végéhez oda van kötve egy hosszacska vaskapocs. A csikó ezzel a készséggel a tolódeszkán áll, ott, ahol annak a meredeksége kezdődik. Ahogy oda ér a talicskával az apja, futtában beleakasztja a kapcsot a vaskarikába, s most már ketten viszik a talicskát fel a magasba, a csikó húzza, az apja tolja. Ahogy a meredek helyen átsegítette az apját, megy vissza a helyére, hogy a másik ziháló embert segítse fel a terhével. Fárasztó munka: nagy nekifeszültében félig előre van dűlve, csak a lábujjhegyein jár, kezeivel olykor a deszka szélébe kapaszkodik, ilyenkor már egészen négykézláb mozog és ő is úgy zihál és liheg, mint az apja, de azért nevetve végzi a dolgát. Neki az ez a játék, ami a többi gyereknek a fakard meg a puska; nemcsak a szokásmondás szerint, de valóban kis cseléd. A munka azonban, amit végez, idő előtt öregíti. Mindenesetre erős, sőt igen erős ember lesz; az izmok hatalmasodnak benne, de a csontok meg-meggörbülnek. A lábaival semmi baj, azok rendben maradnak: e kubikosok bírnak gyalogolni reggeltől napestig, amellett tolják maguk előtt a talicskát, amelybe összes útiholmijuk, subától bográcsig bele van rakva. Hanem a felsőbb csontok nem maradnak meg a maguk valóságában, a vállak megroskadnak, a hát kipúposodik, a nyak meggörbed, és a fej mindig csak a földet nézi. Amelyből él.

Biz ez nem valami dicső testállás. Különös volt ennélfogva, mikor egy ilyen görbe embert besoroztak hozzánk katonának. Ezt nem értették meg az emberek.

– Minek hozták ezt ide? Hisz elrontja az egész kompániát… Tisztelem azt a defilirungot, amit majd ezzel csinálunk!

Csodálkozva néztek rá. Amaz szintén csodálkozva nézett vissza, hogy mit bámulnak rajta. Azután ment, tett-vett, amint mondták, forgott balra, forgott jobbra, néha engedelmet kért, hogy a kantinba elmehessen. Odalent volt ez Novi Pazárban, ahol az életet különösen a fiatal katonákkal szemben szigorúbb töltések vették körül.

– Mit akar a kantinban? – kérdezték tőle.

– Majd egy vagy két pohár rumot meginnék, kérem alássan – mondta, mint aki egészen természetesnek találja, hogy olykor egy vagy két pohár rumokat igyon az ember. Ez az ő szokásai szerint nem lehetett másként: a kubikos nép munkaközben sok pálinkát fölél: a gödör hűvösébe dugott kiskorsóból szívja szalmaszálon keresztül. Azt hiszi, hogy igen nehéz munkáját enélkül végezni nem bírná. – Kíszijná az erőmet a talicska – véli.

Mondták tehát az embernek:

– Minek kendnek az a rum így este?

– Kívánom, kérem alásan. Nem drága, egy krajcár egy pohár…

Csakugyan ennyi volt az ára, mert ott egy egész liter pálinkát lehetett két hatosért venni. Olyan is volt az istenadta.

– De hát – erősködött a följebbvaló –, kend is kapott délben vörösbort a menázsihoz. Meg se itta kend. Hát minek az a rossz rum, ha valakinek vörösbora van.

Azt lehetne mondani, hogy az ember lehajtotta a fejét, de ez nem igaz, mert úgy sem hajthatja lejjebbre, mint amennyire a már elgörbült nyakán hordozta. És lassan mondta:

– Nem tudok másként aludni.

– Hát mi baja van kendnek?

– El vagyok – szólt – szomorodva nagyon…

Éppen csak ez kellett még. Hogy egy fiatal katona szomorú. Ki hallott ilyent? Mert hiszen voltaképpen szomorú volt ott minden és mindenki (a nép gyermekeit a honvágy jobban kínozza, mint az úrfélét), de hát hogy ezt épp egy fiatal katona kimondja, az minden szabállyal és észjárással ellenkezett. Mindenki érezte a lelkében, hogy ő is szomorú, de hát ezt az embert, aki meg is mondta, most nevetni kezdték. – Ohó! Micsoda katona! – mondták. Pedig valamennyi akár abban a percben levetette volna a mondurt.

– No, az nem úgy van – vélte a bölcs káplár. – Ha kend szomorú, akkor sírjon kend. Akkor adunk a kend szájába egy pipát, a képe elé meg tükröt. Abból aztán megnézheti kend, hogy milyen szép a fiatal katona, mikor sír is, pipál is.

No, ezen nevettek. Az ám, csakugyan. Majd sír is, pipa is. Úgy kell neki. Ez a görbe legény meg hallgatott egy darabig zavarodottan, azután csendesen mondta:

– Nem tehetek róla… Asszonyt meg két kis családot hagytam otthon…

A nevetés hirtelen elállt. Az emberek elkomolyodtak. Hát micsoda dolog ez? Hogyan házasodott ez meg idő előtt? De meg amúgy is görbe, minek soroznak be ilyen embert az orvosok? Hiszen ha susztert soroznak görbét, az jól van, mert kell a suszter, de minek ide ez a görbe, feleséges, családos, szomorú kubikos?

A káplár is tűnődve állt a kubikos előtt, s azt mondta neki:

– Mehet kend, akár négy pohár rumra is…

A „kis tanyát”, mint ahogy az onnan küldött levelek a helyet nevezték, nemsokára befogta a hó. Már csak az járt ki, akit a szolgálat küldött, a többi bent lakott a barákokban. Ez az iskolázások ideje. Két iskola van: altiszti meg legénységi. Péter kubikos, az írástudatlan, természetesen az utóbbiba kerül. Ha sokat nem is, de némi erődítéstant ott is csak kell magyarázni: idő van rá elég, mert hó is van rá elég. Másnap pedig föl szokás kérdezni a lelkes ifjúságot, hogy maradt-e meg benne valami abból, amit tegnap hallott.

Ekkor történt, hogy Péter fölkérdeztetett. Péter fölállt csörögve, mert mindenki fegyverrel volt jelen, s rettentő kemény haptákot vágott. E ténykörülmény az emeletes barák földszinti lakóit alkalmas káromkodásokra ösztönözte, mert ahány kemény hapták az emeleten, annyi marék por hullott le a gerendák közül a földszinti tiszteletre méltó társaság nyaka közé. Ez azonban nem zavart senkit, a kubikost sem, aki felelt és visszaemlékezvén minden csikókorabeli és kubikoskorabeli munkáira, részletes előadást tartott a földerődítéstan praktikumaiból. Rézsükről, átereszekről, előárkokról, aláépítésről, döngöltségről, mindezt paraszti nyelven, amin ezek a históriák amúgy is jobban érthetők. Néznek ám Péterre ugyancsak mindenek. Hejnye, a jó reggelét neki, no nézd el, nézd.

Ekkor érdeklődni kezdtek Péter iránt. Az „öreg”-nek is tudomására jutott az eset, s az mondta: merkwürdig. Előhívatta Pétert, Péter ment, és oly egyenesen állott meg előtte, ahogy csak tehette.

– Péter, maga megtanul olvasni.

– Igenis, megtanulok, kapitány úr.

– De írni is megtanul.

– Igenis, megtanulok, kapitány úr.

Péter az ábécé rejtelmeibe kezdett, hol egyik tanítgatta, hol a másik. A dolog éppen nem ment lassan. A hajlott hátú embernek nemcsak az izmai voltak nagyok, hanem a szorgalma is. Hej, a vékony tollszár, amiből krajcárért adnak kettőt, öklében eleinte hogy reszketett! Azután pedig vetni kezdte a betűt.

Közben kitavaszodott, mozogni lehetett már a hegyeken, megkezdődött a hegyoldalon a lövöldözés a célfigurákra. Péternek is menni kellett, s a legénység kárörvendve várta, hogy mint teszi le itt a prüfongot az „íródeák”. Mert egy kicsit irigyelték, hogy az öreg annyira a kegyeibe vette. Bakafelfogás szerint, de meg az igazság szerint is az a jó katona, aki jól tud gyalogolni, és jól tud lőni. Hát hiszen gyalogolni tud a kubikos, egyáltalán mindenki tudott gyalogolni, aki ott volt, mert hiszen nem hintón vittek bennünket oda – hanem hát nézzük, mit csinál a puskával a Péter?

Nevették, ahogy nekikészülődött, ahogy letérdelt, de már a hajlott nyaka nagyon szépen odaillett a puska agyához. Durr – mondja a puska. Péter küldi a golyót, a golyó meg éppen odamegy, ahova Péter küldte. Másodikat, harmadikat, mindet. Mit mondjon erre a felettes hatóság? A felettes hatóság azt mondja: merkwürdig. Az „öreg” pedig kérdezi Pétert:

– Hol tanult maga lőni?

– Nem tanultam sehol.

– De csak lőtt azelőtt is?

– Nem volt azelőtt puska a kezemben, kapitány úr, csak ásó.

Jól van, azaz hogy annál jobb, Péter e napoktól kezdve mindenféle tekintélyben gyarapodék. Halad az idő, s egy napon benne van a parancsban, hogy Péter mellére oda kell akasztani a legfőbb büszkeséget, a piros lövészzsinórt, a nyakára pedig varrja fel a kompányi-snájder a káplári csillagot. Ez nap éjszakáján Péter tartotta a napot. Kivitte hát az asztalt a folyosóra, fegyverét lefektette maga elé. Az alvó emberek barákjából kihozta a lámpát, s hogy fel ne dűljön, az asztalon belehelyezte a köpőládába. Azután a teljes éjszakai csöndben pénztárcája tartalmát az asztalra ürítve, szétválogatta a magyar, a török meg a rác pénzeket. Az utóbbiakat visszatette, az előbbieket összeolvasta. Azután utalványt írt felőlük Magyarországba, küldvén haza. Ráírta: – Végy csak, Róza, ami köll, a gyerököknek is. Most már könnyebben küldhetöm, mert káplár löttem, a jó Isten mögsegítött.

A Lim túlsó oldalán ugyanekkor a müezzin kiabált az ő idegen istenéhez.

1905

PÉTER A HÓBAN

Beszéltem Péterről a múltkor, Péterről, a katonáról. Akit mint afféle írástudatlan, görbehátú kubikost elvittek fegyver alá, és mindazon hatalmak közül, akik Péternek ily módon való elvitelébe befolytak, egy sem törődött azzal, hogy Péter asszonyt meg két kis cselédet hagyott itthon maga után a hazában, neki pedig menni kellett oda alá, ama sivár és szürke sziklavidékre, amelynek látásában senkinek semmi kedvtelése nincsen. Beszéltem Péterről, hogy abban a szomorú és egyhangú világban miként szedte föl magára az írásnak és olvasásnak a tudományát, miként munkálkodott azon, hogy altiszt lehessen, és szegény garasait hogy küldte azután haza a kis cselédeknek csizmára. Ez a történet kissé hihetetlenül hangozhatott bizonyára egyesek előtt, mert szóban és levélben is többen tettek kérdést afelől, hogy Péter története csakugyan megtörtént-e vajon. Pedig megtörtént, nemcsak hogy az történt, egyebek is történtek. Éppen most akarnék megint beszélni Péterről, ezúttal nem a tanulóról, hanem az emberszerető hős Péterről.

Volt olyan kérdés is, amelyik azt mondta, hogy miként lehet az, hogy egy káplár a fizetéséből még valamit haza is küldhessen, amikor a káplár fizetése mindössze egy napra tizenöt krajcár? No, az nem egészen úgy van. A kisded társaság török földön táborozott, túl az okkupált területek gránicain, és egy országhatárral kívül lévén, más fizetések jártak, mint itthon. Ott minden munkát külön megfizettek és mindent aranyban. Rendes magyar aranyban, aminek odalent Halbe Napsz volt a neve. Ez a szó megint még abból az időből származik, amikor Napóleon összetákolta az illyr királyságot, és a francia aranyak gurultak szerteszéjjel a Balkánon. A tízforintos arany volt a Napóleon d’or, amit aztán az ottani kevert nyelvjárás Napszra változtatott. Szóval a tízforintos arany volt a Napsz, az ötforintos pedig a fél Napsz, aminthogy a tízkrajcáros is csak hatos maradt az ottani fordításban is, szekszerának neveztetvén, ellenben a húszkrajcárost nagyhatosnak nevezték, mondván felőle, hogy veliki szekszera, és darabját tizennyolc krajcárra értékelték ép állapotban, de ha ki volt fúrva, akkor húsz krajcárnak is elfogadták, ami egy jó hízott tyúk értékének felelt meg.

Mivelhogy a katonáéknál szabály az, hogy az ország határán kívül a fegyveres társaság tisztelt tagjait papiros bankókkal honorálni nem lehet, arany pénzzel fizettünk ott boldogot, boldogtalant.

A katona a Halbe Napszot négy forint öt krajcárban kapta, de a csársia becsületes muzulmánjai mindig elváltották öt forintért; ha háborús hírek jártak, többért is. S mivelhogy az egész városka lakosságának mindössze három török hetilap volt a szellemi tápláléka: könnyű volt a háborús híreket vinni ki a nagyszakállú múmiák közé. Maga a pénzkérdés, a tisztelt társaság anyagi viszonyai azonban mégsem az arany-ágió szokatlan hullámzásain fordultak meg. Hanem azon, hogy ott mindenféle munkáért külön fizetés járt ki a társulati tagoknak. Azt lehet mondani, hogy csak a barákoknak vagy a sátraknak a felsöprése volt az a munka, amelyért nem fizetnek semmit. Ha a törökök kidöntötték a telegráfkarót, kiküldtek egy kápláralja embert, hogy állítsák vissza: kész napszám. Ha elromlott az út, kiküldtek egy csomó embert: csináljátok meg külön napszámot kaptok érte. Az országutakon szolgálatot végzőknek szintén külön fizetés járt. Élelmezés tekintetében pedig mesés olcsóság uralkodott. Az ételpénzt csak úgy lehetett elkölteni, hogy a társulati tagok mindannyia minden ebédjéhez vörös bort is kapott, aki útra ment, megitattunk vele egy félliter teát, de meg egy másik porciót még a tarisznyájába gyömöszöltünk, hogy főzze meg valahol az úton. (Persze, hogy nem főzte meg. A rumot megitta szólóban, a cukrot megette komiszkenyérrel, a „téjafüvet” meg elrakta valamely üres szivarskatulyába: némely szakasznak annyi volt efféle spórungja hogy ingyen adta, jó britanika-íze volt neki.) A pipadohányt is csaknem ingyen adták, a finomabb dohányt meg szivart harmadáron mérte a kincstár. Tegyük még hozzá, hogy két krajcár volt egy csésze kávé, egy krajcár egy pohár pálinka a kantinban, és ugyanott öt krajcár egy porció disznópaprikás. (A disznókat ládákban szállította elevenen a derék kantinos, mert az igazhivők nem engedték városukon áthajtani a tisztátalan állatokat.) Nyilvánvaló mindebből, hogy Péter káplár csakugyan küldhetett haza pénzt, hisz nemcsak ő, de még közlegények is küldtek. Jól láttam az első pénzkifizetéskor, mikor hazakerültünk, hogy miként bámult tenyerébe a baka, látván benne az öt napra való harminc krajcárját és jól hallottam, amint mormogta: – Akár négykézláb is visszamennék, csak visszamehetnék…

A megszállott területek különböző katonai szolgálatai közt egyik nevezetes: a patrul. Elkezdődött már Boszniában, és folytatódott azokon a vidékeken, ahol a szultán csapataival vegyesen táboroztunk. Tisztán legénységi szolgálat, tiszt nem vesz benne részt, a törvényei meglehetősen szigorúak. Nem egy magasrangú tiszt, aki hirtelenében került máshonnan azokra a vidékekre, tapasztalta meglepetéssel és amíg ki nem okosították: felháborodással, hogy a hegyi országutakon a közlegények nem törődnek az ezredesekkel, és ha találkoznak velük, azt se mondják, hogy bikmak. Az ilyen szolgálat már a patrulhoz tartozott, és talán ez a kis vonás mutatja legjobban, hogy micsoda óriás hatalom volt azon az úton az a patrult járó egyszerű közember, aki ebben a szolgálatában nem ismert olyan rangot, amely előtt ő tisztelegni köteles lett volna.

Ahogy a vidék lejjebb halad, és egyre jobban közeledik a Balkánnak ma is jól ismert közbiztonsági viszonyaihoz, úgy emelkedik a patrul létszáma. Emerre fölfelé csak két közember, akik közül egyik a parancsnok – körülbelül olyan portyázás ez, mint itthon az országutakon a csendőrjárőröké. Lejjebb aztán egyre jobban szigorodik az állapot. Négy emberes, nyolc emberes, tizenhat emberes patrulok is vannak; a számuk különösen télen, a szerencsétlen kis falvak éhínsége idején, rablók járásakor még emelkedett. A legénységet szigorúan oktatták a szolgálatokhoz. Ha valami kis csetepaté történt rablókkal, nyomában nem késett a kitüntetés: valamely kisebb érdemkereszt vagy legalábbis felsőbb hatósági írásos elismerés alakjában, amit kötelesség volt az összes lent állomásozó csapatok előtt hivatalos formában kihirdetni. Kisded szabálya volt: hogy aki meglök, vágd bele a bajonétot, aki ellentáll, golyót neki. No, hiszen azért ebből nem sok baj történt, a mieink például megvoltak békességgel: az ország nyelvének szabályos ismerete rideg falakat építvén a nép és a katonaság közé. Ellenben a zombori ezredből jó egynéhányan otthagyták a fogukat éppen azért, mert ismerték az ország nyelvét, pajtáskodtak a néppel, és alkalomadtán össze is vesztek velük. De hát ez itthon is előfordul akár a polgári, akár a katonai fiatal vérek között. Általában nem is akarok én efelől rémregényeket beszélni, csak éppen most, amidőn Péterről szólok, el kell mondanom, hogy mi az a patrul odalent, mert Péter a patrulban tette meg a tettet. Voltaképpen ezek a patrulok az alapjai annak, hogy a csapatainkból egy generálisalja hegyi brigád a török földön táborozhat: a berlini szerződés rendeli ezt a kereskedelmi utak biztosítása végett. Ez meg alapjában véve semmi más, mint a patrul.

A legszélső határállomásról, Prjepoljéból, ahol épp akkor mi laktunk, naponta két-két patrul indult beljebb, mint mondani szokás – Európa felé. Együtt indultak kora hajnalon, a fegyverek megtöltve, a jó hosszú szuronyok a csöveken. Az egyik, valami nyolc-tíz ember, csak afféle útbiztosítási patrul volt, amely a másikat fölkísérte a savinlakati hegycsúcsig, ott pár óra hosszat álldogált és unalmában a kövek alatt szép élemedett fekete skorpiókat fogdosott. A másik patrul, mindössze három ember egy káplárral tovább ment a Jabuka hegye felé; ez volt a fontosabb patrul, mert a káplár nyakába egy zárt bőrtáskába oda volt akasztva az összes katonai levelezés, pénzküldemények, a legénység levelei: szóval az egész posta. A savinlakati hegyen maradt patrul köteles volt emezt vigyázni, hogy a mély völgyekben elhalad-e a jabuki hegy aljáig, a hegyre föl tud-e vergődni, mert a savinlakati káplár emezt a káplárt egész útjában láthatta magas helyéről. De ugyanakkor jött vissza Jabukáról is egy patrul. Az, amely tegnap hajnalban ment el Prjepoljéról, és most jön a postával és pénzekkel visszafelé. Ezt azután tartozott a savinlakati tíz ember hazakísérni, míg a ma ment patrul csak másnap tért vissza. A káplár táskájában, amelyet külön kulcsaikkal csak az állomási elöljárók nyithattak ki, olykor fontos katonai levelezések voltak, mind a fizetést is az a táska hordta, volt abban hónap vége táján több ezer darab arany, a káplárnak úgy is volt az őrizetére bízva, hogy a táskától csak akkor válhat meg, ha már előbb a fejétől megvált.

No, jól van. Esik ám a hó hetek óta, hogy vége nem akar szakadni. A mi alföldi pusztatájainkra készült a nóta, hogy befútta az utat a hó. De mi ahhoz képest, mikor amott befújja. A patrulok azonban hajnali négy órakor, sötétben megindulnak a főőrség elől. A savinlakati patrul megy elöl, vezeti Borsodi Bálint szakaszvezető, gázolja a havat amaz előtt, mint ahogy itthon a pusztán, ha nagy hó van és útra kell kelni, előbb néhány négyökrös szekér gázolja le az út havát, mielőtt a könnyű szánkó megindulhatna. Bálint után halad három emberével meg a táskájával Péter kubikos, mint parancsnok káplár. Nem lehet mondani, hogy Savinlakatig valami különösen nagy hó volna, mert a hónak a szél az ura. A szél pedig amott odább, a nagy hegyeken túl való mély völgyben hordta össze a havat.

E havakba Péter káplár három emberével beleereszkedik. Mindenki tudja, aki hóban már mászkált, hogy lefelé menet még lehet gázolni a térdig érő havat. Valahogy kínlódnak tehát.

De lefelé, a völgy mélyére menve, ahol magasabb a hó, egy ember fehérre kékül, az ajka motyogja: – Káplár úr… –, jelenteni akar valamit szegény, de ehelyett szótlanul arccal a hósírmezőbe bukik.

Péter káplár nézi, de hiába nézi, a parancs, parancs. Mennek odább. Küszködve mennek, köpönyeg ilyenkor nincs az embereken, mégis csupa víz valamennyi, így érnek szótalan a jabukai hegy aljáig, ahol megint egy másik katona válik halottsápadtra, és azon fegyverestül, ahogy van, a hóba e szegény is belefordul. Péter káplár, ím, egy legényével magára maradt.

Péter káplár ekkor a havak fölött tűnődve megállott.

– Cimborám – mondá a katonájának –, kedves lelki Sándor cimborám, föl tudnál-e egymagad menni a jabukai hegyre?

– Föl tudok menni – mondta a kérdezett katona, már hogy eme bizonyos Alexander Hézső nevezetű –, de hát teveled mi lesz, jó kubikos társam, káplár úr Péter?

Káplár Péter azt mondta, leterítvén válláról a táskát:

– Ehol a tarisznya, vidd föl.

Hézső elindult, és fölment. Péter káplár pedig megfordult, puskáját letette, és visszament a hóba az első emberért. A félhalottat a vállára vette és hozta. Elért vele a második emberig. S ekkor Péter káplár, a példátlan erejű, görbe hátú kubikos fölvette a másik félhalottat is a vállára, és fölvitte mind a kettőt a jabukai hegyre, a kaszárnya melegébe. Pétert e tettéért mesés módon összeszidták Jabukán, és e példátlan szolgálati hanyagságról azonnal távirati jelentés jött hozzánk Prjepoljébe. Péter a szidások özöne alatt haptákot állt, és nem szólt semmit, azután pedig, amidőn a szidások nagyon sokáig hangzottak volna szó nélkül sarkon fordult, és elment egy ágyra aludni. Amihez a patrulszabályzat értelmében joga volt: a patrult, ha dolgát végezte, pihentében két óra hosszáig háborgatni még a királynak sem szabad.

Másnap hazatért föllábbadt embereivel Péter, és harmadnap reggel rapportra állt a kubikos, hogy a szolgálat súlyos megsértéséért a méltó büntetését elvegye. Valóságos lázban volt a kis tábor e napon. Ilyen izgalmat, ilyen sugdosódást, a fejeknek ilyen összedugdosását talán csak azon a napon lehetett észlelni abban a kis magyar táborban, mikor híre jött, hogy a király fia meghalt. A rapporton is ott állt haptákban és görbén Péter kubikos, és kötelességszerűen följelentette az önmaga vétkét. Szigorú parancsnokunk is haptákban állt előtte, szalutált is neki, azután pedig ahelyett, hogy a büntetést a nyilvánosság előtt kimondta volna, az irodának nevezett kis zuglyukba tért. Sokáig mérgesen hallgatott ott a parancsnok, és a teljes szótlanság uralkodott. Azután kitört az öreg:

– A kubikos nagyot vétett a szabályok ellen, de lehetetlenség a kubikost ilyen dologban megbüntetni. Hanem – tört ki felindultan a parancsnok – mondjátok meg a kubikosnak, hogy szamár…

Péter káplárnak ezt megmondtuk. De úgy nézem, hogy nem ártott meg neki. Ha olykor úton-útfélen találom, szelíd kék szemei már messziről mosolyogva üdvözölnek.

1905

A SZÖGÉNYPIAC

Tanyai észjárás szerint van kopasz tanya is, meg szomorú tanya is. A kopasz tanya is szomorú ugyan, mert azért neveztetik kopasznak, mert a környékén a föld nem termi meg a fát. Próbálhatnak vele bármit, némely mérges széki földben a fa meg nem terem. Próbálnak gödröket ásni, azokba jó földet hordanak, s úgy ültetik oda a fát, ám a fa így is csak addig él, míg gyökerei le nem haladnak a széki földig, s ha a gyökér odáig leért, a fa kivesz. Nem használ semmiféle orvosság semmit. Mondják ugyan, hogy a szilfa talán még megfogná ezeken a helyeken is, de a szilfát itt nem szeretik, mondván felőle, hogy csak afféle madárcseresznyefa. Így a tanya körül ottan nem bólogatnak a fák, hűs árnyat nem vetnek, valóban úgy kell külön karókat leverni a földbe, hogy legyen, amikhez a tehén hozzádörgölődzik. Kopáron, elhagyottan áll hát így a kopasz tanya, amely ebben a formájában szintén szomorú, de mégsem ez az igazi szomorú tanya.

A szomorú tanya az, amely mögött a szegénységet a szénaboglyák hiánya jelzi. Mert amelyik tanya mögött nincsen szénaboglya, abban a tanyában nincs jószág, ahol meg jószág nincs, ott meg csak egy kis tej sincsen, hanem szegénység van ott és nincstelenség.

Az idén, ha nem is egészen szomorú, hanem szomorgásnak indult tanyák vannak lehetősen. A nyáron a boszorkányok az esőt ismét eladták a szerviányoknak, és a semjékek máskor buja mezői nagyon kevés szénát adtak. Ennek a bajnak a hivatalos neve takarmányhiány. Förgeteg János pedig azt mondja felőle:

– Nincs más mód, mint hogy el kell adni a vendéget.

Mindenesetre keresni lehet, hogy ki az a vendég, akit el kell adni, mert nem termett elegendő széna. Ebben az esetben a vendég nem más, mint a Pirók nevezetű üsző. Bármint forgatjuk a dolgot, Förgetegnek e tekintetben igaza van, mert aki semmi hasznot nem hoz, csak az ételt fogyasztja, az nem más, mint vendég. A Pirók üsző pedig ugyancsak fogyasztja a szénát, ellenben sem tejet nem ad, sem fiat nem nevel. Tavaszra majd nevelne, de addig nem lehet vele várni, mutatja ezt a tanya háta mögött a ténybeli igazság: hogy nagyon kevés a széna, azon még vendéget is teleltetni nem lehet. Szóval hiábavaló itt minden beszéd, nincsen más mód, mint hogy el kell adni a vendéget.

Minélfogva hetivásáros napon korán hajnalban befog Förgeteg, a Pirókot a kocsisaroglya után kötik, felül ő is meg a felesége, s hajtanak a város felé. A gyerekek előbb elbúcsúznak a Piróktól:

– Isten áldjon meg, Pirók – mondják neki, s Pirók egy hosszasat bőg a hajnali sötétbe. Az istállóból mély, komoly bődülettel felel az anyja, az öreg tehén, mert előérzeteik és tudásaik nekik is vannak. A tehén ilyenkor szomorút bődül, a ló az égre nyerít, a kutya a ház üres falát ugatja, mintha kísértetet látna rajta libegni.

Pirók sorsán azonban már mi sem segít. Ő elmegy, és kimegy utoljára a tanyából, ahova valaha legföllebb bőre fog visszatérni csizma alakjában. A húsa a városban marad, mert a városi úrfélék nagyon szeretik a húst.

Van ugyan néhány százmillió ember olyan a föld hátán, aki soha életében a húshoz nem nyúl, s mégis megvan, ezek azonban más tájakon laknak, míg az ittvalók betegek, ha egy nap húst nem ettek. Ez azonban Förgeteg János szempontjából éppen nem baj, sőt igen hasznos körülmény. János ugyanis abban a reménységben volt, hogy valami hetven forintot kap majd a Pirókért a mészárostól, de nem annyit kapott, hanem kilencvenet. János ennélfogva hálás búcsúpillantást vetett Pirókra, mikor a vérben dolgozó mester házától eljöttek. A pénzt betette a bugyellárisba, a bugyellárist betette a mellénye belső zsebébe, a rajta függő bőrzsinórt rákötötte a mellény gombra, a mellényt alulról állig begombolta, mert a pénz megőrzésének ez a módja. Valami jobb esztendőben talán vásároltak volna valamit a boltokban, de a mostani idő erre nem alkalmatos. A pénzt el kell tenni, mert ki tudja, mire kell még majd a télen. De azért valamit mégis vesznek, ami János szavaiból kitetszik. Ugyanis kérdi az utcán az asszony:

– No, most már hova?

– A szögénypiacra – mondja Förgeteg.

Eszerint már megint volnának gazdag piacok is, meg olyan piacok, amelyek szegények. De ez nem egészen így van. Nem a piac a szegény, hanem aki rajta vásárol. Másként zsibvásár a neve, de a kintlakók szegénypiacnak nevezik, mert az ócska holmikat, amik ott eladók, csak a szegény ember keresi föl. Van ott minden az ócska vízipuskától a gyerekkocsiig, amelyből már kinőtt a gyermek. Régi puska, rozsdás kard, kihasadt bőrkanapé, vasalt nyereg, ócska könyv, képráma, kávépörkölő, törött lábú íróasztal meg minden egyéb.

A sok kopott, ütött-vert vasdarabban, mely a piac földjét nagy területen borítja, egy darab kortörténet hever. A régi parasztmívesség szerszámai, amik ma már nem kellenek, mert helyükből kitolta őket a gyáripar. Tízivel, húszával hever egy régi szőlőszerszám, amely ma már nem forog kézben: e szerszámban egyesítve van a sarló, a kés meg a balta. Megszűnt, elfeledett, eltűnt iparágak szúró és vágó eszközei is itt tartózkodnak igen rozsdás állapotban. Némelyik szerszámról sem a vevő, sem az eladó nem tudja megmondani, mi lehetett, mire használhatták. Különös kalapácsok vannak itt, fele vas, fele fa – űzőkalapács a neve, a hordókra verték vele az abroncsokat. Ott a dohányvágó, ami elkopott kaszából készült, a régi ladikosember négyágú vasmacskája, amit maga csinált szegből és drótból. Pipaszársütővas is van ott, meg cifra csiholó acél, amivel a szent Antal tüzére volt szokás szikrát veretni. Amott meg díszveretes nádvágók hevernek, de ráérnek heverni, mert ahogy tűnnek a kiöntések, az erek, a réti tavak, úgy tűnik el a susogó nádas, apránként nincs már a nádvágóval mit vágni. Ahol a vágóhorog is, a régi tiszai halász szerszámja abból az időből, amikor még akkorára nőtt a vizecskében a hal, hogy a megfogott harcsát vágóhorog nélkül nem bírta a halász a ladikba emelni. Ma, persze, heverhet ez is. Mert a városi úrfélék nemcsak a Pirók húsát szeretik, hanem a halét is, és jó étvágyuk nyomán a harcsa ma már nem ér rá a vízben megöregedni.

Ezen mindenféle holmik közé jön Förgeteg János, hogy vasbéklyót vegyen a ló lábára, mert a másik elveszett, jó helyre jön, mert van itt elég. Ahogy terjed a szántóföld és fogy a legelő odakint, akként szaporodik a szegénypiacon béklyó. A Samu zsibárussal hamar meg is egyeznek az árában. Förgeteg fizet és már menni készül, amikor apró képeken akad meg a szeme, amik a földön fekszenek a többi limlom között.

– Hát ezek mik? – kérdezi János.

Biz azok régi arcképek, kopott aranyos keretben, itt-ott törött üveg alatt, többen az aradi tizenhárom tábornok közül, meg Teleki László. Abból az időből valók, midőn még e képekre sem a rajzoló művész, sem a nyomdász nem merte rátenni a nevét. Változatos múltjuk lehetett, valaha titkon őrizte őket a hazafias kegyelet, most pedig ím, csendesen megvonultak a szegénypiacon. Nézi sorjában a képeket Förgeteg, aztán egynél megáll.

– Ez Damjanics. Ide van nyomtatva. Ez Damjanics – mondja. – Ezt mögvásárolom. Mert alatta szolgált az apám.

– A maga apja? – kérdezi hitetlenül a Samu zsibárus.

– Nem is a magáé – véli Förgeteg. – Hát. Itt volt Damjanics őrnagy abba a zászlóaljba, akit a város adott. Ott szolgált apám Damjanics alatt is, Földváry alatt is, ott volt Szent-Tamásnál, és a sáncon…

János szinte beletüzesedik a beszédbe, és szeretettel nézi a régi kőnyomaton a tábornok vonásait.

– Hát tudja mit – szól hirtelen a Samu –, akkor odaadom magának ingyen. Tegye el magának emlékbe.

– El is, Samu gazda, el is – mondja rá Förgeteg. – Be a szobába a falra akasztjuk, hogy lássák a gyerekek is, ki alatt szolgált az öreg apjuk. Hanem – teszi azután hozzá – ingyen ne adja. Hanem adja ide ráadásul a béklyóra.

Hogy Damjanics neve és a békó így egymás mellé került, hirtelen egymásra tekint a két férfi: csillogó pápaszemén keresztül a Samu, és szőke szemeinek komoly tekintetével a tanyai ember. De ami a lelkükbe lopózott, gondolataikat egymásnak most elmondani sem bírják, mert Förgeteg felesége karon ragadja az urát, izgatottan kiált fel:

– Ott is egy kép! Nézze már kend! Uram teremtőm, a mi szent Józsefünk! Az előtt imádkoztam én kislány koromban minden este. Még a mi tanyánkon, amit a víz elvitt! Jaj, csakhogy megkerült!

Samu sietve megy be a nagy halom vasak közé, hogy a képet kihozza.

– No – véli Förgeteg –, nem bizonyos, hogy éppen ez az, mert sokat csinálnak egyformát az ilyenből a kompaktorok.

De az asszony azt mondja, hogy ez lesz az, mert egyszerre ráismert. Pedig azóta nem látta; mikor jött az árvíz, elöntötte a tanyát, s előle menekültek. Akkor veszett el. Hányszor gondolt rá azóta csendes téli estéken, hogy most is a kihúzós almáriom felett kellene függenie, és íme, hol találja?

– A rámája alul egy kicsit meg is volt égve – mondja tovább –, mert egyszer a gyertya odadőlt.

Szent József képe elébe ugyanis gyertyát szokás gyújtani, ha valami rossz idő, jégverés, vihar fenyeget, így szokván tőle kegyelmet kérni, mint a föld népe pártfogójától. Az asszonyt szinte égeti a vágy, hogy kezébe vegye a képet, amit már kiszedett a vasak közül a Samu és hozza. Csakugyan a József szent képe ez, papirosa ázott és gyűrött, s azt az ismerős barnasárga színt mutatja, amivel az árvíz iszapos habjai minden hatalmukba esett papirost befestettek.

– Hát nézze kend – kapja a kezébe az asszony –, hát itt van rajta az égés is. Ezt most már mögvögyük.

Förgeteg János ez időben kissé könyékkel oldalba ütötte az asszonyt, hogy vigyázzon a beszédére, mert majd sokat kíván a képért a Samu.

Samu azonban olcsón adta, s Förgeteg rögtön ki is fizette az árát. Azután pedig elhaladtak, menvén most már a kocsi felé. Förgeteg János a Damjanics képét öblös zsebébe tette, másik kezébe veszi a békót. Az asszony pedig a hóna alatt féltő gonddal szorongatja a szent József urunkat.

Haladnak így. Külsőleg nézve ez Halbőr Förgeteg János: éppolyan tanyai ember, mint bármelyik másik. Az asszony, született Vér Juliánna, szintén csak olyan tanyai parasztasszony, mint amilyen a másik is.

Valójában és belsőleg nézve azonban: két emberfia ez, akik a szögénypiacon pár hatos árán maguknak némi kis boldogságot vásároltak.

1905

LÁTOGATÁS A VÁROSBAN

– Ögyünk egy kicsit hamarabb – mondta Márton –, mert majd elmék Tandariékhoz.

Ezzel be is ment a kamrába, hogy majd segít az asszonynak. Délutánra járt az idő, a hó esett, s kint a tanyák mezőin csapatosan ténferegtek a varjak.

Így téli időben a nap oly későn megy föl az égre, s oly igen hamar leszáll, hogy napjában csak kétszer szokás enni, úgy reggel nyolc óra körül, meg délután három felé. Márton juhászos ember, a reggelit a juhistállóban végezte el, mert akármit beszéljünk, mégiscsak az az igazi tej, amit maga fej ki az ember magának az állatból. Most délután pedig káposztát ennének, azért is ment Márton a kamrába, hogy a káposztás hordóból kiemeli a követ, és ki is emelte, pedig nehéz volt, egy régi templom romjai állanak amarra odább a pusztai juhlegelőn túl, annak a falából hozták el éppen harminc esztendeje. Azaz hogy harmincegy, mert tavaly ilyenkor is harmincnak mondták, de akkor húst is főztek a káposztába. Most ez nemigen megy, hús van ugyan a kéményben, de csak ünnepnapra telik. Juhászembernek ez körülbelül mindegy, mert nyáron át is leginkább csak akkor szokott húst enni, ha vagy ő beteg, vagy a bürge, de mégis, mikor az elkészült savanyúkáposztát kanalazták, Márton önönmaga sorsa fölött gúnyolódván, azt mondja Veronnak:

– E közt a káposzta közt akkor volt hús, mikor a káposztafejek még a földben voltak, aztán kutya szaladgált köztük.

Veron mosolyog, mint illik, azután kérdi:

– Minek mén kend Tandariékhoz?

– Vasárnap vásár lössz – mondja Márton. – Majd bemögyünk a városba. Néhány birkát behajtok. Majd hozok neköd is egy kendőt.

Veron az urára tekint: Márton a városba megy. A helyzet ünnepélyes volta nem tagadható, mert hogy is csak, hogy is… Várjunk csak… Egy fiuk van, az is Márton az most huszonegy esztendős, most odavan katonának, lent sarcoltatja Boszniában a király. Mikor a Márton született, még nem volt idekint pap, hát éppen huszonegy éve, hogy bentjártak a városban, mikor keresztelni vitték.

Az asszony ugyan nem szól semmit, de Márton a szemein keresztül belelát, hogy merre járnak a gondolatai, s vigasztaló szót mond:

– Gyüvőre már hazaeresztik.

Azzal azután megy Tandarihoz. Itt lakik az is nem messze a pusztaszélben, mert juhász nem lakhat messzebb a legelőtől, hát hamar odaér. Imre se túlságosan sokszavú ember, s mikor Márton látja, hogy Imre éppen abban foglalatoskodik, hogy tíz darab birkát az akolban a többitől külön csap, tökéletesen megkérdi:

– Hát mönyünk?

Imre azt mondja:

– Mönyünk hát.

Másnap Mártonnál is, Imrénél is a fehérnép feji a bürgét, mert Márton és Imre egész nap szorgalmatosan alszanak. Szombat van ugyanis, s éjfélkor indulni kell a birkákkal, hogy reggel a vásárálláson legyenek. Mert lassan halad a birka, terelgetni kell, a szamár ilyenkor csak vendégül megy a juhász után, s minden foglalatossága abban áll, hogy viszi a tarisznyát.

Hét órára ott is vannak. Nagy térség ez a vásárállás, a városon kívül. A várost nagy töltések választják el onnan, amelyeken át csak egy-egy toronynak vagy gyárkéménynek a hegye látszik. Márton hosszan nézi a hatalmas sötét töltéseket, amelyek mögött a város fekszik, amely az ő birkáit megeszi, Mártonnak ily módon nyújtván megélhetést.

Nyolc óra tájon már egy szál birkája sincsen se Mártonok, se Imrének, mert jöttek a juhvágók és elkapkodták valamennyit, hogy legyen mit ennie ennek az örökké éhes városi népnek. A pénzeket Márton és Imre begombolván, kissé megvetőleg mosolyognak is, azután pedig a duttyánsátornak a karójához kötik a szamarakat. Ők maguk bemennek a sátor alá, amely ilyen időben kissé szellős, azonban ez nem baj. A borocska is hideg, azonban mégis melegít. Az ide-oda való mászkálást megtakarítandó: egyszerre öt féllitert parancsol Márton. Pedig ez kevés, mert nem sok idő múlva elfogy, mert cigánypecsenyét esznek, és Imre kivitte a kenyérhajat a szamaraknak.

Van ott egy féllábú ember tekerőlanttal, három krajcárért csinál egy nótát. Igen csak csinálja, hogy: – Legelteti nyáját, Fújja furulyáját, Hej-huj, könnyen éli világát… Déltájon már valahol a tizenötödik félliter körül tartanak, lehet ugyan több is, a ménkű számol ünnepnap, és Imre a tekerőlantot kiviszi a sátor elé a szamarakhoz, hogy azoknak is csináljon a féllábú három-három pénz ára nótát. Azután jön a Jaksi, akinek a nyakában van akasztva a boltja, attól Márton megveszi a kendőt. Két korona hetven fillér, vagyis, becsületes magyarra fordítva, egy forint hetven krajcár – magyarázza a tudós Jaksi, amit Márton nyugodt helyesléssel vesz tudomásul.

Imre bejön a szamaraktól a lantossal a sátor alá, Márton mondja neki:

– Imre, te mér nem vöszöl valamit?

Azután belátja, hogy ostoba volt a beszéd, de már kimondta, pedig ez is mutatja, hogy nem érdemes a beszéd. Tavaszi nyíráskor lesz tizenhat éve, hogy Imre eltörte a bojtár keresztcsontját, meg elkergette az asszonyt. Van abból az időből egy lánya, de nem tudja, hogy kié. Ej haj, a jó reggelét!… Adjanak inkább még öt félliter bort!

A déli harangok szava a városból a töltéseken keresztül kizúdul. Aki a harangot ritkán hallja, a süveget ilyenkor le szokta venni. Fürtös fejével fizetés irányában integet a duttyános felé Márton. Ezután fölülnek a szamarakra a subákban, és haladnak kifelé. Körülbelül napszállat ideje van, mire kiérnek. Márton a tanyaudvaron a csacsit elereszti, hogy menjen, ahová akar, ő maga pedig beviszi az asszonynak a kendőt. Az ital mérge elmúlt az úton, a csacsik tetején kifújta a fejükből a szél.

– No, hát a város? – mondja az asszony.

– Hát mögvan – mondja Márton.

Veron dévajkodva kérdezi:

– Nem tévedt el kend benne?

– Én? – kérdezi Márton önérzettel. – Úgy kiismertem én magamat abban a városban, akár csak idehaza.

1906

HÁZÁSÁS KÖZBEN

Bíborfényben ment le már két este az őszi nap, szél van ennélfogva a pusztaszélen. Hűvös éjszakai szél, amely a nagy térségeken hol ide, hol oda rohan. A sötét égen szakadozott, rongyos fekete föllegek kergetik egymást, olykor előbukkan mögülök az új hold vékony, aranysárga szarva. Itt-ott foltokat világít meg az őszi avaron, a fénye hideg, mint ahogy hideg ez az egész őszi éjszaka. Ha meg elbújik, sötét minden: ilyen esőre álló őszi szeles éjszakán a puszta nem szép, inkább félelmetes és szomorú. Élő teremtés bogáron, ürgén és vakondokon kívül alig van rajta. Füve lelegelt; néhol csomósan áll a bogáncs meg a kutyatej, amiket a jószág elkerült, míg kint nyaralt. Ha a holdszarv előbújik, a bogáncsok mozgó, homályos szigetek-formán látszanak, amint hajbókolnak a szél előtt. Mikor meg a hold elunja, hogy szétnézzen ezen a sivár tájon, hirtelen az egész föld olyannak tetszik, mintha nagy fekete töltések állnának az útban, előttük pedig a mély kubikgödrök. Még néhány lépés, s beléjük zuhanhat az ember…

A pusztai éj nem szokott egészen hangtalan lenni, mert belebeszél az éji madár, valamely messzi tóból egyhangúlag ung a szerelmes béka, a morotva nádasából nagyot szól olykor a bölömbika. Zümmög a bogár is, s van eset rá hogy a kőfúvásra igyekvő kígyók sziszegő füttyel kiabálnak egymásra. Meglappadt szélen, pocsétás, rétforma ingoványon a tekenősbéka mozog, de mikor a szél jár-kel így erősen, hogy rohamai a felhők közül szinte zuhanva esnek a földre, rajta kívül más nem beszél.

A tanyaudvar meg ilyenkor zajos. A szél mozgat mindent, amivel csak az ereje fölér. Nyikorog láncán, vas akasztóján a kútgém rúdja, csattog a padlásajtó, ha éppen nyitva feledték, vagy a fakallantyút leverte róla a szél. A fák nem susognak, hanem zörögnek, ahogy az ágak verődnek egymáshoz. Különösen az alföldi tanyák szokásos fája, a jegenyeakác zörög nagyon így szél alkalmával.

Tolvajoknak való idő ez. A lókötők éjszakája. Ősszel van az, mert télen, ha a hó leesett, bajosabb a munka. Mert a hóban a nyomok sok mindent elárulnak. Azért csak inkább az ősz… Tudja ezt a gazda, a tanyai ember. A kutyák, ha tán nappal láncon lettek volna, éjszakára eleresztve vannak. De pusztaszéli tanyán – törvény ide, törvény oda – nappal sem igen járja az eb megláncolása. Az házőrző, rendőr, csendőr egy személyben, nem lehet kötélen tartani. Pedig ez nem igaz okoskodás így. Mert a nappal kötve tartott kutya nem mozoghat, kénytelenségből hever egész nap, meg alszik. Az ilyen kutya aztán éjszaka éberebb, s nagy kedvvel szaladgál a tanya körül.

A lóistálló ajtaját is bezárják, ha van mivel, ha a kilincsének nem madzag a húzója. Vagy hogy bent fekszik valaki a lónál. Van ott ágy is: négy karó a földbe verve, azokon megint néhány karó, emezeken kukoricaszár meg szalma, a tanyai ember legényfia leginkább ezen szokott hálni. Máshol meg az istállóajtóra keresztvasat lakatolnak, olyképpen, hogy attól a lovat nem lehet kivezetni. Alatta át nem bújhat, fölötte ki nem ugorhat.

Hát így, meg ilyenféleképpen védi magát, kevéske vagyonát a pusztaszéli ember, mert neki más védelmezője nincsen. Csak a tulajdon óvatossága, meg a régi ócska elültöltő puska, de az is fogy, mert adó van rávetve, helyét a revolver kezdi elfoglalni. Igen jó szerszámnak tartatik odakint ez a rebolber nevezetű szerszám. Mert sok a rossz ember, és kitanultak meg fortélyosak. Hát a vakmerőségek? Mikor az egyik tanyán elkötik a két lovat, s akkor még odább mennek velük, hogy egy másik tanyában kocsit meg szerszámot lopjanak a lovakhoz. Most aztán már itt volna az értelme, hogy sebesen eltűnjenek a határból, hogy nyomuk vesszen. El is tűnnek túl a Tiszára. Pedig komp nem visz át éjjel a vizen ilyen gyanús kocsit. Hát átmennek a vasúti hídon, ócska subadarabokat kötve a lovak lábára, hogy a lódobogást a híd őre meg ne hallja. S a hosszú hídon, mely keskeny, hogy rajta hely sem kitérésre, sem megfordulásra nincs, valamely szemközt jövő vonat halálra gázolhatná valamennyiüket. De a híd előtt legközelebb eső vasúti állomásra előbb jámbor utas gyanánt beállított egy közülök:

– Kérem alássan, mikor jön Vásárhely felől a gőzös?

– Tizenegykor – mondják neki. – Még egy óra van odáig.

Az ember ezzel elment, s a banda kocsistul-lovastul átszökött a hídon. Az éjszaka sok mindent betakar és elrejt, a nyugtalan vérűek, a vagyonra áhítozók, a könnyen élni akarók fekete leple alatt dolgoznak.

Most is mozog egy kocsi a tanya háta mögött, az őszi avaron. A hold kibukkan, látni lehet, de zörgése nem hallatszik. A lovak lába bekötve, azoknak a dobogása azért nem hallik. A kocsi pedig ama süket kocsik közül való, ámbátor régebben betyár-kocsinak is neveztetett. Neve mutatja, hogy micsoda. Remekbe készült rajta a bognár- meg a kovácsmunka, nem zörög rajta se lánc, se saroglya, se tengelyagy, se lőcsvas.

Így haladnak halkan a tanya hátulja felé a kocsival az emberek. A kutyák nem szólnak semmit, megbújtak valami enyhelyre a szél elől. De a házásó érti a módját, hogy mint kell szelídíteni a kutyát. Sok fortélya van annak, de leginkább étellel kenyerezi le. A tanyai kutya a konyhától kevés ennivalót kap, akkor is lét vagy csontot. Becsületében ennélfogva frissen pirított szalonnával, zsíros pörkölt tarhonyával meg lehet tántorítani. Így a házban nem tudnak a veszedelemről semmit. Alszik minden élő.

– No most! – súgják a kocsiban.

Egy ember a lovaknál marad, kettő pedig ásókkal a tanya hátulsó falához óvakodik. Csendben ásni kezdik a falat azon az oldalon, amerre a tiszta szoba van. Ott van a finomabb bútor, a párnák és dunnák raktára a magasra vetett ágyban, a mestergerendára felakasztva az ünneplő gúnyák (ezért van a vasárnapiba öltözött külső embernek erős földszaga), ott az új suba, még a tajtékpipa is ott tartózkodik, ha el nem tört. De meg ha pénz van, az is csak ott szokott lenni. Itt ásnak. Ki van az már nézve régen, hogy mit hol kell keresni.

A dolog odakint halad. Még nincs megfagyva a föld, s a homok könnyen enged. Mert a házfal alját bontják meg, s azután csak egy akkora lyuk szükséges, amin egy ember hasoncsúszva bemászik. Ez adogatja ki aztán a holmit, a másik meg viszi a kocsira. Előbb be kell jutni, de a titkos, sötét munka nem nehéz. A háznak vert fala van, ami nem egyéb, mint furkóval fallá vert föld. Kőháznál már nem haladhatnának, még vályogfalnál is nehezebben.

De a rög mégis koppant valami keveset, s a kisebb kutya is vakkant néhányat a túlsó oldalon az udvarban, s a házban a gazda fölérzik. A ház a lakószoba, a konyhán túl. Csak keveset hallgatózik, hogy időnkint miféle tompa zajt hall, mert hamar tisztában van vele. Az ágyból kiugrik, és halkan kelti a fiát, aki a padon alszik subában.

– András, András!

Ahogy a legény kiáltani akarna, hogy no, mi baj, a szájára teszi a kezét, s csak súgja neki:

– Hallgass… ássák a tanya falát…

Riadtan ugrik a legény is föl a padról. Halkan mennek ki a pitvarba, s csendben benyitják a tisztaszoba ajtaját. Ott már tisztán hallatszik, miként folyik odakint a munka.

– Ásót ide, ásót – mondja az öreg.

Szerencsére, nem kell kimenni érte, van a pitvarban. Nem is mernének ilyenkor kimenni, ajtót nyitni. Nem tudni mennyien vannak odakint. A balta is a konyhában van. Ez a két védőfegyver, és ez a védekezés. Vár ez a tanya most, ostromlott vár, bent a védők, kívül az ellenség. És amilyen munka a házásás, úgy megy ellene a védekezés, ha észreveszik.

Mint a macska az egérlyuk előtt, úgy lesik a tisztaszobában apa és fiú, hogy mikor válik lyuk a falon, s mikor mászik be azon négykézláb a „kiadó násznagy”.

– Ne mindjárt üss az ásóval – súgja az öreg –, mert óvatosak. Előbb csak a sapkáját tolja be boton, mert tart attól, hogy hátha lesik.

Mert történt így már emberhalál. Az is történt, hogy a bebújó házásót, ahogy a feje beért, a szénahúzó szigonnyal szúrták nyakon.

Izgalmas pillanatok. A legényben forr a vér, s ha maga volna, talán kimenne közibük az ásóval. De az apja türtőzteti. Lelövik – mondja –, s elszaladnak. Csak egy mód van itt: lesni a lyukon.

Végül csakugyan lyuk támad a fal aljában. A sötéthez szokott szemek látni kezdik, hogy a göröngyök között valami kotorász. A legény nem állja tovább. Két kézzel emeli az ásót, s azután teljes erővel lecsap vele. A fali lyukból a bődület ijedt ordítása hallatszik egy pillanatra, majd a szaladás zaja odakint, némi kis robaja vágtató lovaknak, s ijesztésül a netáni üldözőknek, egy lövés. Azután csönd. A másik szobában fölébredt asszony hozza sietve a gyertyát. Az ásott gödör fenekén egy emberi kéz fekszik, amelyet csuklóban vágott le az ásó. A pusztázó lovasok dolga, hogy a hozzávaló embert megkeressék.

1906

A CSORDAKÚTNÁL

A kisbojtárság a gulyásoknál olyan tudomány, hogy azt könyvből tanulni nem lehet. Legalább, aki eddig próbálta volna, mind belebukott a vállalatba. Mert azt úgy az elejétől kezdve kell tanulni, és nem minden ember alkalmatos erre a foglalkozásra. Úri nyelven úgy lehetne azt mondani, hogy talentum kell ahhoz; kintvaló nyelven szólva, húzni kell ahhoz. Mert sokféle az ember. Némelyiknek a kasza áll a keze ügyében, az menjen a földet forgatni, s lesse tavasztól őszig, hogy kikel-e a mag, amit a földbe vetett. A másik – másik meg szereti pucolni a lószerszámot, s már gyerekkorában az a boldogsága, ha az apja rábízza, hogy a tanyaudvarban kenje be a rúdvégre rakott hámot halzsírral. Az ilyenből kocsisféle válhatik, aki szeret városozni, falukba járni, szeret födél alatt hálni, és van eset rá, hogy szivart szív. Ellenben a gulyásmesterség másfajtájú embereket kíván. A kisbojtársághoz olyan fiatalon elkomolyodott gyerek szükségeltetik, aki mit sem ad a hiábavaló beszédekre, ellenben szótalan.

Gondolatait leginkább csak önmagának mondja el, akkor is lassan. Nem szeret csizmában járni, mert annál sokkal jobb a bocskor, s olyan kalapot szeret, amely nem pörge, de nem is juhászos, hanem megfelelő fölhajtott karimája van neki, hogy abba essen bele az eső, s egy helyen csurogjon le belőle, ne minden oldalon. Azután a jó hosszú botot kedveli, bunkóval; a szép napvilágos mezőt, a rejtelmes holdas éjvilágot, és lenézi azokat az embereket, akik a mezők illatától elmenekülve, nem átallanak szobákban tartózkodni.

De még bizonyos mennyiségű bátorság, erély és önbizalom is szükségeltetik. Mert az nem úgy megy, az teljesen téves nézet, hogy valamely gyereket csak úgy odaadjunk a gulyásszámadó keze alá kisbojtárnak, mint ahogy a városon a gyereket lakatosinasnak odaadják. Ide előföltételek kívántatnak. Nem kis dolog átvenni az uralmat nyolcszáz vagy ezer darab félvad pusztai nehéz barom felett, nem kis dolog, hogy a fiú botütésekkel tanítson rendre s tereljen komor nézésű mérges bikákat arra a helyes középútra, amelyen járni szép és járni jó.

Ember kell ide, ha még gyerek is, és éppen ilyen ember Matykó gyerek idekint a pusztaszélen, a síróháti gulyánál. Nem valami nagy gulya ugyan, valami kilencszáz darab van benne, de ez onnan van, hogy többet nem lehet egy számadó keze alá adni. Mert ha csak úgy keressük is, hogy ahány barom, annyi száz forint: akkor is kilencszázszor száz forint jár-kel ott négylábon a mezőn. Van hozzá egy öreg számadó, azután egy gulyás meg kisbojtár, már hogy ez a nevezett Matykó ni, a csatos szűrben, a kurta pipával.

Szorgalmas élet ez, mert ki van a határ szabva, ameddig a gulyával járni lehet, és az megint külön tudomány, hogy úgy járjunk-keljünk a gulyával, hogy ami helyet most itt hagytunk, mire megint erre visszakerülünk, már legyen rajta megint fű. A gulyásság ugyanis bizalmi állás, s mindazok, akik négylábon járó vagyonuk őrizetét reá bízzák, a jószág rendes fölnevelésének becsületét is elvárják. Azonfelül pusztai becsület az, hogy a másik gulya határába betérni nem szabad. Amannak az asztaláról etetni nem illik. Ez még mind istenes, de azonfölül a tudomány abban a legfurfangosabb, hogy az étel mellett az italról elfeledkezni nem szabad, s minden intézkedés úgy történjen, hogy bármerre jár a gulya, az itatókút sohase legyen messze. Mert lassú és méltóságos járású a gulya, mint – mint mondani szokás – az uraság ökre.

Ami pedig a pusztai csordakutat illetné, azok még külső testállásukban sem olyanok, mint amilyenek a közönséges gémeskutak szoktak lenni. Nagy, széles kutak ezek, miknek a tetejére rá lehet állni, nem vödörre jár, hanem akós dézsára, gém kettő szolgál bele, és messziről nézve olyanok, mintha mesebeli nagy madarak lennének, akik a földi nedvességet magukba szívják. És oldaluk mellett hosszan, jobboldalt is, meg baloldalt is a nagy vályúk, amikből a gulya italozni szokott. Ugyan a ménes is oda szokott járni, de hát afelől nincs mit beszélnünk. Lótófutó társaság az, hol erre szaladgál, hol amarra: a komoly gulyás az ilyen tekergő, széllel bélelt foglalkozásra nem ad semmit.

Matykó tehát a gulya szélén az öreg Ráró bikát fejjel a gulya felé állítván, elhaladt tőlük, menvén a kút felé, hogy majd kimeri belőle a vályúkba a déli italt. Ez szintén velejár a hivatallal, és amiként idő kell ahhoz a városon, amíg a vastűzhelyes tökéletlen konyhán megfőzik az ebédet, hasonlóképp időbe kerül az, amíg a gulya kilencszáz tagjának Matykó a kút mély üregéből a vályúkba fölhúzza a vizet. A síróháti csordakútnál ez a vízmerítgetés helyettesíti miniszteri jóváhagyás nélkül a tornaegyletet.

Matykó rááll a fával boltozott kút tetejére, és szaporán húzgálja fel, meg ereszti le a dézsát. Ekkor történik – mert hiszen éppen ezért volt az a sok hiábavaló elöljáró beszéd –, hogy igen nagyot ránt az ostorfán, a dézsa fölrepül, Matykó kapna utána, de belelép a kútba, és esik lefelé, libegvén a földalatti levegőben, míg a vízhez nem ér, miként valamely kivarrott szűrű angyal. A vízben azután el is buggyant, de a szűr szépen széjjelterült a víz tetején, és Matykót fenntartotta, mondván, hogy nem ereszti.

Ha közönséges kútba esik bele az ember, az nem éppen valami rettentő történet, mert a két karjával nekifeszülhet a kútnak, de a csordakút széles és nagy öböl, ahol a két fal egymástól messze van. Matykó ennélfogva azonnal bicskát rántott, és a bicska pengéjét beledöfvén két tégla közé a vakolatba, így tartózkodott. Tartotta a szűr meg a bicska.

Most pedig – bármit beszéljünk – nincs más mód, mint várni addig a kútban, amíg Öreg Sötét Julis ide nem ér a gulyával. Ez az Öreg Sötét Julis ugyanis a számadógulyás; még a régi világban született, azért keresztelték leánynévre, hogy a német ne vihesse el katonának.

Majd csak előjön, mert úgy körülbelül félórába kerül, amíg idáig terel.

Nemsokára azonban hallja a kútból Matykó, hogy ló dobog odafönt a földön. Ez valami csikós lehet. Azután meg lányhangot hall. Megismeri, hogy ez a Sötét Julis hangja, már hogy az Öreg Sötét Julis Julis lányának a hangja. Akkor azt mondja odafönt a kút mellett a csikós, a szemtelen:

– Ugyan, adj már egy csókot, Julis, az Isten áldjon meg.

– Ugyan, menjen kend innen – szól rá a leány. – Inkább húzzon kend föl egy dézsa vizet, hagy merítem meg a korsómat.

– De Julis – könyörög megint amaz –, a jó Isten áldjon meg, hisz nem látja meg itten senki…

Azzal aztán se szó, se beszéd, csak némi leánysikoltozás hallatszik, aztán némely csattanós cuppanás, meg hogy – gyönyörűm, galambom…

Matykó nem állja tovább, hanem nagyot kiált:

– Ne bántsd azt a leányt, Jancsi, mert ha fölérök, ellátom a bajodat. Ereszd le a dézsát, aztán húzz föl, jobb lösz!

Most még nagyobbat sikolt odafönt a leány, a Jancsi meg hirtelen fölmegy a kútra, és leereszti a dézsát. Matykó beleáll, a Jancsi húzza, de félúton a Matykó kiabál:

– Eressz vissza, mert lent maradt a falban a bicskám!

Érthető, hogy bicska nélkül nem tökéletes az ember, így a csikóslegény Matykót visszaereszti a bicskáért. Azután ismét csak húzza fölfelé, mígnem Matykó a vizek földalatti szűrös szellemeként a kútkávánál megjelenik.

– Matykó – eseng neki a Julis –, ha Istent ismersz, meg ne mondd az apámnak…

– Matykó – mondja a Jancsi csikós –, talán csak nem szólsz. Nézd, én húztalak ki.

– Hát – szólt a Matykó –, majd kihúzott volna az öreg is. Gulyás nem szokott a vízbe veszni, mint tik, mikor belevisz a ló.

Mélységes megvetés ez, amit ezúttal Matykó gulyási kötelemből a lenézett csikósrend iránt teljesít.

– Matykó, hallod-e? – kéri megint a leány. – Nem szólsz, ugye?

– Én nem szólok – feleli Matykó –, hanem jó lesz, ha megmeríted a kantádat, aztán eredj a tanyába haza. Útba van már a gulya, látod. Gyün apád.

A leány el is megy erre. Néz utána a csikós, mert csakugyan olyan szépen megy a mezőn, mint a fiatal szarvas.

– Matykó – mondja aztán a bojtárnak –, hát csakugyan ne szólj, inkább majd elhívlak a lakodalmamra.

A csikóslegény nevet, a vizes Matykó pedig elkomorodik.

– Híjhatsz – fakad ki mérgesen –, tudod nagyon jól, hogy rendes gulyás kocsisok lakodalmára nem szokott járni.

Jancsi elvörösödik, s a karikás ostor után nyúl. Le is akasztja, ámbár hiszen van az a Matykónál is. A különbség mindössze az, hogy a csikósé meg a juhászé inkább csak durrantanivaló, a gulyásénak a végibe ellenben drót van kötve, és ahova ez a drótvég ér, ott minden bőrök hasadnak. Még a suba is.

– Hát – mondja Matykó –, jó lesz, ha te is elmégy a piros mellénnyel. Nézd, ahol jön a gulyában elöljárónak a Ráró bika, már rég nem kergetett meg úgysem senkit. Látod-e a szemit, hogy forog?

– Jó, jó – beszéli a csikós –, elmegyek. De ha a pletykád miatt a lányt otthon megverik, kihúzatlak lóháton a gulyád közepiből.

Matykó végigméri:

– Te? – kérdezi. – Te lókötő!

A csikós belehalványul a sértésbe, de mégiscsak felül a lóra, oszt elmegy. Ideje, mert már a gulya egészen odaér, s Matykó megint szorgalmasan húzza fel az ostorfán a dézsát. Mikor Öreg Sötét Julis odaér, nagyot néz:

– Hát te?

– Hát beleestem – mondja Matykó merítés közben.

– Aztán ki húzott ki? – kérdezi Sötét.

Matykó elütőleg felel:

– Ez a Dicső Jancsi, ez a csikóslegény innen a ménesjárásbul.

– Úgy? – véli Öreg Sötét Julis. – Úgy hát? Az előbb pedig úgy néztem, mintha tülekedni akartatok volna.

– Hát – bökkent ki Matykó –, azt mondta az a lókötő, hogy elhíj a lakodalmára.

– Hejnye az ebadta – fakad ki Öreg Sötét Julis gulyásszámadó –, aztán mit mondtál neki?

– Hát hogy gulyás nem mén kocsishoz.

A számadónak tetszik a beszéd:

– Hát hiszen – véli –, hát hiszen, ami azt illeti… Ugyan – adja föl azután a szót –, ugyan ki volna az a bolond ember, aki ahhoz a szélkergetőhöz a lányát odaadná?

Matykó hallgat, nem szól. Kis vártatra mégis azt mondja:

– Ugyan adjék kend majd egy pipa dohányt, mert az enyim elázott a kútba…

1906

TÉL ELEJÉN

Sarki emberek

A nagy, palotaforma ház előtt széles aszfaltjáró, azon ácsorog egy csomó ember. A hó esik, de mindjárt olvad is, így csatak van az aszfalton. A régifajta jó kövezet ebben a dologban sokkal különb volt, mint a híres aszfalt: annak voltak közei a kövek között, ahol a föld beitta a vizet, de az aszfalt ezt nem teszi. Valami sárga, jeges kocsonyává áll össze rajta a hó, az emberek, ahogy a lábaikat emelgetik, ebben csattognak. Kicsit fáznak, mert már itt töltik az időt reggel óta, most meg már a téli nap szürke, álmos délutánja van. Különböző emberek ezek, munkások. Azaz hogy inkább csak munkások volnának, ha dologra elvinné őket valaki.

Bár úgy lehet, nem is mennének. Nem mindig mennek, néha nem akarnak. Lehet, hogy ilyenkor jóbarátságos társalgásba vannak egymással elegyedve, talán épp valami történetet mesél valamelyik, s pár hatosnyi teddide-teddoda munkáért kár volna a mulatságot abba hagyni. Van az úgy más emberrel is, hogy a mulatság kedvéért elhanyagolja a dolgot: nekik is van annyi jussuk hozzá, mint akárki másnak. Úgy lehet, csak két napja találkoztak egymással. Csak tegnap óta ismerik egymást, és még sok az elmondanivalójuk. Még nem akarnak elszakadni egymástól. Mert ez független élet. Emberek, akik hónapszámos munkát nem vállalnak, mert nem akarnak. Meg tudnak élni anélkül is: hogy miként, az az ő dolguk, de mindenesetre meg tudnak élni, mert hiszen látható, hogy itt vannak a sarkon a hóban. Foltosak, de nem rongyosak. Egyik része városi, másik része a falvakból jött elő, tarisznyával a vállán, s addig itt ácsorog, amíg benne tart. Ha kifogy belőle, hazamegy, mint régente a kurucok, ha könyékig vájkáltak már a tarisznyában, a pogácsa után. A tarisznyák különbözők, kicsik meg nagyok. Van vászonból való is, ez már egészen koldustarisznya formájú, azelőtt a katona is ilyent kapott, de nem szerette, még a kenyérnek is más íze van belőle. Vannak azonban alkalmas szövött tarisznyák is, szíj bőrrel körülszegve, további egészen bőrből való nagy fekete éléskamrák, meg olyan is van, melyet a házinyúl bőréből csináltak. Tarka, de mindegy az, csak legyen benne valami ennivaló. Nem sok étellel él különben az ilyen ember, aki csak áll naphosszat, s nem dolgozik. Körülbelül talán ő maga is érzi, hogy nincs mire fogyasztania. Kenyér, meg egy kis szalonna, de inkább sajtocska vagy túró, de kevés, és az is féltő gondossággal van vászonba göngyölgetve. Van, aki az ecetbe elrakott éretlen apró dinnyét szereti nagyon. Akkora dinnye, mint egy jónagyocska alma: egy ebéd.

Nem csavargók ezek, dehogy. Népek. Akik a munkátlan télen nem tudnak otthon mit csinálni, és idejönnek. Nem beszélték meg, hogy idejönnek, hogy majd itt találkoznak, némely része azelőtt nem is látta egymást, hírét sem hallották egymásnak, de itt mégis egymásba akadtak. Talán lesz valami munka is, hát várják. Ha éppen olyan az a munka, amely valamelyiknek a kedve szerint való, fölvállalja illendő árban. Ha amaz nagyon alkudik, nem megy. Kéziszerszámot egy sem hoz magával, ásót, hóhányó lapátot, baltát vagy ilyesmit; ami munkát vállalnának, annak olyannak kell lenni, hogy ne kelljen hozzá szerszám, vagy pedig adjon hozzá a gazda. Ugyan ez sem mindig így van. Hívtunk már közülük embert fát vágni, hogy van otthon fűrész, kecskeláb, ráspoly, miegymás, de éppen akkor nem jöttek, azt mondták, hogy az nem nekik való. Szép verőfényes téli napról, amint a falhoz melengetve odaszolgál, nincs is mindenkinek kedve a nedves és sötét pincébe bebújni. Hanem azért mégsem csavargók ezek. Az mutatja, hogy itt a hulló hóban meg a csatakban állanak reggeltől kezdve. Mert hiszen három krajcár volna mindnyájuknak a zsebében. Három krajcár pedig már elegendő helypénz ott, ahol a pálinkát mérik, három vasért teleadnak egy egyest, amellett el lehet ülni sokáig abba a különböző fajta társaságban, ami ott összeverődik. Azonban, jaj dehogy. Nem mennek oda. Csak így, itt együtt, így jó. Úgy lehet pedig, holnap már nem jutnak össze, de talán éppen azért.

– Hívtak reggel padlást takarítani – mondja egy ember, még fiatalos. – Nem mék. Csupa piszok, por, tudom én, mi az a padlástakarítás. Aztán a kosárral essek le a lépcsőn. Kezem-lábam törjön. Hát. Van otthon a faluban egy ilyen nyomorék. Azt mondtam: nem mék.

A többi bólint, más a havat nézi, van, aki gondolja: ő ment volna.

– Hátha talált volna kend a padláson valamit – véli egy tréfálva. – A régi időkben sok pénzt eldugdostak az öregek a padlásra, a szelemenfába.

– Az, az – szól egy öreg. – A nagy szaladáskor. Háborús időben odadugdosták. Mög a pincébe. Aztán később nem lelték.

– Nem?

– Hát nem azt, bátya – állítja tüzesen az öreg. – Úgy jártak, mint Olajos Mihály, aki a kukoricában toronyiránt dugta el a csizmáját, aztán estére, kapálás végzetin, hiába kereste.

Ez nevetnivaló. De amaz, akit padlástisztogatni hívtak, még tűnődik. Jó volt-e, hogy nem ment? Vagy hogy menni kellett volna?

– Már se ide, se oda – mondja aztán, szinte magamagának. – Úgy sem kerestem a héten semmit, hát ez az egy napszám mit használt volna?

Ezzel újból csak toporognak, néha szól valaki egy szót. Ha valaki megáll mellettük, elhallgatnak. Zártkörű társaság ők, csak maguknak beszélgetnek, másra az nem tartozik. De a hátuk mögött nagy üvegtábla van, azon belül pedig bútorkereskedés. Ha valaki odamegy, s az ablakba rakott bútorokat nézi, azzal nem törődnek. Annak bizonyára más dolga van, nem hallgat az ő beszédükre.

Egy ember, akinek új csizmája van, és halzsírral van olajozva az új csizmája, meghúzza az öreg kabátját. Az öreg lassan feléje fordul: a nyaka úgy körül van tekerve kendővel, hogy fordulnia kell, ha oldalt akar nézni.

– No?

– Hát kérdözze már kend – mondja amaz –, hogy mit gondoltam?

– Hát mit gondoltál? Majd mögmondod, ha akarod.

– Hát azt gondoltam én – folytatja a másik, a többi meg hallgatja –, hogy most serpenyő volna jó a tűzön. Jó nyeles serpenyő, vaspléhbűl. Fehér szalonna, de vastag. Szépen, vékonyra vágva. Az a serpenyőn kiadná a lelkit. Aztán egy kis só bele, lágy só, tudja kend, törött. Aztán sebtibe beletörnék három tyúktojást, két kácsatojást… kendet is kínálnám… haj!

No, ennek az embernek a beszédjén csakugyan lehet nevetni. Nézd el, nézd, még hogy kácsatojást. Hát még mit nem? De amaz erősködik, hogy debizisten, csakugyan kácsatojás kell ahhoz, az a valami.

Az öreg a levegőbe néz, a hópihés, fehéres ködös levegőbe. Két keze a zsebben. Azután a feje lekonyul.

– Kácsatojás? – szól elgondolkozva. – Hol van az mán, kácsatojás. Mikor gyerök voltam, aztán legeltettem kint a pusztán… Aztán ott volt a puszták rétje. Csak le-lemöntünk, aztán telikalappal szödtük a tojást. Kácsatojás, bíbictojás, szárcsatojás, vadlúdtojás. Azt akkor csak sebössen sarat csinálni, sárba töttük a tojást külön-külön, aztán bele a tűzbe sülni. Haj, haj, akkor éltünk vele… Kácsatojás, szárcsatojás…

Egy fiatal kérdezi:

– Hát hova lett az a rét, az a puszták rétje?

– A puszták rétje – kérdezi viszont elgondolkozva az öreg. – Elmaradt.

Fölemeli a kezét, mintha mondani akarna valami fontosat, de azután csak leereszti újból.

– Elmaradt – mondja csendesen. – Elmúlt…

Az ám, elmúlt, elveszett, nyoma sincs. Nem marad meg belőle más, csak az emlékezet meg a tudomány, hogy mint lehet sárban edény nélkül megsütni a tojást.

Vándormadarak

A vízi élet az ősz vége felé már csak lutri. A hajók már nem bátran jönnek-mennek felfelé és lefelé, hanem inkább félénken. Csak kísérleteznek. Nem lehet, tudni, mikor köszönt be a hideg idő, vagy hogy egyáltalán lesz-e hideg idő. Mert ilyen ugrabugráló időjárás, mint az Alföldön nincsen másutt sehol. Nem esik csodaszámba nyitott ablak mellett nézni a naplementét karácsonykor, s olykor újesztendő napján lehet sétálni a zöld mezőn. Másszor meg hirtelen beüt a havas, jeges világ, sír a kerék a homokon, szétreped a vizestál a csirkeólban, s tünedezni kezdenek a külvárosi járópadlók – fűtési szempontból. De meg mostanában még az a zavaros időjárás is elváltozott. Mintha eltolódtak volna az évszakok. Valamikor tavasz volt márciusban, és nagy nevezetességnek tartatott a márciusi hó: mind szép lett az a lány, aki abban mosdott. No, ha ez igaz, akkor most már minden lánynak szépnek kell lennie, mert nem hogy márciusi hóban, de áprilisi havazásban is kivehetik a részüket.

Így állván a világ, a különben nagy időjósnak tartott vízenjáró ember sem ismeri ki magát tökéletesen ebben a tudományban. Nem tudhatni, mit végez az idő. Jöhetnek hirtelen a nagy jegek, amik a hajónak kárára vannak. Be is fagyhat valahol útközben a hajó. Néha olyan a jégzajlás, hogy rettenetes az. Aki látott már a zajlásban ottfeledett vízimalmot, amit a jég úgy szelt kettőbe, hogy a fűrészgyár nagy vasai sem tehették volna különben, az tudja csak, hogy mi az, mikor tiszai és marosi jegek egymásba érvén, harsognak, ropognak, recsegnek, mintha az ítéletnapon citoráznának az angyalok. Az ilyesmi elől ennélfogva – beszélhet bárki bármit – menekülni kell, és így következik be minden esztendőben a vidám, napfényes, változatos víziélet szomorú haldoklása. A lomha, nagy fekete hajók, a könnyebb luntrák, a burcsellák útnak indulnak, mint vándormadarak. A víz, amely életet és kenyeret adott, ellöki őket magától. Mennek azután a dereglyék, a ladikok, a csónakok, tisztán csak a halászok bárkái merészkednek maradni, védelmet és enyhet keresve a híd kőlábánál. A malmok még állnak. Az asszonyok talicskán tolva a parthoz a félzsák búzát, még bekiáltanak:

– Molnár, héj…

A molnár aztán kijön ladikkal a búzáért, s azt mondja:

– Ez az utolsó.

Már másnap a malom nem őröl. Nagy kereke nem jár, a napsugár nem játszik a vízcseppel, ami a lapátjáról lepereg. Másnap megindul a malom a vízen. Egy lisztgyár, amelyik úszik. Különös látnivaló, mikor a vízparti reggel ködös levegőjében, a folyó közepén csendesen ereszkednek lefelé a kenyércsinálás ős, kivesző műhelyei. A kerekük akkor is forog, hol jobbra, hol balra, mintha lapátjait kormánynak használná. Mennek lefelé, védett öbölbe, a parti élet utolsó vándorai, utánuk már üresen marad a víz, s akik jobb időben a tetején élnek, hajósok, halászok, molnárok, a partra szorulnak. Fagyoskodnak ott, a kőkorlátra dőlve, és nézik – mit néznének egyebet – nézik a vizet, amelytől most egyelőre meg kellett válniok.

– No – mondja egy ember a sipkából félvidáman –, majd csak eltelik valahogy a tél is. Jön a karácsony, azután az újév, azután a farsang, egyszer csak kinyílik az idő megint, beleállunk a hajóba, kend mög a domentátumra János bácsi, aztán hajózunk Pest alá.

A domentátum a hajó hátulsó födele, teteje a csárdának. A csárda pedig a kormányos szobája, a kormányos pedig fönt szokott lenni a domentátumon, a János bácsi pedig éppen a kormányos. Az. Itt van a parton a többi közt. Öreg ember, görnyedt már és köhécsel.

– Én – mondja János bácsi –, hogy én a domentátumra? Nem éröm én azt már mög. Nem ilyen fa vár énrám már, hanem másik. A koporsó.

Szomorú beszéd ez. Megütődnek rajta, rá is szólnak:

– Ejnye, hejnye, János bácsi, hogy már hogy löhet ilyent beszélni? Mikor maga még akármelyik legénnyel föltösz?

De hiábavaló a beszéd. Az öreg csak nézi az utolsó vízimalmot, amint lassan úszik lefelé, már lent jár a két híd közt, és szinte elvesz a ködben.

– Az az – mutat utána –, az ott ni. A Julianna-malom. Abba őrölt nekem Bujdosó Pétör utoljára tegnap.

Valahol kutya vonít. A víz sivár és elhagyatott, néhány varjú van csak a túlsó part kopár fáin. Az emberek szótlanul egymásra tekintenek, senki sem szól egy szót sem. János bácsi fölhajtja a nyakára a kabát báránybőrprémjét, el sem köszön, csak elfordul a parttól, s lassan megindul hazafelé. Hogy elment, Frantzia Gergely halkan szól:

– Sose gyűrte föl eddig a kabátgallért…

Hideg van. A köd esni kezd, a napnak nyoma sem látszik, minden fázós és vigasság nélkül való. Gyerünk haza, emberek, és felejtsük el, hogy öregszünk.

1906

ÚTBAN KÖZANYÁNK FELÉ

A halál jár-kel mindenfelé, és benéz a házakba, hogy kit vigyen el. Mindig jár, azaz hogy inkább suhan, de nem lehet látni, efelől csak a kuvikmadár tud és a boszorkányok. Ami ezeket illeti, ezen égetnivalók megfogyatkoztak éppen az égetés ideje óta, ami régen volt ugyan, de csak megvolt. Ami boszorkány most is van, az az öreg reves fák korhadt üregében tartózkodik, amely világít. Máskor pedig pusztai sötét fergeteges éjszakákon olyan a fellegek rohanása, hogy szinte látszik, amint rajtuk elviharzanak a boszorkányok. Lehet különben, hogy ez nem igaz, mert innen a Sebőkhegyből Deli Haska János volna az egyetlen, aki látta, de ő is elhalt tavaly. Nem tudni miért, de a temetésén, mikor a koporsóval a tanyából elindultak, nem akartak indítani a lovak, a láncos eb szerfölött ugatott, s hirtelen ama szélzúgás támadt, amit zellefellének neveznek, amely rengeteg, sok barna felleget felhajt az égre, de esőt nem hoz, és nagy porvihar képében valami titkos óriás szellem lélegzése gyanánt nehéz sóhajtással eloszlik a remegő nyárfák között. Vajon Istentől való-e ez?

Nincsen ember, aki ezt keresni tudná vagy merészelné, de semmi esetre sem árt valami faragott fát tenni a padlástetőre, a kaszát is ki lehet dugni a padláslyukon, leginkább azért is, hogy akkor senki a padláson botorkálók közül nem vágja bele a lábát. Más kérdés megint, hogy járnak-e a padláson és kik járnak? Néha különös zörgések hallhatók a padlásokon. A legtöbbször kiviláglik az utánjárások nyomán, hogy a zörgések oka a macskákban keresendő, de nem mindig. Nem, ezt éppen nem lehet mondani. Járhat ott más is, miért ne járhatna. A padláson is járhat, ha a szobában jár. Ott pedig csakugyan járnak légbeli jó szellemek, mi abból is nyilvánvaló, hogy a bicskát azért nem szabad az asztalon élével fölfelé állva hagyni, hogy a járókelő angyalok meg ne vágják benne a lábukat. Nem járnak csizmában ugyanis.

De a halál mégis másféle természetű, mint a kísértetek, és többfelé elkódorog. Nemcsak a házakban, padlásokon és erdők öreg fáiban jár-kel, hanem mindenütt tart magának tartózkodást, mint mondani szokás: vermést. Néha egy tájon sokáig ellakik. Kedvelteti magát a gyerekfélékkel, egész sor új kis sírhalmot ásat a temetőbe, bár hiszen nem mindenütt van temető. Ez megint különös sor, ez a temetőkérdés. Úgy tetszik, hogy a kintvaló mezőkön nincsen temető, csak egy, valahol messze az is, másrészt meg, ha tanyát vernek, kutat ásnak, vagy szőlőt ültetnek, vagy akármiféle olyan munkát végeznének, ahol jobban le kell nyomni a földbe az ásót, oly tömérdek csont mutatkozik a föld alatt, mintha a halál egyebet se csinált volna itt a régi időben, csak temetett, egyre temetett. Annyi bizonyos, hogy igen kemény kaszája lehet neki, hogy ki nem csorbul az örökös vagdalkozásban, szomorú rendeit, ahogy sötét szorgalommal a földbe teríti.

– Szomorú dolog és fájdalom, tekintetes közgyűlés – szokta volt mondani Várakozó Fehér Rókus, aki a városnál is képviselő volt egykor, és szavai ennélfogva értelmezendők, de bárki bármiként értelmezze is, abba valamennyien beleállapodhatunk, hogy ez tényleg szomorú dolog és fájdalom, de nem lehet ellene tenni semmit. Mert szerteszéjjel csapdos a halál, számot tart mindenkire, de van eset rá, hogy egészen öregeket itt felejt. Minek felejti itt, mi célja van velük a teremtőnek? Ezt se lehet keresni, pedig az öregje várja olykor a halált, különösen, ha a párja meg elköltözött. Így a múlt hónapban, mikor Öreg Dékány Pál meghalt, az özvegyül maradt Dékányné nem siratta, mondván:

– Mit sirassak öreg páromon? Eleget élt velem együtt, többet is éltünk, mint kellett volna. Elment, én majd megyek utána. Úgy egyeztünk, hogy aki előbb elmegy, a másikunk majd megy utána.

Így, így. Szép az, mikor ilyen csendes és szelíd az egyetértés az öreg párok között. Dékányné megy is alighanem nemsokára az ura után: el van szótalanodva egészen, unokáit a kistanyából haza kellett adni, azokkal van el naphosszat. Ilyesmi a halál előtt történik.

De nem mindenki egyforma. A halál tudvalevőleg az öreg Engi Balázsra is ráfeledkezett, az idejéhez képest már régen vihette volna, de nem vitte, bár Balázs efelől semmi babonaságot nem csinált. Tréfát sem űz ugyan belőle, hogy a felsőbb hatalmak úgy levették róla a kezüket, s nem törődnek vele, de amúgy vidám, öreges módra szépen tudja élni világát, szomszédol, eljár a fiakhoz, lovon az új hámot szereti, miegymás, nyáron kint hál szúnyogháló alatt, a dohányt kedveli, s a reggeli pohár mézespálinkát hathatós orvosságnak tartja különféle mellfájások és egyéb szárazbetegségek ellen. Az öreg csakugyan ilyenformán tölti napjait, olykor benéz a városba, ha vásárolni valója van, és ismerős helyeken elidőz. Azután hajt kifelé, mikor a kedve tartja. Ehhez az szükséges, hogy az ember maga járjon: egy kocsira egy ember. A kocsinjárás, ide-amoda való betekintés így alakul csak át valódi élvezetté, mert ott áll meg, ahol éppen akar, indulását maga határozza, senkire se vár, de senki se hajtja. Voltaképpen kocsin való sétálás az ilyesmi, amiben csak akkor van gyönyörűség, ha sehová se kell órára odaérni. Lehet menni sebesen is, mert arra való a jó ló, de lehet lépésben is andalogni, már hogy a kocsinülő embernek mihez van kedve.

Ezúttal azonban még nem megyünk, dehogy megyünk, mikor csak alig hogy jöttünk. Öreg Engi meggondolta magát, befogatott odakint, szólt, hogy elmegy egy kicsit szétnézni a határban, s megindulván, behajtott a városig: kocsmabeli borra szomjazott, és az úgynevezett kishúsra éhezett. Van abban valami ital tekintetében – a kocsma, a kocsmaasztal, továbbá a pohár, amin bicskafokkal zörög az ember: az ilyesmi néha megkívántatódik. A kishús pedig paprikás hús, módfelett jóízű étel, különösen a hidegben való kocsizás után. Még különösebben, ha köd van, mert akkor nem kell a dohány: okos ember ködben nem pipázik, mivelhogy úgyse látja a füstjét. A kishús: marhahús – kora reggel bizony még kemény egy kicsit, de mert bográcsban van, s mert mindaddig melegen van a tűzhelyen, amíg az alja is el nem fogy, későbben már igen alkalmasra megpuhul, szóval jó, s a levét a puha kenyér úgy issza, mint a spongya.

Ebben a foglalkozásban van íme öreg Engi Halál Mátyásnál. Az is furcsa, hogy miért hívnak valakit Halálnak. Hát különben jó, hívják Halálnak, de legyen aztán sírásó vagy szegénylegények vezére vagy pedig más, ilyen a nevéhez illő hivatalt viseljen. De éppen a vigasságokra és búfelejtésekre berendezett embert, a kocsmárost hívjak Halálnak. Még ráadásul a vendéglő is a halálhoz van címezve, és rá is festette a városszéli piktor a csontembert az ajtajára.

– De alighanem kutya után festhette – véli olykor Engi –, mert nagyon görbe bordákat rakott rá.

Ezen olykor elnevetgél, ha bent időzik a városban, mert itt leginkább meg szokott állni. Nézi a kocsmaajtón a halált, mely őt már idestova nyolcvan esztendeje kerülgeti, de nem viszi el. Csakugyan idestova nyolcvan éve ennek, mert Engi kicsiny korában vékony volt és törékeny. Később, legénykorában sokat köhögött – ugatott belőle a halál kutyája, mint a jólelkű szomszédok mondani szokták. No, a szomszédok azóta mind eltakarodtak a nyugalomnak csöndes éjjelébe, közanyánk ölébe, ő meg megmaradt és:

– Illegetöm magamat, mint a hatpénzös szatyor – mondja vidáman nevetve, mert valóban nevetséges is ez.

Zörög a pohárral a zöld asztalon öreg Engi, s a harcsabajuszú Halál megjelenvén, hoz még egy ital bort.

– Majd hát most már indulok is – mondja neki a vendég.

– Ráér kend indulni – ez a Halál nézete.

– Azért indulok, mert ráérök – feleli Engi. A ráérkendre mindig ezt szokás felelni, mert ezt úgy kell nézni, hogy ez huncutkodás, minélfogva illik is, hogy aki hallja, elmosolyodjon rajta. (Valami játékos eszű ember találhatta ezt ki valamikor régen, mikor még Krisztus urunk a földön járt.)

No, jól van no, ha másként nem lehet. Engi fizet. Kirakja a kishús árát (a kenyeret maga vette hozzá bent a piacon az „ismerős asszonytól”, mert mindenkinek van ismerős kenyérsütő asszonya, aki arról nevezetes, hogy csak az tud jó kenyeret sütni), a pohár borokat is fizeti, s most már menni lehetne, előbb azonban a szivar következik. Az úgy dukál, hogy a városból kifelé menet szivart szívjon az ember. Még hozzá képest az volna az igazi illendőség, hogy a szivart fából való szivarszívó szopókából szívja az ember, legalább úgy volt régebben, de ezek a garasos szopókák elvesztek már, eltűntek végképp, mert keletkezésüknek és eltűnésüknek szintén megvannak a maguk törvényei. Egyedülvaló kivétel az öreg Engi, akit törvényen kívül itt hagyott a halál.

Fölül Engi a kocsira. Napsütötte időben csak bele szokás ülni a subába, de kissé havazik: ilyenkor a nyakbakerítés ajánlatos. Van-e különb bútor a világon, mint a kocsinjáró suba? Nincsen különb bútor a világon. A kocsinjáró suba bő, azután hosszú, hosszabb, mint az ember, aki viseli. Különös jóságát ez adja meg, mert így tökéletesen elzárja Engit a külső levegőtől, egyedül a kezefeje marad kint, amivel a gyeplőt fogja.

– No, ebben nem fázik kend – mondja neki Halál, aki kikíséri.

– Nem is – mondja Engi –, mert ebbe hét birka melegét varrta be a subás… No… Isten áldja.

A lovak hazafelé kedvvel megindulnak. Csak lépésben, mert a kövezetet a tanyai ember nem szereti. Van, aki a rázásba belebetegszik, s a városjárást megfekszi otthon. Bár a bor is, meg a szivarok is tehetnek ebben valamit.

Öreg Enginek sem ízlik a szivar. Morog rá:

– Ha nem sajnálnálak, elhajítanálak.

Ennélfogva erősen szívja, hogy rövidebb legyen, amikor majd nem sajnálja elhajítani.

De mégis, eldobja hamarább. A gyalogjáróra veti, hátha ott megtalálja valaki. No, ez a szivar nem jó. Kissé mérgelődik ezen. Az állam elkéri a sok pénzt, s rossz dohányt ad érte. De fizetni muszáj és panaszkodni nem lehet. Bezzeg, mikor az államhoz viszik beváltani a dohányt, durkál benne és fitymálja.

– Hát így van az, aki el van hatalmasodva – gondolja, s kissé serkenti a lovakat. Szeretne kívül lenni már a városon, olyan, mintha itt fojtogatná a levegő. Ez lehetséges. Sok itt a kémény, sok füstöt eresztenek. A szél sem olyan, mint kint, összevissza fújdogál az utcasarkokon.

Ahogy az utolsó házakat elhagyja, nagyot lélegzik. Ez már más levegő, érzik rajta. De hidegebb is van, s mert megborzongott, a subát a vállaival jobban magára rázza, és belül összeakasztja a bőrgombokat. Mégis borzong bele. Hm. Talán sok volt a kishús?

Nem tudni. Ámbátor majd segít ezen a pipa. Annál jobb orvosság nincsen. Az igaz, hogy manapság jó messzire el kell kocsizni, amíg valamirevaló dohányhoz jutna az ember, de az azután élvezet. Megtömi tehát, rágyújt, most már féloldalt ül a jó szénaülésre. Mondják, hogy kocsin féloldalt alkalmasabb a füstölés.

Nézi Engi a fákat, ahogy az út mellett elhaladnak. Mind ismeri kicsiny koruk óta. Látta, mikor ültették valamennyit. Nem is ezeket ültették elsőbb, hanem valami cifra újmódi fával próbálkoztak, a homok azonban nem tűrte az okvetetlenkedést, és megölte valamennyit. Persze – gondolja megint –, erőszakoskodni akartak a homokkal. Hát ez nem járja. A homok az homok, aztán punktum.

Az esze most hirtelen visszaszolgál régi időkre. Lám, gyerekkorára már régen nem emlékezett. Most a fákról jut az eszébe. Hajhaj, milyen világ volt itt azelőtt, mikor még ezek a fák a világon sem voltak. Nagy tág puszták, amiken túzok szaladgált, a réti nádasban a farkas lakott; most meg ehol, egyik tanya a másikat éri, néhol már szinte faluba verődnek.

– Rég volt az, bátya – mormogja –, csakugyan rég volt.

Eszébe jut, hogy nagy idő mégis az nagyon, amit már eddig átélt. Isten szent segedelmével. Ugyan meddig tart még? Íme, már az unokák javarésze is férjnél, meg fiatal házas – örökké csak talán nem akar ez így tartani?

Így féloldalt ülni pedig nem jó. A szél beszolgál a subába. Kedvetlenül veszi észre, hogy a pipa sem ízlik. Nem, nem kell. Mi az ördög ez, mi? A pipát gyeplőszáron kiveri, elteszi, de ahogy ebben a munkában a suba egy kicsit szétnyílna, már megint beleüt a fázás. Ejnye, aki teremtette… Jobb volna otthon lenni. Minek is jött el hazulról? Persze, a kocsma, a kishús, mi egyéb, mintha otthon nem volna mit enni. Most nagy hirtelen úgy érzi, hogy megöregedett. Nem való már ez a kódorgás… Csakugyan nem való.

Ezen úgy elgondolkozik, hogy a szemeit is törölgeti. Vette már észre máskor is, hogyha a múltra visszarévedezik, tekintete előtt elhomályosul és elvész a jelen, alig lát. Most meg különösen nem akarnak látni a szemei. Feketeségek suhannak el előttük, mint az esőfellegek tavaszi alkonyatokon. Ezek csúnya dolgok, ezek a csúnya nagy feketeségek. – Ni, Talpas Mihály tanyája körül mennyi a kutya. Nem is kutya. Ló.

Ló hát. Vagy hogy kutya mégis? Ej, vigye az ördög. A gyeplővel a lovak hátát veregetni kezdi: haladjunk, haladjunk. Nem messze van már ugyan az otthon, de sietni szeretne. Most így hirtelen a meleg szobában lenne jó; fűtött szobában meg meleg ágyban. Igen, az ágyat kívánja. Micsoda bolond dolog ez?

– Szamár dolog – akarja mondani, de nem mondja. Fáradt. Alhatnék. A szemét lehunyja.

A lovak már a tanyaköz homokján lépkednek. Sima út, semmi rázódása nincsen, a kocsi szinte beleül a homokba, és lassan kúszik, mint a szánkó. A vidéken a külső téli táj havas csöndje. Csak ami homokot a kerék fölkap, s a kerékagyra hullajt, az mormol egy kicsit, szép altató nótája van neki.

A közből aztán befordulnak a lovak a tanyaútra, lassan, lépésben menve, s megállnak a tanyaudvarban az ereszet kis ajtaja előtt. A Badár ló rányerít a hóval födött tetőkre. Azt mondja most a Badár ló:

– Hazahoztuk az öreg gazdát. Igaz, hogy holtan hoztuk haza, de mégiscsak hazahoztuk…

Amint hogy igaz is. Öreg Engi ül a mély szénaülésben, a suba a vállán, a sipka a fejiben, a gyeplő a kezeszárára akasztva, egyébként azonban halva ért haza, s most arra vár, hogy a kocsiról leemeljék.

1907

PÉTÖR

Pétör vasárnap déltájon berúgva érkezett haza. Pedig igen hideg idő volt, s jó messziről gyalogolt a töltésen, a városból. Huj-huj, a szél úgy vágott, mintha borotva volna az öregapja Bécsben, és a magas parti töltést jéggé akarta fagyasztani. A Tiszán szinte szemmel láthatólag kezdett összeállni a jég, a varjúk bebújtak a rőzserakások mögé, aki kutya csak a parti csőszházakban van, mind vackába osont, és bedugta a fejét a lábai közé. Semmi sem mozdult a holtra fagyott tájon, csak amit a szél mozgatott és Pétör, akit a pálinka hozott mozgásba. Ugyan a szél is. Ez a két erő rángatta Pétört, és lóbálta a hátán a halas-zsákot, de Pétör mit sem törődött ezzel, danolászott, majd leült a töltésoldal száraz avarjába, és rekedten, részegen kiabálta a túlsó partnak: Hej, kutya világ, mikor éröm végedet?

Pétör akkor szokott énekelni, mikor be van rúgva, mikor pedig énekelt, akkor gegőzni szokott. Mikor valaki torkából sikoltozik, s a sikoltozásban oly kíméletlenül használja a torkát, mintha nem az övé volna, akkor gegőzik. Gegőzte tehát Pétör kíméletlenül a kutya világot, kereste a végét, azután a kislajbi zsebébe nyúlt, végezetül a kovácsot biztatta, hogy vasalja a csizmát, mert tíz-húsz pengő nem drága. Ő maga ugyan csak csuszában volt; olyan bocskorféle ez a csusza, a viselete már egy ízben elmaradt, de most, hogy újra szegényedik a világ ebben az irtóztató télségben, megint divatja kezd lenni. Lám, Pétör is benne divatozik. A csusza még új, s a részeg Pétör kedvtelve nézi benne a lábafejét, amint itt mulatozik egymagában a töltésoldalon. Megy arra egy ember, rászól:

– Eredj haza, Pétör – mondja neki. – Dél van, Pétör. Az asszony vár már a levessel, Pétör.

Pétör csöndesen mormog utána:

– Az asszony… A levest? Te, te bolond, vigye el az ördög a kacabájt meg a felöltőt, te bolond!… Akkor van csak leves, ha én főzök, hé!

Ezen nincs mit tagadni, de ez nem az asszonyra szégyen, mert Pétörnek nincsen asszonya. Nem is volt. Gyereke sincs, kitül lenne, mikor asszonya sincsen. Egyáltalán, senkije sincsen neki, Pétör csak úgy egymagában éli a világát, mint afféle halászosforma ember, egye meg a kutya a kacabájt meg a felöltőt. Mint Pétör mondani szokta: ő egymaga van, tulas-tulajdon egymaga ezen a kerek világon, nincsen az ő fajtájából több egy szikra sem.

Különben nem ártana, ha volna gyufa a zsebben, mert van egy fél szivarja Pétörnek, de van is valahol gyufa, de zsebek nincsenek rendben, elszakadoztak, s a gyufák lehullottak a bélés közé, mert Pétör nem varrta meg idején a zsebeket. Kotorász tehát gyufa után, de nem sok szerencsével, az ujjai már mind elgémberedtek, nem bír velük fogni. Az ám, jó volna begombolni a kabátot is, de azon sem sok a gomb, ami van, azt sem tudná begombolni. Csakugyan hideg lehet (kívülről), lám a félszivar vége is megfagyott.

– Az… – morog Pétör, azután meg lármáz az ember után, pedig az már messze elhaladt. – Asszony! Az… Leves. Hát leves. Minek az? Van itt a zsákban szalonna, kenyér.

Nagyobb igazság okáért bele is nyúl a zsákba. Csakugyan ott a szalonna, szépen kifagyva, mert ez éppen a pörkölt szalonnához való idő, mert ilyenkor nem is hasad, hanem szinte reped a kés alatt. Ott a kenyér is. Azt nem kell elővenni külön megtekintésre, hiszen látszik, amint a zsákban dudorodik.

A kenyér meg a szalonna. Ezt most, vasárnap reggel vásárolta Pétör a városban, és most viszi kifelé a kunyhóba, a tanyára. Nem olyan tanyát kell itt érteni, mint amilyen a gazdálkodó embereké, amarra, szerte a folyó két oldalán, hanem csak emilyen kis vízitanyát, ahol a halászosforma ember a bárkákkal és ladikokkal meghúzódik, mikor befagy a folyó. A fölöttünk élő hatalmas Isten, mikor a folyók sorsát kezdetben intézte, már akkor gondoskodott a halászok ügyei felől is. Mert a víz megfagy, ha hideg van. Jegek teremnek rajta, különféle jegek. Van vékony jég, van kéregjég, van bőrödzés, van hinárjég, van vérjég, ez a legkülönb, mert ez olyan sűrű, mint az üveg. No jó. De van azért mégis a víztömegeknek olyan játéka, hogy némely helyen sohasem fagynak be, e helyeket még a zajlás-jég is elkerüli, ez az a bizonyos nevezetű téli tanya, ahol Pétör a bárkák mellett egy fakalyibában lakozik. Lakik ott ugyan halászlegény más is, de a mai napon csak Pétör járt közülök a városon, vett egy hétre való élelmet a zsákba, egy hétre való pálinkát pedig megivott.

– Hej – mormog megint Pétör –, ha egyszer én az italnak nekifogok…

Ezen a gondolaton nevet is. Ugyan a hideg vágja a képét, de csak nevet. Hohó, ez nagy dolog, ha a Pétör italnak nekifog. Nem sűrűn, hiszen arra nem is telne, csak ritkán, legfeljebb egy héten egyszer, de akkor lehetősen finom itallal történik ez: egy deci nyóc péz. Ej, az emberek, a pálinkásbolt elesett, megkopott emberei ilyenkor csodálva nézik Pétört: a halászzsákban ott a lábánál az egy hétre való szalonna, kenyér, előtte a finum-fánom pálinka, egy deci nyóc péz.

– Ej, ej… – gondolják –, ez az ember sem végezhet mindenféle dolgot… Ez nem állhat bele mindenféle munkába… Ennek bizonyos mesterséghez külön tanulmánya lehet, hogy ilyen módban van.

Jaj, bizony, hát ez így van. Az külön mesterség, a halcsősz tanulmánya, az nem olyan, hogy csak így, meg amúgy.

– Nem – gondolja Pétör –, ahhoz minden tarhonyásbélű paraszt nem ért. Annak a hal csak hal. De hogy melyik hal micsodás. Igen, igen. Furfangok vannak… és állapotok vannak… a kiskésit neki…

Ha mindezeket egybevetve jól fölgondoljuk, megértjük Pétör helyzetét, aki mosolyogva morog láthatatlan angyalokhoz, s csöndesen elaludni készül. Hideg van azonban nagyon (ha még tovább így tart, a fák hosszukban hasadnak ketté), az elalvás tehát így a töltésoldalban sem embernek, sem más teremtett állatnak nem ajánlatos. Tehát és ennélfogva jön a tanya felől egy ember arrafelé, hogy Pétör ne alhasson el itt a kietlen hidegségben. Jön szó nélkül, csak mikor Pétör mellett elhalad, mondja neki:

– Mind kimögy a hal a Tiszábúl, Pétör!

Ez egészen helyén való mondás, és illik Pétör tanulmányos állapotához. A társadalmi érintkezés megkívánja, hogy mindenkinek a beszéd annak módja szerint megadassék. Hasonló körülmények között például tanyai paraszti embernek ezt szokás mondani: – Zabba mennek a lovak, hé! –, ami nyilvánvaló figyelmeztetés, hogy ne aludjon el, mert a legelő lovak belemennek a zabos földbe. Ellenben Pétörnél e figyelmeztetést másként kell tenni: ott a vigyázat és szorgalmatos őrködés a Tiszára hívandó föl. Nyilvánvaló ugyanis, hogyha Pétör nem vigyázza erősen a Tiszát, a halak kimennek belőle, és elmennek külországokba bőjtös eledelnek.

A figyelmeztetés valóban használt is: nem, nem lehet mondani, hogy az elhaladó ember a magot sziklába vetette volna. Pétör föláll, ami – a kiskésit a kacabájnak meg a felöltőnek – nem olyan könnyű, mint gondolni lehetne, s Pétör a szivarcsutakba igyekszik fogózni, hogy el ne essen.

No, idővel azonban azért mégis megy a dolog, Pétör a zsákkal megindul.

– Hej, szél, szél – feddi Pétör a szelet –, de kötözködsz. Nem tudod, hogy könnyű az ittas embört földhöz vágni?

A szél ezt nem akarja tudni. Egyre erősebb, és Pétört a haladásban igen csak akadályozza. Pétör ennélfogva beszédet intéz hozzá. A beszédet részletezni fölösleges lenne, de futólag említést lehet tenni róla, mert benne van Pétör észjárása minden ez világi állapotok felől. Pétör szerint ugyanis, ismételhetjük, könnyű a részeg embert a földhöz vágni, mert hiszen magával leginkább jótehetetlen. Amiből most már véges elmével a józanság diadala következne, de Pétör nem úgy gondolja. Mert – véli – a józan embert is nagyon könnyű földhöz vágni, jó borral, s akkor aztán most már hogy leszünk? Egyik is csak így van, a másik is csak úgy van, nincs itt személyválogatás semmi, ilyen az élet, vagyis hogy egy a kuckó a kemencével, mert ha az egyik tizenkilenc, a másik egy híján húsz, bár hiszen ne sokat okoskodjunk, mert utoljára is végképp belezavarodik az ember.

A szél különben is okosabb, mert a mérge alábbhagy, s Pétör bátran haladhat a zsákkal. Már ahol van a parti kopasz fűzfák alatt a kistanya, bár nem lehet mondani, hogy valami hívogatólag intene. A kis guliba igen elhagyatott és szomorú fészek, és a bádog cső, ami az ablakán van kidugva, nem füstöl. Odább egy másik füstöl, a harmadik is, de a Pétöré nem; nincsen, aki benne tüzeljen. Pétör ezen elszomorodik. Árvaságának a gondolata jut eszébe, s a berúgott Pétör könnyet hullajt a szivarcsutakra. Legalább egy szál alkalmas masinája volna.

De az sincs. Azaz hogy van valahol lent a kabátbélésben. De míg azt onnan előkotorássza, az egész ez világi élet minden gyötrelmei az eszébe jutnak. Mert elgémberedtek az ujjai. Pedig tüzet kell gyújtani a gulibában, az bizonyos. A zsákot leteszi a földre, a kabátot leveti, s úgy keresi benne a gyufát. Ugyan átmehetne valamely szomszéd gulibába, tüzet kérni kölcsön, de az ilyesmit nem lehet megtenni. Kinevetnék. Talán veszekedés lenne a dologból, hogy ilyen ember, hogy még egy szál gyufája sincs, ellenben pálinkára ugyancsak tellett rogyásig. Pétör megint csak lehorgasztja a fejét, s maga elé bámul.

– Hej, kutya világ – véli –, mikor éröm végedet?

A munkának azonban eredménye van: csakugyan talált gyufát a kabátban. A gulibában van egy kis dobkályha, továbbá mindenféle fadarab, gallyak, korhadt cölöpdarabok, tuskók, amiket nyáridőben szokott elúsztatni a víz, s amiket a vízről élő szegénység kihalász és eltesz télire. Az ilyen dobkályha a kályhák királya valóban ott, ahol hirtelen kell meleget csinálni. Az oldala hamar kipiroslik, és szinte süt, a meleg úgy vágódik ki belőle, mintha ingyen adná. Pétörben ez az állapot némi elégedettséget éleszt, mint ahogy hidegben a meleg szoba sokféle szomorúságot felejtetni szokott. Jól van ez így, különösen, hogy a szivart is meg lehet most már gyújtani.

Jó meleg árad. A zsák száját kicsomózza Pétör, belenyúl, és a szalonnát kihúzza. A szalonna még kissé fagyos, a szalonna jó. Azonban a kenyér – e kenyérről talán nem is kellene beszélni. Pétör, mikor reggel a városba ment, halat vitt a zsákban, azon vizesen, ahogy a bárkából kiemelte. De ez nem volt baj, mert a hal is, a víz is, megfagyott a zsákban az úton. Hanem azután kenyeret vett Pétör, s beletette a zsákba. Ez sem volt baj azért, hogy a kenyér halszagú, elvégre a paprikás hal, minden néven nevezendő ételek fejedelme, szintén halszagú. Azonban Pétör ezek után elment pálinkát kóstolni, s a zsákot letette a pálinkásboltban a melegre. Ott a jég megolvadt a zsákban, de ebből ismét mit sem lehetett észrevenni, mert ott volt a zsákban a jó puha fehér kenyér is, amely felszívta, mint a spongya. (Amúgy is olyan spongyaformája van neki.) De még ebből sem vehetett Pétör észre semmit, mert mikor onnan útnak eredt, már be volt rúgva, amíg pedig kifelé haladt, s üldögélt a töltésoldalon, a vizes kenyér keményre megfagyott. Most pedig a melegen megolvadt, s ahogy Pétör nyúl utána, bele a zsákba, az ujjai csak a vizes tésztacsomóba merednek bele. Már csak nézi, hogy mi az, kirázza a zsákból ezt a mászkos kovászt – biz az nem kenyér, olyan is, mintha sohasem sütötték volna.

Most már teljesen megtörve áll Pétör a gulibában. Odavan az egy hétre való kenyér, s helyette nincsen egyéb semmi. A gyufa után való kutatás kiderítette, hogy a kabátban csak néhány krajcár tartózkodik, a többi elmaradt a gazdától. Ez most már teljes és tökéletes árvaság.

– Hej, a kutya rágja meg a kacabájt meg a felöltőt – mormog Pétör –, ez nem jól van így. Ez nagy szégyen és szomorúság.

Kicsit dülöngélve megy a korsóig, hogy majd vizet inna, mert egyszer csak meg kell kezdeni az utat a kijózanodás felé. A korsóban nincs víz, Pétör viszi tehát lefelé a parton a kezében, hogy megy vele a bárkára, ott majd merít.

– Az… az – mondja megint –, mit ér a szalonna kenyér nélkül…

A nagy hideg már a tanyaöbölben is kezdi megfagyasztani a vizet. A sárga hullámok lassan elcsitulnak, és kezd rajtuk apránkint bőrözni a jég. Pétör lehajlik, hogy a korsó fenekével beüti a jeget – s most már nem lehet tudni, maga akaratából ugrott-e oda Pétör, vagy csak hogy véletlenül odaesett, de annyi bizonyos, hogy a pillédző jeget teste súlyával betörte, és csendben lesüllyedt a mélybe, őrizni a halakat, hogy többé ne mehessenek ki a Tiszából, a jó reggelét a kacabájnak meg a felöltőnek.

Pétör esetét és halálát nem látta senki. A jég befagyott fölötte hamarosan, így Pétör mint való végének nyoma se maradt. Csak a kódorgó parti ebek látták, de azok sem szóltak semmit, hanem bementek a gulibába a szalonnáért.

1907

A PIPACÍNEZŐ ÉS A SZÁRAZGULYÁS

Vannak rá esetek, hogy az ember elborulva nézheti ezt a furcsa, kavargó világot: lám, már a pipacínezés ideje is lejárt. Hogy mi minden változások történnek még majd ezeken felül, azt véges ésszel fölérni valóban nem lehet, de minden embertárs megállapodhat abban az igazságban, hogy nincsen meg már az a pipacínezés, ami eddig volt. Nevezetes mesterség egykor, amire azonban a kutya sem ad már semmit, bár hiszen nem is adott rá azelőtt sem. A kutya sohasem pipált, a tekintetes urak pipáltak egykor, de abbahagyták, a pipatóriumok fölvándoroltak a padlásra, már nincs is ember, aki tajtékhoz értene, s már a tajték sem olyan, hogy hozzá érteni érdemes volna. Ilyen világban a pipacínezőnek semmi keresete nincsen. Nem is létezik. Meghalt. Kotogány Gyurka volt az utolsó.

Makkban kettészakadt tajtékpipáknak a reparáló orvosa volt a pipacínező. Mestersége tudománnyal járt, mert a kettészakadt alkalmas pipákat egyberagasztani tetszetősen kellett, s el lehet mondani, hogy az olvasztott cín szép tulipánformákban meg eperfalevél alakjában futott szét a tajték faragott oldalain. A cínezés ilyképp némely hozzáértők kezében oda fajult, hogy érdemes volt előbb makkban kettétörni az új pipát, csakhogy azután a kezük nyoma rajta lehessen, és a cínbeöntések oly szép, szironyosra cifrázott ágban kanyarodjanak a pipa körül, mint amilyen szép csókalábakat és egyéb virágokat tud vetni a rendben leterített karikás-ostor. Azonban Kotogány György óta nem érti ezt sem senki.

Bár voltak egyéb járulékok is. Teszem azt, a pipakupakcsinálás. Tévedés volna ugyanis azt hinni, hogy minden pipára tettek kupakot. Jaj, jaj, dehogy, ilyent valahogy el ne képzeljünk, kedveseim, mert kinevet bennünket ez az egy-két, még itthonmaradt öreg. Nem, nem bizony. Legényféle nép elmaradhatott bízvást kupakatlan pipával is, a kupak az embernek járt, s amikor a legény házasulóban volt, akkor vitték a pipáját a tiszteletre méltó Kotogány Györgyhöz, hogy véssen rá kupakot, egyenes szárúra kemény, magyaros állásút ezüstből, mert a hajlított puha meggyfaszárat abban az időben leginkább a juhászok szerették csak (mivelhogy az áporodott juhtúró ellenében rájuk is fért némi illatosítás), de a hajlított szárhoz nem viseltek magyaros kalpagkupakot, mert ez nem illett volna, s a tisztességet bizonyos dolgokban be kell tartani. Nem is tehették ennélfogva, hogy hajlított szárhoz magyar kupakot viseljenek, mert a törvény törvény, s efelől most már be is lehetne fejezni a beszélgetést.

De vannak még némi említésrevalók Kotogány György körül. Így a pipacínezésről való beszéd most abbahagyandó, mert mit emlegessünk ok és haszon nélkül elmúlt dolgokat, most itt a cín eltűnik, s helyébe a réz lép. A szép és tisztességes valódi réz, amely nem olyan sápadt és sárga volt, mint a mostani, hanem valódi vörös; ebből a valódi vörösrézből kovácsolta ki annak idején a hozzávaló tudós ember a rézbográcsot.

Azt mondják többen szavahihetők, hogy mindenféle edényben lehet főzni, csak edény legyen. Tökéletes igazságul azonban ez nem szolgálhat, mert nyilvánvaló, hogy főzőedénynek olyan edény több nem található, mint a rézbogrács. Mert hiszen mi a főzés? Az edénybe egyforma módon hányja bele minden szakács az ételhez való miegymást, a hús is csak hús, a tűz egyformán ég alatta: mégis, egyik étel meg a másik étel milyen különböző. Rézbogrács kell ennélfogva ide, abban is laposaljú rézbogrács: Kotogány György így vélte legalább. A szavára pedig adni kell, mert úgy még nem tudott a világon főzni senki, mint Kotogány György. Főztéből a halottak, ha ehettek volna, fölébredtek volna, és kiabáltak volna új meg új bográcsbeli vezérhúsok után, ha igaz.

Az ilyen tudomány fölül van a közönséges mesterségeken. Hogy csodálatos művészetét miként lehet megnevezni, bizonyára titok, amit konyhabeli öregasszonyoktól eltanulni nem lehet. De nem járhat messze az igazságtól az a nézet, hogy a szabad élet a tanítója az ilyen művészetnek: Gyurka pedig annak idején meglehetősen élte a szabad életet. Gyaloghonvéd volt annak idején, s a hon fegyverét a „dupla lénung, nincs király” korában sokfelé hordozta a vállán, mert szép a gyalogos élet, mivelhogy az csak magára pucol. Továbbá pedig, hogy letelt a vitézlés, és a honvédet kívánta volna el az osztrák Pádovába, Kotogány György a városokat és a falvakat elkerülve, a nádasokba vette magát. Bíbicet meg bíbictojást teremtett abban az időben is az Isten, akinek kegyelme kifogyhatatlan, s mert egyéb emberek is akadtak a nádasban meghúzódva, egymáshoz szegődtek – lehet ugyan, hogy a maguk kezére dolgoztak, mert szabad ipar volt ez abban az időben.

Kikkel járt akkor Kotogány együtt s kikkel nem, kikkel pirította a szalonnát a tavi nádas törekjén, s kinek főzte lapos rézbográcsban a fölséges marhahúspaprikásokat, ha volt – ezt nem tudta már egészen, mert összezavarodnak az ilyesmik a különféle sorsú életben. De sokaknak főzött, a kezefőztjét tömérdeken ették, és sem az ételével, sem a dicséretével betelni nem tudtak. Mert ilyen a sors. Ő pipacínező volt, a mesterségére büszke pipacínező, akinek tudománya volt ahhoz, hogy egybeszerkessze azt, ami kettévált, de arról éppen csak alig hogy emlegették, ellenben a másik tudományát, amit csak kedvtelésből csinált, a szájára kapta a hír, tíz határban is vert róla a szó, hogy Kotogány lehet sokat járt ember, lehet leveles ember, lehet még más egyéb is, amúgy a múltbeli kalandozásait tekintve, de olyan húsokat főzni senki anyaszülte nem tud, mint ez a pipacínező.

Forgassuk egyébként másfelé is a dolgunkat, mert amúgy is ráérünk és különben sem esnek le az aranygyűrűk az ujjainkról ebben a foglalatosságban. Beszéljünk más emberről, aki szintén honvéd volt, mint Kotogány Gyurka, s utóbb, amikor kötéllel fogta volna a Majlandba a német, előle szintén oda óvakodott, ahova a többi, a réti tavak aljába, ahol a szomorú világról titkos beszédeket suttog a nádas.

A pusztai ember miként ment honvédnek hajdan? Pergett-e neki a dob, hogy gyere katonának, a haza szolgálatara állani ne késsél, táncolt-e előtte a verbunkos káplár a zsinóros mondtambolondneveddrád-ruhában? Nem, az nemigen gondolható. Ez az ember mégis elment a pusztaközségből, mert mentek lehetősen onnan is: egy a ménest hagyta ott, más a juhot meg a rideg marhát – szóval meg voltak bódulva az emberek. Ez az ember pedig, akiről most szó van, éppen úgy volt, hogy már lányt is nézett ki magának, s a legjobb úton volt arra, zsellérlegény létére, hogy ha addig csizmában járt, ezentúl mezítláb járjon, de azután történt, hogy a lány nem húzott hozzá, nem akarta és nem kívánta, mondta, hogy sem lelkének, sem testének nem kell, már hogy gulyaszagú volt-e az ember vagy másért, ezt szintén nem lehet tudni, de abban az időben ilyen csalódások után mégsem volt szokás mindjárt kötelet keresni faágra: hanem inkább elment az ember katonának. Jó orvosság az nagyon, csak az nem tudja, aki nem próbálta.

No, így hazulról lehetősen eltávolodott, mert azt el sem lehet képzelni, hogy mennyi mindenfelé elkódorog az ilyen gyalogos had. Sok tájat meg lehet járni másfél év alatt, mígnem a dolognak vége szakadt, és a mindenféle foglalkozástól elmaradt tanyai ember, immár üldözött földönfutó, szintén oda vette be magát a nádasba, élt a lápon, rejtőzött az ingoványon s olykor ki-kicsapott onnan kenyeret meg embert vadászni, mint közös sorson élő társa, a réti csikasz.

Sokáig ugyan ez az élet sem tartott, részben a réti emberek fogytak, részben maga a rét is elfogyatkozott, rég volt, amikor utolsó farkasát is nyakonszorították a juhászkutyák. Betyáréletet élni bozót nélkül és sumár nélkül nem érdemes, azt valamennyien beláthatjuk, az ember is kibújt tehát a nád közül, visszament a pusztaéletbe, azután aztán ott élt. Úgy ahogy. Már rendes évi szolgálatot nemigen vállal az ilyen ember, csak inkább teleken át szorul födél alá. Tavasszal, ahogy a füvek kikeletje megindul, már akkor el van ő valahogy másképp is, a szabad ég is födél, s az órát pontosan mutatják az égi csillagok.

Télire azonban elszegődik, vagy mint mondani szokás: beáll valahová, valamelyik tanyába. Nemigen pénzért megy az ilyesmi, inkább csak amúgy, a biblia idején lányért szolgáltak pár esztendőt, emitt meg épp ócska subáért néhány téli hónapot. Csak éppen hogy az élelem meg a födél teljesen ingyenbe ne essen. Mikor aztán elmúlik a hó: Isten áldja meg. Ez olyan úgynevezett különös foglalatosság: némely helyen csapodár béresnek nevezik az ilyen foglalkozásban levő férfiút, de legigazabban mégiscsak szárazgulyás a neve. Nem szép mesterség, de másfelől megvan az az igazsága, hogy senki sem köteles vele.

A szárazgulyáskodásban sokfelé elvetődik az ember, mert hiszen nem szolgálhat örökké subáért, hanem mert más dolgokért óhajtván teljesíteni szolgálatot, máshová is kerül.

Így került ez a szárazgulyás egyszer ősz végén, amikor a gulya a mezőről már hazatakarodott, annak az asszonynak a házához, kit valamikor leánykorában el akart venni (mert bolond a fiatal vér nagyon), és mondta is neki, mert azóta csakugyan nem látta:

– De soká nem láttalak, Róza!

Hát igen, annak jó ideje, mert Damjanics volt akkor őrnagy, akihez állt, azt meg már mikor régen akasztotta a sok kövér osztrák (ugyan hogy nem főz már az úristen egyszer belőlük szappant!), a Rózát valóban sokáig nem látta. Róza azonban ezúttal már asszony volt az ura tanyájában, a gyermekei is már szinte elmaradtak kötője mellől, lánya is volt, ez volt az elsőszülött, ez a lány meg éppen olyan volt, mint az anyja tizenöt év előtt: a sok minden bajt megjárt szárazgulyás, célszerű pusztai kódorgó ember, e lányra tekintvén, visszaálmodta magát régi időkbe.

Van az úgy öregkutya kedvű agglegénynél, aki már nevetni is elfelejtett, hogy a gondolatai különféleképp forognak, mert ami azt illeti, az ilyen koponyákban kevés gond lakván, a gondolatoknak szerteszéjjel való szaladására elég út tartózkodik. A vén szárazgulyás, mert idő előtt vénül a szabad életben az ember, olyképp tette ezt föl magában, mintha az a lány lehetne az ő lánya is, mert akkor sem lehetne az anyjára hasonlóbb. Szeretettel is volt hozzá nagyon, mert az ilyen szívek mélyén rejtőzött szeretet az igazi, ha egyszer fölszabadul. Lám, eltelt a tél, s nem ment ki a gulyához, hanem ott maradt. Már most, fordítani kell a dolgot: talán a lány is gondolhatta, hogy ez az ember is lehetett volna neki az apja. Különösen, hogy a tulajdon apja elhalt: aki a pletykához ért, itt igazán sok mindenfélét tárgyalhatna összevissza, de legjobb lesz, ha nyomon beszélünk.

Ott maradt tehát a tanyában az ember. Külső cseléd maradt, de bejárt enni a házba, nyáron nem, mert nyáron nem tud az ilyen külső ember szobában lenni. Az ősök alighanem hibáztak is egy kicsit, amidőn a pompás sátorokat az alacsony sárviskókkal fölcserélték. No, mindegy, ezen már segíteni nem lehet, és ne sokat tárgyaljunk, mert múlik az idő. Annyira múlik, hogy íme, egy napon a gügyük állítanak be a házhoz, megkérendő a leányt bizonyos tisztességes fiatalember részére. Ennek bizonyosan ez a sorja, így szokott történni, némi baj éppen csak az volt, hogy nemigen mutatkozott pénz a tanya körül. Pedig a bútort csak meg kell venni, a ruhafélét is, továbbá költséges a lakodalom… A szárazgulyás akkor bement az asszonyhoz a házba.

– Róza – mondta neki –, a lányt annak a tisztességes fiatalembörnek oda add.

– Hát hiszen – mondta az asszony –, csak a pénz, a pénz… Ha ami kevés van odaadom, mi marad a többire?

Az ember pedig akkor, aki annak idején egész télre szegődött az ócska ruháért szárazgulyásnak, lassan beszélni kezdte vallomását az asszony előtt, hogy ami a pénzt illetné, van neki pénze. Szép, tiszta, régi aranyok, odakint vannak, a Kereseti-pusztán túl, az ötömösi erdőben, el is vannak ásva szépen egy fa alá. Hogy honnan kerültek, nem beszélte a zavaros világokat élt ember; van, aztán vége. Láthatólag fölvidámodott ezen az asszony, mert azt mondta a szárazgulyás, hogy a lakodalom napján érte megy a pénznek, mivelhogy azt más előásni úgy sem tudná.

Ettől fogva nyugodtabbra váltak, és tervezgették a lakodalmat, és most már valóságos nagy lakodalmat akartak, a híre menjen kicsit a közön túl is. És a főzés tekintetében említette a szárazgulyás, hogy majd kocsit kell küldeni a városba is bizonyos nevezetű Kotogány Györgyért, aki neki egykori, régi cimborája volt, mert olyan paprikás húsokat főzni senki sem tud.

Ezt mondván a szárazgulyás, le is fordult a székről, mert a fél oldalát szél érte. A szava is elállt, és ahhoz, hogy most már maga mehessen a pénzért Ötömösre, számítani nem lehetett. De még csak meg sem mondhatta, hogy hol az a pénz, bár hiszen ha mondhatta volna, akkor sem lehet az erdőben az után igazodni.

Ez ilyen szomorúság volt, félholt emberrel a házban, lakodalmat tartani, az ígért pénz meg oda van a semmiben, elfújta az a szél, ami a szárazgulyásba beleköltözött.

De azért az özvegyasszony mégis megtette, hogy külön kocsin kihozatta a lakodalomra Kotogány Györgyöt, aki azonban oda sem hederített a szárazgulyás betegségének, hanem vidáman verte le a bográcshoz a szolgavasat az udvarban, mondván:

– Főzök én az öreg cimborámnak olyan paprikás húst, hogy möggyün tőle a szava.

A paprikás hús megfőtt az udvaron, és csodálatos illatok keltek szárnyra a levegőben, az emberek torkában különös érzés bizsergett, még a kutya sem akart a láncán maradni, a pipacínező pedig a szép, tiszta, faragott kanállal mélyet merítvén a bográcsba, rózsás tányérra tette a húst, és vitte a szárazgulyásnak. A gulyásnak csak a szeme bírt beszélni, az is csak az egyik, de az már az étel láttára ragyogott, a szélütött koponyán talán a nádasok tiszta szele suhant most végig.

– Ögyél, öreg cimborám – mondta neki ajnározva a pipacínező –, ögyél, vén harcostársam.

Egy falat, még egy falat, harmadik falat, a paprika ereje beleolvad a szárazgulyásba, egyszer csak megrázkódik és azt mondja:

– Ci… ci… cimborám, gyerünk Ötömösre ásóval… a pénzért…

Aminthogy el is mentek érte, mert hiszen enélkül semmiféle értelme nem lenne a történetnek. Meg is találták a pénzt (kiderült, hogy egy árva szó sem igaz abból, mintha az arany a földben fiadzana), el is hozták, és Kotogány György pipacínezőre bámulattal tekintettek mindenek. És valóban illenék is, hogy az esemény tudatában a pipacinezők megkülönböztetett tiszteletben részesüljenek. De nem lehet, mert kivesztek és elhaltak… Emlékül, behorpadt sírjukra hajítsuk rá ezt a néhány sor írást.

1907

HAJNALI SÖTÉTBEN

Még fekszik a földön az éj. Ráterült, beborította, elnyomta az élő földet a maga rejtelmes hallgatagságával, hideg ködével. Ó, még messzi van a hajnal, de a három órát már elharangozták. Az öreg harang utolsó kondulásai lassan búgnak ki ide a töltésoldalra, a víz jegére leszállnak, azon reszketnek még egy kicsit, azután elvesznek a semmiig. Az ember pedig a toronyban, aki elkapta a harang szívét a kötéllel, hogy a tovább való szállásban útját állja, bizonyára megint lefeküdt szellős lakásán aludni, mert mit csinálhatna egyebet ebben a tökéletes fekete sötétben. Ez olyan idő csakugyan, hogy legjobb volna végigaludni ezt a sem ide, sem oda tavaszt, csillagtalan éjeivel.

Az szép foglalkozás, aludni, ha egyéb dolog nincsen, de mert dolgok is vannak a világon, más történik. A parti külváros apró házaiban világosság gyúlad ki az ablak mögött. Afféle szegényes fény, amely a köddel alig bír, s éppen csak, hogy látszik. De többfelé kigyúlnak, mert kukorikolnak a kakasok is, ez igen jó ébresztő a fölkeléshez, s azonfelül olyan óra, amit meg is lehet enni.

Föl kell kelni, mert nemsokára majd dudál a gyár. Mert a gyár figyelmes, az nem olyan, mint a katonaság, ahol esti kilenc órakor kezdi integetni a kint kódorgó katonát a dudaszó, hogy gyere haza, hanem ha annak a hívó szavára várna, akkor már idő után érkezne. A gyár ennélfogva udvariasan dudál ébresztőt is. Úgy:

– Keljetek föl, emberek! Aztán csak igyekezni befelé, sebesen!

Jó, ez mind szép. De a gyárak valahonnan messziről idegen országokból kerültek erre a vidékre, és az onnan való szokást hozták el magukkal. Ott a munkások bizonyára közel laknak a gyár körül, ott még idején van útnak indulni reggel az első bődülés idején. Azonban errefelé ez nem egészen így van. Messze laknak az emberek, a gyár odaát van a víz túlsó oldalán, még ott is sokáig kell menni a sötétben: az okos számítás tehát az indulás idejét sokkal korábbra teszi.

Még éjjel van. S a parti töltésen fölbukkan három leány. Nem azok közül valók, akik most mennének hazafelé, hanem akik most indultak el a ködös és hideg sötétben a szüleik keze alól, hogy menjenek a becsületes kis darab kenyér után, amely ott van messzi, a túlsó parton, valahol bent a feketeségben.

Hát ez így van, ez egészen természetes, az Úristen ezeknek a kis darab kenyeret is szerteszéjjel szórta, s most érte kell menni (bár hát hiszen jó másnak ilyenkor a meleg dunna alatt).

Ez így van télen-nyáron, szokásos dolog, semmi megütődnivaló nincsen rajta, a kérdés itten most már inkább csak afelől adható fel, hogy ezek a hazulról ebben a vak kietlenségben útnak eresztett fiatalok milyen utat választanak a kenyér felé.

Útja van a hídon keresztül is. Kerülővel sem jár azon az úton, amerre éppen a lányok haladnának. De a hídon négy pénzért eresztik át az embert. Azaz hogy csak két pénz ez, mert visszafelé ingyen jöhet, mintha tisztán csak csupa lélek volna, akinek a lába nem éri a földet. De az nagyon régen volt, mikor a gyalogos ember nem fizetett; az az idő volt, amely még a szegény embernek kedvezett, s helyettük a vámfizetést büszke kocsinjárókra, nyalka lovasokra bízta. (Közülök a célszerű juhászos ember kiveendő, mert az, ilyen komoly esetekben, a nyakába vette a csacsit, s átvitte gyalog.)

Más útja a jég. A jégen szeretnek járni az emberek. A négykrajcárokat is meg lehet vele takarítani. De nem tisztán azért, mert visszafelé is csak erre járnak, pedig visszafelé jövet már a híd is ingyenben volna, úgy-e bizony. De a jégben megvan az a különösség, hogy nincsen mindig, ennélfogva igen kedvelik fiatalok és vének egyaránt (persze, ezt az úri ember kineveti, ugyanaz az úri ember, aki megint decemberben szereti a cseresnyét, pedig már hat hónappal előbb is ehetett volna belőle). De hiábavaló itt minden beszéd: a jég különös kedvtelés, még parti kutya is szeret rajta csúszkálni. Ha későn tavaszodik, s valamely ünnep alkalmával még jég van a Tiszán, odaviszik az ágyút, és ott sütik el, mert az megint csak valami borzasztó gyönyörűség: durrantatni a mozsárral a jég hátán.

Ebben a gyönyörűségben lehet valami a halálveszedelem borzongatásából is. Hogy hátha leszakad, s akkor majd alatta maradunk. Mert az ilyen folyóvízi jég egészen másféle, mint a tavi. A víznek vannak limányai, ahol örökké körben jár, senki sem tudja, hogy miért; ott a jég nem keményedik meg, könnyen beszakad. Másfelől meg az az eset is előadhatja magát, hogy az egész tábla jég megindul. Szóval ilyen veszedelmek vannak.

A parti ember, mikor hídnak kezdi használni a jeget, azért nem megy vaktában neki. Mert ez nem olyan egy darabból összeállott jég, hanem úgy fokozódik egymáshoz, ahogy a jegek felülről úszkálnak. No, itt van egy darab a Berettyóból. Amaz a Körösből való. Ez a vastag, barna bizonyosan marosi. Emez a széles, nagy, lapos meg bizonyosan ennek a lusta Tiszának a téli termése. No, most már mindezeket szépen ki kell tanulni, hogy melyik az erősebb, melyik a biztosabb. Így válik a próbálgatok nyomán az út kanyargóvá.

A három leány az útra tér. Lehet, hogy az úton még át lehetett volna menni. De hajnal volt és köd, és aki elöl ment, rosszfelé lépett. Jaj, hát hiszen hallotta már akkor, hogy recseg a jég, és mondja azt a különös fenyegető beszédet, amely a halál szava, hanem hiszen hallhatta már. Beszakadt.

Eltűnt, meg fölbukott. A víz a jég széléhez sodorta, a jégre könyékkel kapaszkodott, és kiabált. Nem azt kiabálta, ami az írásokban szokott lenni, hogy:

– Segítség!

Hanem azt kiabálta:

– Jaj, jaj! (Tudniillik, ilyenkor nem németből fordítják a Hilfét.)

No, a két másik leány most már sarkon fordul, és ijedten fut ki a partra, veri föl sikongásával a hajnali csöndet. Ezek most már csakugyan kiabálnak emberek után, hogy jöjjenek segíteni.

Azonban ember nincsen sehol.

Ide már tisztán csak a véletlen vethet embert.

A véletlen ezúttal az, hogy hat év előtt egy hajó a megmentésére sietett egy másiknak, amely léket kapott. Amazt kimentette, ő maga megsérült, s mert hogy a sérülése árát a kimentetten követelte, de amaz tudni sem akart róla, azóta pör alatt áll.

Azóta kint hever a parton, gazdája nincs, a pör a gazdája, az meg már hat éve folyik, a hajó meg minden évben jobban megy széjjel, mire a pör véget ér, tökéletesen szétesik darabjaira a hajó.

De mindegy, ott van a parton, s lakhat benne a bujdosó.

Másik véletlen, hogy valamikor a szemináriumból kicsaptak egy kispapot, aki azután nyakába vette a világot, járt-kelt és bujdosott, födelét sehol sem lelhette, mígnem egyszer egymásra találtak az elhagyott hajó s az elhagyott ember: azóta lakását ott tartja.

Tehát ez az ember meghallotta a szót, a lakásból hirtelen kiugrott, és szaladt volna a tetthelyre, ha látott volna, de nem látott semmit eleinte. Csak nagy sokára vette észre, hogy hol könyékel a vízben a leány, addig csak a jajgatását hallotta, de azon nem lehet eligazodni.

– Haj, haj – mondta –, ez baj.

Baj hát. Mert hozzámenni nem lehet; akkor mind a ketten beleszakadnak, és a jég alá kerülnek.

Ilyenkor most már az volna jó, ha a közelben a parton deszkák volnának. Mert deszkákból lehet a jégbeszakadt emberhez hidat építeni, amin át a segítő kéz a hideg vízi halálból kiemelheti. De deszka ilyenkor nincsen a parton, ha volna is, már elvitte volna valaki ebben a hidegben fűtenivalónak.

Mit lehetne ilyenkor csinálni? Mivelhogy senki a közelben, csak a köd meg a sötétség. A parton a két jajgató leány, amott a jégben a halálra szánt – köztük a bujdosó. Úgy látszik, más még mindenki alszik. Sötétség van a házakban, amíg itt valakit felzörgetnek, későn van már minden.

De megint csak jön a véletlen. Egy ház ablakai megvilágodnak, ott bent van valaki bizonyosan. Ez csakugyan így is van, parti korcsma az a ház, véletlenül korábban keltek ma benne, hogy majd fölsúrolják a padlót. A bujdosó ember hát odaszalad, és veri az ablakot, hogy majd betöri.

No, amíg nem tudják, mit akar, nemigen nyitnak ajtót. Ha tudnák, hogy mi járatban van, nyitnák azonnal, de hát azt nem lehet. Téli időben, mikor nagy a szegénység, elhagyott parti tájon, éjszaka, különböző szándékú emberek járhatnak. Így hát időbe kerül, míg ajtót nyitnak, míg a bujdosó bekiálthat:

– Kötelet adjanak… Beszakadt egy lány a vízbe!

Kötelet, igen, de hát hol a kötél. Megint jön a véletlenség.

Már három jó véletlenség jött a lány mentésére, most pedig, hogy ne legyen a jóból sok, semmi sem teljes, a rossz véletlenség érkezik. Nincsen kötél kéznél. Szokott ugyan lenni: az a kötél, amivel a hordót a pincébe leeresztik, de pár napja azt is felvitték a padlásra, mert nem kell, a népek nem keresnek, nem fogy az ital, nincsen szükség hordók leeresztésére, hát elzárják a kötelet, hogy lába ne keljen. Nos, most hát a padláskulcs hol van? Keresgélés és futkosás támad. Végül előkerül a kötél. Szalad ki vele a sötétbe a bujdosó, viszi a jégre, ott nagyot kiált:

– Merre vagy?

De feleletet nem kap. A víz a leányt a jég oldaláról beszívta, magához vette, homokos ágyba beletemette. Levitte azon sokak, ezrek és tízezrek közé, akik az idők végtelen folyamán mind így szálltak alá a vizek rejtelmes tömegébe.

A jég pedig, miután érte így halál történt és áldozat hozatott, másnap a vízen lassan megindul…

1907

PÖR

A bíró szobája előtt emberek ácsorognak, s nemigen beszélnek, mert valamennyi pörben jár, és a tulajdon igazságát forgatja elméjében, meg a lelkében is, mivelhogy rettentő hatalom a törvény. Idegen, ismeretlen világ, nagy erdő, amiben tévetegen járnak és kelnek az emberek, mert ritkán esik sötét sűrűi közé szelíd napsugár. Az emberek tehát szorongó aggodalmaskodásokkal vannak elfoglalva, s fejüket gonddal lehajtván, leginkább egymás csizmája orrát nézik.

Történetképp asszonyok is vannak köztük, van ott egy jó fából való, de sápadtas, elszomorodott asszony egy vékonyka leánygyermekkel, ez a Tatár Julis. Ott van a Rózsás Erzsébet is, szintén valamirevaló asszony, kendő a fejébe, függő metál a nyakába; néz ki az ablakon, a rideg ház rideg udvarára, amelynek nedves kövein az úristen kegyelme sem bírt mást, csak zöld penészgombát teremteni. Bár mondják, hogy annál kezdődik az élet. Ki keresi azonban ezt?

Most kijön a tekintetes bírósági hivatali szobából egy szintén rendes szál ember a kávészín dolmányban, a fekete zsinórral, hogy majd széttekint a tömérdek nép között, akik mind pör alatt állnak. Valóban kijön tehát ezen férfiú, és kérdezi egy elhagyatott embertől, aki korhatag szűrben igen csak erősen feszül neki a vállával a falnak, hogy valamiképp el ne dűljön.

– Magát hogy hívják?

– Engem – mondja a célszerű ember a szűrből kifelé – nemigen hívnak, engem csak küldenek. Béres vagyok én, nézze csak, cseléd vagyok én. Még étel idején sem hívnak ebédre, akkor is csak küldenek. Azt mondják: ahun az ételed a tányérban, eredj, oszt edd meg.

Erre a beszédre némi keserű mosolygás támad a künt ácsorgó emberek arcán. Mert jól beszél. Akárki fia is, de jól beszél.

A zsinóros ember azonban erre nem sokat ad. Szokásos az ilyesmi, s talán nem is egészen igaz. Vannak keserves szavak olykor, aminek nem adhat hitelt a tapasztalt férfiú, vannak beszédek, amik valóban semmi egyebek sem, csak beszédek. Tehát a szűrös ember fölött szótlanul elnéz, és azt mondja:

– A Tatár Julis meg a Rózsás Erzsébet, ha itt vannak, jöjjenek be.

Persze, hogy itt vannak, mikor itt vannak.

Óvakodnak ennélfogva befelé az ajtón a Julis meg az Erzsi. Az egyik, az elüljáró, a vádlott, emez meg a panaszos. Szép nagy szoba a bíró szobája, karosszék is van benne. Tükör nincsen.

Mindegy ez különben. Elég az avval, hogy a bíró keresgél a kék papirosokban, és kitekinti azokból, hogy a Julis a vádlott.

A vád nagyon közönséges és egyszerű. Julis nem tett egyebet, mint hogy elsikkasztott egy Ilka-kendőt. Olyan szép, világos tubarózsaszínű, vagy hogy inkább téglaszínű, magyar néven mondva: seszínű, törökös, rojtos, szép selyemkendőt. Olyképp sikkasztotta el, hogy kölcsönkérte Rózsás Erzsébettől. Valamit mondott neki, hogy mire kell neki. Hogy talán temetésre megy benne, vagy lakodalmat nézni megy benne, ilyesvalamit mondott. Könnyen mondhatta, mert szomszédok voltak, egymás mellett laktak, de nem a maguk házában, hanem csak úgy zsellérképpen, mint ez a szegényhez illik is. Hát elkérte kölcsönképpen a szép Ilka-kendőt, zálogba tette, aztán ott is maradt. Mert ilyen a szegénység. No, és most meg ehol a panasz. Biz ez súlyos dolog így bíró előtt állni, különösen annak, aki nem szokta, és aki egyáltalán nem ért ahhoz, hogy miféle útjai vannak a törvénynek, mely kerítések azok, amiket megkerülni lehet, és hogy milyen formán védekezhet az ember, ha ugyan nem igazat mond is.

– A kendőt zálogba tette, Julis – mondja a bíró.

– Igen, kérem – mondja a szomorú asszony.

– Használat után miért nem adta vissza annak, akitől kölcsönkérte?

– Jaj, kérem alássan – mondja Julis –, csak úgy mondtam én azt akkor, hogy használatra kérem kölcsön. Mert nem úgy van az. Azt csak úgy mondtam. Igazában már mikor kölcsönkértem is, az volt a szándékomban, hogy zálogba teszem.

No, bárki bármit beszéljen, ez nyilvánvaló beismerés. Miként lehet ilyent tenni? Tatár Julis nem keresi. Úgy mondja, ahogy igaz. Nem szokta meg a valótlan beszédet. Vagy legalábbis nem akar nem igaz dolgokat beszélni itten.

– Mert – fűzi a szót – a sors ilyen. És ezt a sors tette.

Rózsás Erzsébet panaszos asszony integet a fejével, hogy valóban a sors, a sors…

Hogy Julis sorsa miben áll, azt megint csak mondani kezdi:

– Nézze csak, tekintetes bíró úr, három gyermekemmel az uram elhagyott. Magunkra hagyott. Hát hogyan éljek? Három kis családdal munkába nem mehettem, gondoltam már, hogy majd a Tiszának megyek velük együtt. Volt már ilyesmire eset, tekintetes úr. Ó, én értetlen kicsi apróságaim.

Erzsébet komolyan mondja:

– Volt. Csakugyan volt ilyen esetre már eset.

– De azután – mondja Julis –, jött hozzám egy ember. Azt mondta, éljek vele, ő eltart. Keres annyit a gyárba, hogy abból nekünk is jut élelemre, ruhára. Hát mit tegyen a szegénység? Hát éltem vele. Rendes ember volt az, jobban éltem vele, mint az urammal, aki elhagyott. A hites ember nem volt olyan jó, mint ez az ember, akivel a szemétdombon esküdtem. Eltartott bennünket, amit keresett a gyárban, hazahozta. Hát éltünk, éldegéltünk valahogy.

Julis ezt most már hosszasan mondaná, mert úgy lehet, életének ezek voltak a legszebb napjai, és derűs napokra szívesen visszajár az emlékezet. De a zálogba csapott Ilka-kendő sorsa ebből sohasem fog kiderülni. Mondja is neki a bíró:

– De a kendő, a kendő?

– Hát igen – folytatja Julis –, most jutok oda, kérem alássan. Megváltozott az életünk. A kerék fordult. Mert a kerék ahányat fordul fölfelé, annyit fordul lefelé. Lefelé fordult. Az isten áldja meg az urat, tudja bizonyosan, hogy mi az a sztrájk, meg a kizárás, meg az ilyesmi. Hát amennyire tudja a munkás. De senki sem tudja annyira, mint a munkásnak az asszonya, a kis családdal.

– Úgy, úgy – véli Erzsébet is –, ezen nincsen mit tagadni. De hát még…

– De hát még – vág a szavába a Julis –, mikor azután az ilyesmi ilyen irtóztató télségben történik, mint ez a mostani volt. Nincsen szó, ami azt kibeszélni bírná. A hidegség, meg az éhség… Mert az ember… Az csak, csak… Az elment a többihöz a kocsmába, ott ihatott pálinkát hitelbe. Meg el is maradt. De dologba nem állhatott, mert nem engedte a többi. Tudja már a tekintetes úr, hogy megy az ilyesmi. Én meg nem mehettem dologra gyerekektől. Aztán nem volt mivel fűteni, meg nem volt mit enni. A gyerek sír sokszor, de mikor éhségiben sír! Meg a hidegtől dermed! Jaj nekem, Istenem. Vártam, hogy végeszakad a nyomorúságnak, de nem akart abban maradni a szenvedés. Későn jutott az eszembe, hogy az éhenhalás elől hazamegyünk az apámhoz. Mert itt közelfaluba való vagyok én, de az apám is szegény. Otthon is nagy a szegénység. De mégis egy falat kenyér jut. De amikor ez az eszembe jutott, már nem bírtam volna elvinni gyerekeket. Csontra le voltunk soványodva az éhségtől meg a hidegtől. Irtóztató volt az…

Azt mondja Rózsás Erzsébet:

– Éhségükben meg a hidegtől úgy sírtak a gyerekei, hogy mihozzánk áthallatszott.

Mintha valami rémlátomást látna, úgy néz maga elébe Tatár Julis.

– Hát akkor kértem el a kendőt, hogy zálogba teszem. Az árán vettem fűteni való fát, kenyeret, tejet. Isten még idejében adta ezt a gondolatot, mielőtt éhen haltunk volna. Az ételen aztán, hogy egy kicsit fölerősödtünk, kimentünk az apámhoz… Hát így történt. Tudom, hogy a törvény törvény… De nem tudtam mást tenni, akármit mond is az urak törvénye…

A törvény félős, idegen, ismeretlen és rejtelmes hatalom. Azonfelül még rá is fognak sok rosszat, olykor. No, mégsem olyan rossz, mint a hírét költik. A bíró a nyolcvanadik paragrafust keresi elő, és Tatár Julisra kimondja, hogy nem bűnös.

A büntetést váró Tatár Julis sírva fakad. Rózsás Erzsébet szintén sírva fakad. A bíró pedig összeharapja a fogait, hogy ne kelljen könnyet ejtenie.

1907

MEZEI DOLGOK RÉTI EMBEREKRŐL

Ami a réteket illetné, rétek ma már csak imitt-amott találhatók, s amik vannak, azok sem az igaziak. Kicsik már és vékonyak, mert az ember elfogta a víztől a réteket különböző furfangokkal. A víz hatalmas volt és terjeszkedő. Nyár közepén, szárazság idején, megvonult a mederben, hogy messziről nézve bárki azt hihette volna, hogy ha jól nekiszalad, át is ugorhatná. A víz ilyenkor gyermekies álmokat alszik… Más időben földuzzadt és elhatalmasodott, a partra kilépett és tovább legelt. Kiment s rétbe, rokonait, az elhagyott mocsarakat új vízzel köszöntötte, körülölelte a nádasokat, megmosta tocsogó, apró hullámaival a fák törzseit, és rejtelmes, titokzatos csendű vízi életet csinált a sumárok, morotvák, erdők messzi tájain. Útját nem állta más, csak a magaslatok, amik maguktól voltak ott, ahol voltak, mert nem vitte őket oda senki. Úgy álltak ott, ahogy időtlen idők előtte odatétettek mennybéli hatalmak által, s ezek ellen küzdeni valamit merne-e bárki is? Nem mertek az emberek, inkább tökéletesen bele voltak állapodva, hogy úgy helyes minden, ahogy van, hogy a víznek maradjon hatalma, de annak a határát magának a földnek a tulajdon hatalma szabja meg. Így volt ez sok ideig, mígnem a föld hatalmát a földtől elvette az ember, és harcba állott a vízi világgal. Az embernek kevés volt a föld és sok volt a víz, próbálta hát hogy elvegyen ennek a birodalmából valamit. Mint a pusztaszéli nem egyeneslelkű ember, aki évente el-elszánt a szomszéd földjéből egy-egy barázdát, azonformán lépésről lépésre próbálgatták elvenni a víz birodalmát, sáncokat emeltek elibe, előbb csak a kisded nyúlgátakat, miket nem azért neveznek nyúlgátaknak, mintha nyulak volnának, hanem azért, mert nyúlnak, azután azokat a nagyobb sáncokat, amiket ma már csak alvótöltéseknek hívnak, végezetül pedig amazon nagy, földből készült óriási kígyókat, amelyek a vizek mentén mint várfalak haladnak, s amiknek a tetejéről, ha kocsival lefordul az ember, tökéletesen biztos lehet afelől, hogy sehova máshova nem hull, hanem egyenesen a jólelkű angyalok szelíd ölébe esik. No, így elvették a víztől a hatalmát, valóságosan elvették az uradalmát, a birodalmát, a királyságát, nem maradt meg belőle semmi. Rétjei elfoglaltattak. Elveszett réti hala, vízi madara. A víz összezsugorodott, ma semminek sem hívják, gúnyosan úgy nevezik: vizecske – a régi ereje elől néma rettegéssel csak akkor menekül a hatalmas ember, amikor a lázadó vizecske zavaros hullámait messze a partokon túl eleven halál gyanánt minden élőkre kiveti.

Mondhatnánk ugyan erre a beszédre Tóth Suhajda Sándorral egyetértőleg azt is, hogy nem igaz ebből a beszédből semmi, mert két vége van a beszédbeli botoknak is, és éppen az ellenkezőjét is lehetne mindezeknek gondolni. Ez teljességgel igaz, de éppen ezért nyilvánvalóan áll Vecsernyés Mihály elmélkedése is, amely szerint szükséges az, hogy a szó ne egyezzen. Mert ha nincsenek egymással ellenkező észjárások, és a szavak olyképpen egyeznek, hogy mindenki egyformán gondolkozik, akkor apránkint elfelejtünk beszélni.

De annyi mégis mindenképpen igaz, hogy elvesztek a nagy rétek, amiken régente különös emberek éltek. Itt-ott ugyan maradt ilyen erdős és nádas réti táj, s a fák ezen erdőkben már mind óriások. Rejtélyes sűrűségek vannak itt. Vadul nő bennük a kék szeder, amely olyan, mintha lábai volnának, magátul halad és iszalagos folyondárjaival maga is erdő az erdőben. Öreg fák korhatag belsejében akkorák az üregek, hogy el lehetne bennük laknia annak, akinek más barlangot nem adott a sorsa. Aki úgy él, mint a remete.

Voltaképpen nem is mások ezek, mint a remeteség maradványai. Honnan kerültek, miként támadtak a remeték, azt nem tudni. De éltek, elbújva a világtól, a réti erdőkben, ahol nem kereste őket senki, nem is bántottak semmit. Csak éppen annyit, amennyi a megélhetéshez kellett. Valami gunyhót tákolt össze magának, csinált magának tapogató-szerszámot, amivel a csekély vízben a halat foghatta, tőrrel megfogta a madarat. Ha kellett, némely fogását arravetődő paraszti vadásznál, halászembereknél elcserélte sóra, dohányra. Azután így élt, amíg bírt. Ha meghalt, sem törődött vele senki, testét a tavaszi kiöntés vize elsodorta a folyóba, a nagy temetőbe. Vagy úgy lehet, ha vackát üresen találták, hogy nem is halt meg, csak elvándorolt. Megunta a vidéket, és más tájra ment, mert az ilyen magános életet élők nagyon szeretik a kódorgást. Minden holmija elfér egy tarisznyában, főzőedénye egy bogrács vagy az se, hanem csak egy csupor; ennyi holmival könnyű új lakást keresni.

Nem lehet megmondani, hogy mi viheti az ilyen elhagyatott, magános és kietlen életre az embereket. A régi, réti halászó meg vadászó ember nagyon megszokta a kint való tanyázást, lehet azután, hogy a felesége elhalt vagy elhagyta, vagy a családja elpusztult, ilyenkor azután kivette magát a rét rejtelmes világába végképpen, télre és nyárra egyaránt. A másikat talán a lelkiismeret üldözte oda, mint Káint a bűne. Az ötvenes években az algyevi rétségeken volt egy ilyen magának való ember, aki egy ladikban élt, azt húzta-tologatta a sekélyes parti vizeken ide-oda a nád között. Öregek beszélték, hogy az örökös vízben való járástól olyan fényesre vált a bőr a lábszárán, mint a halé. Ennek a sorsáról annyi tudatik, hogy a német világban a zsandárok valami cserkészés alkalmával agyonlőtték. (Adjon az Isten neki örök nyugodalmat.)

Hát mi viszi az ilyen embereket az ilyen életbe? De néha csodálatos lakásoknak csodálatos lakója akad. Volt már úgy, hogy családos embert is találtak, olyant, aki egy mindenkitől elhagyott fakunyhóban húzta meg magát. Valaha superok laktak ott, apróbb hajókat csináltak, csónakokat barkácsoltak, azok készítettek oda rossz deszkadarabokból egy gulibaformát. Azután elmentek onnan, mert nemcsak a nagy halak eszik meg a kis halakat, hanem a nagy hajók is a kis hajókat. Elmentek hát a superok, otthagyták üresen a gulibát. Azután ment arra vándorlásában a bujdosó ember, az asszony meg a gyerek, akik fölfogták lakásnak a faházat, és éltek benne abból, amit a réti növény meg a víz adott. Éltek községet, rokont, szomszédot nem ismerve. Nem tartozva senkihez és semmihez. Az ember halászott, a gyerek madártojások után kutatott a nádasban, az asszony csinálta az ételt. Mert a tojást meg lehet a szabad tűzön is sütni, ha előbb sárba rakják, s úgy vetik a tűzbe, valamint a kenyértésztát meg lehet sütni a melegített kövön, ha előbb alkalmas födőt készítenek hozzá az égetett sárból.

Így laktak ott, amíg el nem takarodtak, hogy máshol verhessenek tanyát. De nemigen lehet már, mert kihal a rét, elvesz az erdő, elhagyott gulibák összeomlanak. Van azután olyan magának való ember is, aki hajóban lakik. A hajó valamikor, régebben, összeütközött egy másik hajóval, azóta a partszélen hever és pör alatt áll. Hogy ki nyeri meg a pört, az nem tudatik, de a hajó szépen megsüppedt a fövényben. Ha a víz kilép a partra, csak az a kis ház látszik ki belőle, amelyben a kormányos lakott. Hát ebbe beleköltözött egy bujdosó ember, s lakja télen-nyáron. Ez arról nevezetes, hogy ha segítségkiáltást hall, fuldoklót menteni rögtön odasiet, továbbá, hogy olykor deákul beszélget önmagával, mert valaha kispap volt. Élete egyéb regényeit azonban mint valami koporsó zárja magába az elsüllyedt hajó…

Réti megbúvó ember, amint az erdőben kutatott, és járt a szederbokrok sűrűjében napi élelme után, a bozótból panaszos, síró gyerekhangot hallott. Ment utána, s ijedten hallgatta. Mi hoz ide gyermeket az elhagyatott, a világtól elszakadt útjába? De csak kereste, s meg is találta a bokrok aljában, már félig aléltan elterülve. Valami úriforma gyerek, úgy valahogy négy esztendő körül. Nem lehet más a története, minthogy hazulról elcsatangolt, lepkét kergetve játszadozott, azután valamerre talán kutyák riasztották meg. Menekült előlük, végül az erdőbe jutott, s itt eltévedt végképpen. Éhségében az epret kezdte szedni, de aztán elfáradt, föl-fölbukott az indákban, kezét, arcát a tüskék kisebezték, azután már nem bírt továbbmenni, nem is tudta merre, hát leroskadt, s miután anyuskáját hiába kiáltozta volna, már csak aléltan nyöszörgött. Az ember, aki a társadalomból önként kizárta magát, megdöbbenve nézett a különös leletre, és sietve emelte karjába a gyermeket. A kisfiú nem rémüldözött, a gyermekszem a bozontos, koldusforma emberben meglátta a megmentőt, s a nyakába akasztotta a karját. A réti lakó szíve megdobbant, mert előle még a kivert kuvasz eb is futni szokott.

Kérdezte aztán, hogy hogy hívják. Hát Józsinak. Aztán hol laknak. Hát egy házban. Aztán merre? Hát azt már nem tudta, csak mutogatott erre, arra.

– Ó kis bolondom – mormogta az ember –, ha te nem tudod, én hogy tudjam?

A gyermek már egy éjjelt az erdőben töltött, mert délután szaladt el a mezőn a pillangó után: fáradt volt és tűzben égett. Az ember vitte a gunyhója felé. Az erdőt elhagyta, a nádas vizében lépdelt tovább, s vigyázott, hogy a sás levele a gyerek arcát meg ne vagdossa. A gunyhóban leültette a vacokra, s adott neki, amije volt, vizet, epret, vadalmát. Szedett papsajtot, aztán tüzet rakott a nádtövekből, és tojást is sütött. Közben nem győzte a gyermeket nézni, amint eszik, mert jólesett neki az étel, s vadalmát meg papsajtot bizonyosan nem evett még. A gyerek aztán fáradtan lehunyta szemeit, és elnyúlt a vackon. Az ember a kabátját terítette rá, s a gunyhó előtt nádat vetett a tűzre, hogy a füst távoltartsa a szúnyogokat. Így ült a tűz mellett, virrasztott, s olykor nézte a gyermeket, kinek hálótermébe a nagy lakoma után lámpa gyanánt a kelő hold bevilágított.

Ráért gondolkozni a holdas éjben a réti ember, hogy a gyermekkel mitévő legyen. Bármennyire rettegett is attól hogy emberek közé menjen, reggel útnak kell vele eredni, az bizonyos. Aminthogy hajnalban levette a gyermekről a foszladozó takaróruhát, felköltötte a fiút, kínálta megint eperrel, aztán a karjára vette, s vitte a nádas vizéből kifelé.

Valamerre menni kell vele. S a nád szélére érve, megállt, hogy gondolkozzon, hova és merre vigye. Ekkor az erdőből emberi alakok tünedeztek elő, és kiáltás hallatszott:

– Megállj!

Ugyancsak eldörrent egy puska is.

Most asszonyi sikoltás szólt:

– Ne lőjenek, ne lőjenek!

A gyermek szíve pedig repesni kezdett örömében, s a csavargó karjáról a maga karját nyújtva amarra, kiáltozott:

– Anyuskám, anyuskám!

A réti ember letette a gyermeket a földre, s megvárta, amíg amazok közelednek. Közben a lábát nézte, amelyet sörét ért, s vérezni kezdett.

Jöttek vagy hatan, a gyermek apja, anyja s néhány béresforma puskás. A gyermek az anyjához futott. Az apja lihegve mondta:

– Azt hittük, rabló cigányok vitték el. Már tegnap óta keressük.

– Nem – felelte a réti ember –, nem rabolták el. Elkódorgott. Tegnap estefelé találtam meg az erdőben. Már alig volt benne élet.

A gyermek anyja, boldogan szorítván magához a kicsit, rémüldözve nézte az elhagyatott embert, bozontos haját, rongyos ruháját.

– Kicsoda maga? – kérdezte.

Az ember oda sem nézett, csak kurtán mondta:

– Csavargó.

A gyermek apja azonban ismerte a réti embert. Tudta, hogy nem az.

– Réti ember – mondta neki –, miért él ilyen életet? Jöjjön közénk, adok én rendes foglalkozást magának. Maga megmentette a gyermek életét, mi hálával tartozunk.

A réti ember szemközt nézte a gyermek apját. Véres lábára mutatva, szólt:

– A hálát már megkaptam a puskából előbb.

Megdöbbenve néztek oda mindenek. A gyermek apja szinte siránkozva mondta:

– Nem akartuk, lélekre mondom, hogy nem akartuk. De annál inkább jöjjön velünk, a sebet gyógyítani kell.

A réti ember mosolygott egy kicsit, s a fejét rázta:

– Majd rágok rá – felelt – egy kis sóskalevelet.

A szeme még a gyermekre tévedt egy pillanatra. Megfordult és szétnyitván maga előtt a náderdőt, birodalmába lépett vissza. Abba az életbe, amely szomorú, rideg, nyomorult és elhagyatott, de ahol nem parancsol senki más, csak az egyedül hatalmas Isten.

1907

DUDÁK ÉS VÍZIDUDÁK

Ha János bácsit vagy Pétör bácsit kérdezem, hogy milyen szó mellett táncolt a lakodalmán, azt mondja, hogy dudaszó mellett. Ha megint kérdem, hogy hogy van az, hogy ha már annyian mulattak a duda mellett, hát még sincsen duda, akkor azt mondja:

– Kimönt a forgalombul.

Ami elmúlt, annak az a neve, hogy kimönt a forgalombul. Ez igaz, hiszen apránkint valamennyien kimegyünk a forgalomból oda, ahol már nem szól a duda, legfeljebb az angyalok trombitálnak. Ha ugyan szokásuk nekik a trombitálás, mert a hajós-nép például azt tartja, hogy az angyalok citeráznak, ha éppen ráérős kedvükben vannak. Úgy lehet, már nincsen hozzá annyi kedvük, mint azelőtt. Mert a muzsikaszó tekintetében is átalakul a világ. Az emberek komorabbak, több a gond, több a gondolat a koponyában s kevesebb a nóta. A citeraszó hallatszik néha alkonyatkor a hajókból, vagy olykor vasárnap a külső városon, amerre hajóslegény lakik. De már ez is múlik, a híres muzsikásszerszám, az egykor féltett s öröklött kincs, a legtöbb helyen eladó, ha az árát megadják. Elveszett a vidám kedvük az embereknek, azaz hogy ami még megvan, azt vasárnapra tartogatják. Olyankor szól a banda és „jaj de szépen bongoráznak a nagy kávéházban”.

Már a városokon muzsika tekintetében csak a cigány uralkodik. A magyar fúvóbandák is elmaradnak apránkint. De hogy az ilyen apró dolgok is hogyan átvedlenek rövid idő alatt! Iskolás koromban a népből való rezesbanda fújta a lakodalmas népnek templomba, gyalog való menet meg vissza a nótát, kulacs volt a legények kezében, fonott kalács a kulacs nyakán, kínáltak vele minden szembejövőt, s táncolva mentek a templomig, forogva maguk körül az utcán. Ma már nem járnak esküdni gyalog, ahhoz kocsi kell, s a rezesbanda, ahol még van, kiszorult a tanyák közé. Faluhelyen ugyan bizonyosan van még. Némely helyen sokáig meg is marad, ha igaz. Nálunk kétféle tanyavilág van: a felsőtanyák meg az alsótanyák. Az alsótanya háromszor akkora, mint a felső. A felsőtanyán mindig volt muzsikus cigány. Dankó Pista is ebből a fajból származott, az alsótanyán azonban még ma sem bírna megélni a cigány, ott még mindig maga a nép muzsikál maga-magának. Sok banda van, mert nagy a határ, él benne vagy harmincezer lélek. Van a bandában klarinét, réztrombita, bőgő – kisbőgő vagy nagybőgő. Aki benne van a bandában, annak a neve: hangász (nem tudom, hol szedték), de csak vasárnap, mert másnapon ő is csak olyan földmívesember, mint a többi. De a bőgője oldalát vasárnap este sem volna ajánlatos bezúzni.

Ezek a fúvóbandák a réztrombitát nevezik most dudának. Ami hangot az ád, az a dudaszó. A bőrduda már nem divat. Ezelőtt sok tanyaházban ott lógott, az öregebb juhásszal meg szinte vele járt, mint a fiatal juhászlegénnyel a furulya. Nevezetes dudák voltak azok a bizonyosak, mert a duda gazdája a dudának szép fejet faragott. Kosfejet, kecskefejet, lányfejet. Eszerint volt azután a duda kosfejű, kecskefejű vagy kisasszonyfejű. De napjai lehanyatlottak, s már nemigen van, aki fújná. Egy valamire való dudás van még a környéken, az sem juhász, hanem vízimolnár, a teljes tisztességű neve ez neki: Csonka Bukocza Tanács Ignác. Valamire való rendes ember. Ritkán dudál már, de ha megteszi, illően hozzáöltözik. Vagyis panyókára veti a kabátot, és piros kendőt akaszt az övébe.

– Ez így illik – mondja Ignác, s valóban, úgy lehet, a dudaszó e nélkül talán nem is érne semmit.

Nem. Meg külön nóták is kellettek a dudához. El lehet azon ugyan nyekeregtetni mindent, de a valódi dudanóta csak dudának való. Mint a rácos: Hej, Jula, Jula, Jula, Szól a duda, duda, duda… Azután a magyar juhászos: Cintányérom, cintányérom aprószöllős pogácsa, Fáj a szívem, fáj a szívem a juhászra, de a juhászra…

Elvesz azonban már ez, de hogyne veszne, mikor a juhász alól is elfogy apránkint a föld. Mifelénk a falkák egyre kisebbek, a juhász egyre kevésbé típus, s egyre kevesebb igazság van abban a nótában, hogy: – Legelteti nyáját, Fújja furulyáját, Könnyen éli a világát… Mert bizony már a furulyáját nemigen fújja, az is elvész a tarisznyákból. Inkább újságot olvas a mezőn, amit a Mihály bácsi hoz ki neki a városból, ha a hetivásárra bemegy. Ellenben találtam már furulyát, amit légszeszvezetékhez való vascsőből csináltak. Ehhez aztán már igazán illene valamely modern juhász. Kalucsniban, porköpenyegben, ócska kemény kalapban és esernyő alatt.

Tűnő dolgok ezek. A régi nóták, a régi hangulatok. Íme eltűnt a kondászatból is Hegedűs János, az utolsó nász, aki többféle dolgairól és elveiről volt nevezetes. Például: nem pásztor az, aki csizmában jár, mert rendes pásztorembernek bocskor dukál. Továbbá: csak az lehet tekintetes úr, akinek már az apja is az volt. Még tovább: illik, hogy pásztorember jobban tudjon táncolni, mint más emberfia. E komoly férfiú szerint a rendes kanászember egyéniségéhez csak ez az egyetlen nóta illett: „Az én ruzsám mezővirág. Messzirül érzöm a szagát. Nem köllött vóna ezt tönni. Nem lött vóna itt baj sömmi…”

Erre azonban törkölyt kellett inni, amire ismét a János elérzékenyedett, s panaszosan mondta a mezőn a körébe sereglett állatoknak:

– Azért nevellek bennötöket ennyi gonddal, hogy mire fölnevelködtök, nem látlak többet bennötöket. Mert a gazdátok ki fog bennötöket a birodalombul, oszt kést tösz a torkotokra…

Ilyen kegyetlen a világ. János nem is nézhette sokáig. Elment oda, ahol senki sem tekintetes úr.

Az utolsó dudás vízimolnár. A mestersége is olyan, hogy az utolját járja. Fogynak és apadnak a vízimalmok, öreg és régi holmik ezek, ha elpusztul egy, újat már nem építenek. Nem oly régen még sokan voltak, oly sokan, hogy a hatóság külön rendtartást csinált benne, melyik hol álljon. Voltak vagy százon fölül. Ma alig van néhány. Egy része elpusztult, más része eladódott, elment olyan folyami vidékre, ahol még megélhet, ahol a gőzmalom még nem vette ki a vízimolnár szájából a kenyeret.

– Hej pedig – beszélte egy öreg vízimolnár –, de kár, hogy elpusztulunk… Azóta nem is öszik a nép röndös könyeret.

Csakugyan meg kellene egyszer próbálni, hogy igaz-e? De a vízimolnár nem árul lisztet, az csak megőrli a gabonát, ha elviszik hozzá. Mert azt mondja a vízimolnár, hogy a gőzmalmok gyors gépe, meleg köve megégeti a lisztet, nem úgy, mint az ő köveik, amelyek lassan és méltóságteljesen forogtak, miként az egész régi magyar élet. Azt mondják, hogy az ő kövük más lisztet őrölt, más ízű volt annak a kenyere: mi igaz benne, mi nem, nem tudom. De annyi igaz, hogy azt az egy-két malmot, ami még megvan, körülbelül ez a hit tartja fenn. Álmodozva laknak bennük a molnárok, végüket várván, a lapátok lassan, igen lassan forognak, aminek meg is van a maga oka, mivelhogy ez a mi olykor mérges Tiszánk a leglassúbb esésű folyóvíz az egész országban. S ebben a nagy álmatagságban a molnár már dudálni is elfelejtett, pedig volt neki egy másik szerszáma is, nemcsak a kisasszonyfejű.

Hosszú, lukas fadarab volt ez, elérte a másfél ölet, csak hallomásból tudatik, hogy a molnár ezen esténkint, napáldozattájon, a malom tornácos részéből nagyokat szólt. Valami nagy hangja volt a vízidudának, mértföldre is elhallatszott. Ma már nincsen belőle még mutatóba sem egy darab se. Nemigen lehetett azon nótázni sem, csak úgy tutulni meg sikongani, mint ahogy a tót pásztor csinálja még némely helyen, a maga ölhosszú nyírfakérges fakürtjén, mikor tudatja a havasból a faluval, hogy a bürgékkel merre jár. Lehet, ez a víziduda is afféle ellenőrző óra lehetett régi kiadásban, a molnárlegény így tudata a parton belül lakó gazdával, hogy nem a vízparti csárdában mulatja az időt, hanem fent van a malmon. Mert meg lehetett ismerni valamennyinek a szavát külön-külön, amiként ma a gyárkémény gőzdudáját meg lehet ismerni, hogy melyik, mikor bődül.

No, azért akárhogy áll a dolog, egyet magnak eltenni csakugyan nem ártott volna, de hát már nemigen adódik elő. Még csak úgy a formája sem egészen tudott dolog. Milyen volt, ki csinálta, hogy csinálta, miért hagyta abba?

Van ez annyira érdekes, mint sok más hiábavalóság, amikért szinte veszekedve törtet a mai élet. No, nem is lehet mondani, a múltkor volt némi szerencsém ebben a dologban. Öreg, rozoga parti kocsmában, öreg, ősz bácsival találkoztam. Régi vízimolnár, pár éve hagyott föl a foglalkozással, azóta messze bent lakik a városrészben, a túlsó oldalon. Azóta sem igen járt erre, mióta abbahagyta a mesterséget. Most mégis eljött. Mint régi ismerőse e helynek, vizesüveget vett le a polcról, kiment az udvarra, s a kútból vizet mért bele.

– Ilyen víz, nincsen több a tájékon – mondta, ahogy bejött, leült, s letette maga elébe az üveget. Azután fél deci pálinkát kiparancsolt hozzá.

– Ez az én passzióm – szólt az öreg. – Fél deci pálinka, három pohár víz.

No, nem nagy passzió, tekintettel arra, hogy némely parti magyar harmincszor fél deci pálinkát is fölporciózik egy nap alatt.

– Hát – folytatja –, víziembör vagyok én. Hetven éves koromig vízimolnár voltam én.

– Hát akkor bizonyosan tud a vízidudáról is?

Tűnődve néz rám tiszta, kék szemeivel az öreg, hogy mit akarok.

– A víziduda? Komédia? Minek az? Nincsen az már.

– Már aligha van, mert sehol se látom a malmokon.

Mozdulatot tett a vállával, olyfélét, amit Mártonffy Frigyesek idejében úgy mondtak: vállat vonított. Magyarul úgy mondják: panyókára rázta a vállát. Valami megvetés, meg semmibe sem vevés szokott abba lenni.

– Ha volna, se láthatná – szólt megint. – Mert az a vízbe szokott úszni, kötélen, a malom mellett. Mert tudja, két darab fábul volt az, hosszában való két, darab fábul. Vaskarikák tartották össze. Hát ha az kint van a napon, összeszárad, szétesik. Azért az a vízben úszott, csak akkor vöttük elő, ha dudálni köllött.

Ez nagyon helyes beszéd. Kezdünk rájönni az ízire. No, ez egészen alkalmas dolog, ez a találkozás.

– Aztán mikor köllött dudálni?

Az öreg megint csak nagyot nézett.

– No – mondja –, az nem úgy van. Nem azért jöttem én most éppen ide. Hanem tudja, Csongrádon az újságba olvastam, megöltek egy malombaktert, a kutyáját is félig agyonverték, a bakter testét eldugták. Mégis röggel a csendőrök előtt addig játékoskodott a kutya, addig mutatta, hogy merre köll mönni, előreszaladt, mög visszaszaladt, végtére csak odavezette a csendőröket a gazdájához. Hát látja, ilyen a kutya. Aztán kiadta páráját a gazdája mellett. Látja, csakhogy beszélni nem tud. Én mindig szerettem a kutyát. Most is tartok kettőt. De olyan hű jószágokat még nem látott. Jaj, kedves kis állataim, mondom nekik néha, oszt megnyalik érte a kezemet…

Így kezdte az öreg ember, így is folytatta, meleg szeretettel a kutyákról. Hogy a kis unokáit is, hogy sajnározzák azok, mi egyéb. Ha az ember gyorsírni tudna, de akkor is olyképpen tudna, hogy a papíron a ceruzával, a kéz a zsebben észrevétlenül jegyezne, bírná csak elmondani, hogy micsoda tömérdek sok szépséget mondott el az öreg víziember a kutyáiról. Figyelmesen hallgatták többen, akik bevetődtek, fuvarosok, halászok, hajósok. Próbáltam eltéríteni, kérdést tettem újra a vízidudáról, de az öreg rossz néven vette.

– Ugyan mirül való már az a duda? – kérdezte. – Nem volt már annak értelme sömmi. Utoljára már csak ezök a siheder molnárlegények hitványkodtak vele. Ha hajó volt közelben, oszt estefelé a hajóslegény citerázott, akkor csak azért dudáltak, hogy a citeraszó ne hallatsszon. No, hát ilyen dolgok történtek, hát érdemös errül beszélni? Egészen más ez, ami a kutyákat illeti. Mert nézze csak aki valóságos kutya, már ha az embör föltöszi magába gondolatba, hogy igazi, valóságos, hű embörtárskutyáról van szó, hát van köztük, aki embörnek embörebb embör, mint amilyen embör némelyik embör…

S szavainak barátságos áradata a kutyáiról újra megindult.

1907

ALKU A SZÜLÉVEL

A város végén bemegy az ember egy kis, alacsony ház udvarára. A ház olyan, mint amilyen a parasztház szokott lenni nem fordított elejű, hanem csak két ablakával áll utca felé, azok előtt is kerítés van, meg egy kis virágos kert. Nem jó az, úgy egészen kiépítkezni, nem szeretik. Ha már mégis kell, ha a sors vagy valamely körülmény úgy rendeli, akkor is inkább háttal álljon a ház az utcának, még ablaka se legyen arrafelé (ha már a házból kifelé akar nézni az ember, a tulajdon maga udvarára nézzen). Ugyan ezen az udvaron nem sok a néznivaló. Van egy kis kutya, olyan kicsi, hogy el lehet bújtatni az adó elől, azután néhány tyúk, van ól is, de malac nem lármázik benne, mert bajos tartani, mivelhogy mostanában különféle betegségei vannak neki. Mondják ugyan, hogy nem árt neki olyan nagyon a betegség, ha rendben kimeszelik kívül-belöl az ólat – nem ér azonban ez a beszéd semmit sem, mert volt, aki még a malacot is bemeszelte, mégis belepusztult. Baj, mindenesetre baj, piacról venni a szalonnát, mert ki hallott ilyent, de hát hiába, ha nem lehet ellene tenni semmit.

Hát malac nincs, de van macska, kettő, az egyik mosdik a kútnál, a másik alszik az ásztorkás zsák tetején, a tornác alatt. Ez az ásztorkás zsák ritka holmi manap már ezen a tájon nagyon, aki néprajzi dolgok szedésében jár-kel, annak hamar megüti a szemét. Ez olyan zsák, hogy külön teteje van neki, aztán nem madzaggal kötik be a száját, hanem korcra jár. Régi edény ez, kenyérnek való liszteket volt szokás benne tartani, azért volt teteje, hogy a lisztet a por ne lepje, most azonban már a kamrából a tornácra kerülget, kukorica áll benne, vagy bab. Újat már ilyent nem csinálnak, az bizonyos, nincs is már ilyen zsákvászon. Oly helyen akad még efajta zsák, ahol öregasszony van a háznál. Fiatal menyecske már nem szokott törődni az ilyesmivel, padlásra veti, vagy kiviszik az istállóba, jó lesz a lónak takarónak, mert vastag, vagy szétdarabolják súrolórongynak is. De az öreg megőrzi. Öreg, írástudatlan parasztasszonynak ezek az öreg holmik a könyvei. Ezekben olvas régi időkről, amikor még fiatal volt, a tulipános ládáról emlékszik az apjára, az öregapjára is, akinek a nevét elfeledte bár, de mindegy, mert ott szokta vágni a dohányt a láda sarkán, a nyoma is megvan, ahol a. Alighanem lesz ebben a házban is öregasszony.

Aminthogy igaz is. A kis kutya csak néhányat szól, mikor a kiskapun belép az ember, e tekintetben csakugyan nagy a civilizáció. Nagyobbfajta komondorokat már csak a fakereskedések tartogatnak magnak, és csodálattal tapasztalható, hogy már még a levélhordó is bot nélkül jár a város szélén. A kis kutyának alig hallatszik a szava, a szobából így nem is mozdul senki. Be kell menni. A pitvarban csak egy apró kislány ül a küszöbön, rágcsál valamit.

– No, kislány, itthon van-e anyád?

– Diccsen – mondja a kislány, ami nem csoda, mert most is mezítláb van ebben a hidegben. Városszéli háznál pedig nem nagyon tapad a félfához az ajtó, a szaladgáló szélre ott jó világ jár.

Így a szobába kellene nyitni, de kinyitják belülről. A szüle nyitja ki, az öregszüle. Ősz asszony, nem nagyon kövér, de nem is nagyon vékony, a képe friss, a szeme, mint szokás, szürke, a haja kontyban, keményített főkötőben.

– Tessék, tessék – motyogja zavarodottan, kissé félénken, de leginkább gyanúsan, mert ritka eset az, hogy úrféle jót hozzon a házhoz, jobban is tennék, ha nem járnának sohasem erre, a sok éhenkórász, mert mind a paraszton akar megélni, mi egyéb. Mindez azonban nem mondatik, csak ismétli félig gyanakodva a szüle: – Tessék, tessék, ámbár nincs valami nagy meleg idebent…

Az ember bemegy, a szüle lassan törülget a kötényével egy hátas széket, hogy majd azzal meg is kínálja az úrfélét, közben gondolkozik, hogy hát ez ugyan miféle szerzet lehet. A boragár már nem jár, mert a boruk már elfogyott, nincs mit méricskélni a hordón, adóban se jöhetett, mert épp most van bent a János adót fizetni. Lehet, hogy könyvet árul, mert mostanában árulják a regént sárga papirosban; aki első regént hoznak, azért nem kell fizetni, csak aki többi regént utána hoznak, azért szedik a pénzt, bár neki hiába hozzák, mert ha csupa kép volna, akkor értené, de mert közbe-közbe betű is van benne – nem érti. A konskribálás még nem ilyenkor van, bár amennyi mezei egeret eresztett az őszi vetésre a teremtő, azt most nagy bátran módjukban lehetne összeírni a tokos tintatartóból, csakugyan.

Az ember leül a székre, aztán azt mondja:

– No, adjon Isten jó napot, szülém.

– Adjon Isten – hagyja rá az öreg asszony (bár hiszen hiábavaló ez a parancsolgatás, annyi az egér, hogy csoda).

Megint mondja az ember:

– Kérdezze már szülém, hogy miért jöttem.

– Majd megmondja – feleli a szüle, mert ez így illik. Nem szokás ugyanis kérdezősködni, mondja el mindenki maga, hogy mi járatban van.

– Hát tudja szüle, nekem olyan régi holmik kellenének – mondja az ember. – Nem ingyen, szüle, hanem megvenném. Ami öreg holmi akad a háznál.

A szüle hallgat egy darabig, s nézi az úrfélét, aki úgy akar vinni, hogy pénzt hagyna érte (ilyen is kevés van köztük).

– Régi holmi… – ismétli elgondolkozva. – Minek az magának?

– Kell, szüle. Eltesszük emlékbe, hogy ilyen is volt valamikor. Hagy nézze ez a mostani fiatalság.

– Oj-haj – szól a szüle –, miket beszél maga itt összevissza? Mit néznek azon? Ami öreg, az öreg.

Az asztal sarkát megsimította és ismételte:

– Úgy, úgy… Ami öreg, az öreg. Nincs itten olyan semmi. Meg aztán mit akarnak vele? Hagyjanak mindent békén. Nem való az ilyesmit…

– No – mondja az ember –, már csak nézzük meg, szüle, hátha van mégis valami. Nézze csak, minek maguknak ott a falon az a négy szentelt gyertya. Egyet eladhatna, azt a nagyon tarkát, az úgy is rácos. Már miért tart ilyen rácost, szüle?

– Nono – felel a szüle –, csak ne izéljen. Ugyan csakugyan rácos, mert Szabadka alul hozta a menyem, mert ott akartak földet kifogni most harmadéve az álomtul huszonöt esztendőre, no, ne bántsa azt a gyertyát, hallja. Mit akar? Úgy se adom oda, nem is az enyim, de aztán, hogy nem kapták ki a földet huszonöt esztendőre, hát csak hazajöttek.

Az ember kinyitja a szobaajtót, s a konyhába megy.

– Hát hova mén? – kiált utána a szüle. – Hát mit akar, mondja? Mit akar? Tudja is maga, mit akar? Nem is tudja, hogy mit akar, csak beszél… Hát még a kamrába is bemén! Hát mit akar? Bolondokat csinál…

Az ember a kamrában talál régi jószágot, amit szintén nem csinálnak ma már, némely részünk arra sem emlékszik, hogy voltak-e valaha: bőrsziták.

– No, szüle, ezen se szitáltak már vagy negyven év óta, hát minek ez magának. Két új szita árát ez megéri, szüle. No, jó lesz? Hát ezt a karos padot, szüle?

– Úgy? Úgy hát? – tör ki a szüle. – Még a padot is? Miért nem visz már el minden bútort? A testi ruhámat nem akarná rólam leszedni? Né! Aztán csak mén be a kamrába! Talán azt tudja, hogy otthon van?

És a szüle igen erélyesen topog ide-oda.

– Hát hiszen – mondja az ember –, ennek a kislánynak a kötőjét is eladhatná, szülém. Fogadjunk szülém, hogy ez a kis selyemkötő a maga ruhájából való. Talán éppen a menyasszonyi ruhájából, szülém. Milyen pruszlikot viseltek akkor, szülém?

A szüle egy kicsit nevet.

– Az, az – feleli. – Abból való… Az, az. A pruszlik megvan, most is megvan. Csupa ezüst az ujjaalja, de mit akar maga avval? Gyere ide kis onokám, gyere ide Juliskám. Már megint ezt a hajnövesztőt rágod?

– Mit rág, szülém? – kérdezi az ember. – Hajnövesztőt rág? Maguknál már azt is rágják? Ezt mesélje el, szülém, mert ilyent még nem hallottam.

– Nono, csak tréfabeszéd az – inti le az embert a szüle. – Tudja, az ilyen piaci szalonnának olyan vastag a bőre, hogy amire elrágja, megnő a haja nagylányosra. Hát csak tréfa ez. De hallja, mit oldozza ezt a kötőt? Ha már nézi, ne arrul nézze, hisz ez a fonákja! Mit akar maga? Nem ért maga ehhez. Azt sem tudja maga, hogy mit akar…

– Szülém – mondja az ember –, ne arról beszéljünk most, mert a kötőért úgyis hajasbabát kap a Julis. Hanem nem hiszem én azt, hogy maga föl tudná próbálni most azt a pruszlikot. Ezüst az ujjaalja! Hát Dorozsmán laktak maguk akkor?

– Már megint bolondokat beszél – mérgeskedik a szüle, pedig belülről nevet. – Hogy én fölpróbáljam azt a pruszlikot? De mit is akar maga? Négy lányt fölneveltem én, mög férjhez adtam én, tudja-e azt maga? De a négy közt egy sem volt olyan karcsú, aki az én menyasszonyi pruszlikomat magára vöhette volna!

A szüle most már egész tüzesen beszél. A régi időknek, lánykori, menyasszonykori emlékeknek varázsereje van. Az arca kipirul és gyorsan tipeg a láda felé, hogy a pruszlikot előszedje. Nagy óvatossággal és kímélettel van az ott elrakva, úgy a legalul-tájon. Különféle ruhákat kell fölüle kiszedni, egy imádságos könyvet zöld zacskóban, azután egy nagy barna selyemkendőt (ez lösz a szemfödőm, látja, majd a koporsómban, hatvan pengő forint volt az ára valamikor), míg végül a pruszlik előkerül. A szüle félő gonddal bontogatja ki, s nem nagyon akarja kiereszteni a keze közül.

– Úgy sem adom oda – mondja –, semennyiért sem.

Pedig dehogy nem. Többször elkérdezi, hogy: „Minek az magának. Né!” Majd panaszkodva kiált fel:

– Ugyan, hogy is nincsen itthon ilyenkor az a János? Hogy hogy nem tud már hazajönni?

– Már hogy a fia, szülém?

– Az, az – évődik a gondolataival. – Mikor elmönt már! Még sincs itthon! A menyem is odapiacozik… Így hagynak itt egymagamra. Maga mög csak mén be a kamrába… Micsoda bolondság ez?

– A János talán porciót fizetni ment be a városba, szülém?

– Nini – mondja a szüle –, hát ismeri?

– Hát hiszen… Ami azt illeti – kertel az ember –, mintha az adókönyvit vitte volna. Piros széle van, ugye szülém, a maguk adókönyvinek?

A szüle igent int.

– Az, az hát. Alighanem piros. Mert azelőtt zöld volt a széle, vagy hogy kék talán… de kék volt bizonyosan, bújjon bele az ördög. Hát most mög piros. Mindegy az, tudja, akár kék, akár piros, mert a porciót csak bekívánják.

– Hát ez így van, szülém. De látja, amit elvisznek, abbul visszahozunk imitt-amott.

– Vissza? – csattan föl gúnyosan a szüle. – Mit hoz maga vissza?

Már hiába, a szülével így kell tárgyalni, nem másképp. A szüle évődik, de teheti, mert otthon van, és a bagoly is úr a barlangjában. Apróra megy az alku, de az ásztorkás zsákot semmi áron sem adja.

– Hát hogyne – fakad ki. – Majd magának… Nincs olyan több itt az egész környékön. Annak csodájára járhatnának, hogy ennyi ideig kitartott. Aztán mit akar maga vele? A maga kedvéért még a macskát se kergetöm le róla, hagy aludjon ottan.

– Hát pedig azt is bele kellene tenni a kiállításba.

No, ami a kiállítást illeti, ezen a szüle kissé megakad. Hát csakugyan kiállítás lesz? De lélekre? (Mivelhogy odafönt is laknak.) Aztán miért van az? Mit forgatják föl mindig a világot?

Így, így beszél a szüle. De mindegy. A holmi utoljára is egymás mellé kerül, az alku valahogy csak elintéződik. De a nyugtapapirost a szüle sehogy sem intézi el. Hogy a nevét odaírja – hiszen nem tud írást, mit akarnak vele már megint? Bolonddá akarják tenni talán? Ugyan, hogy nem jön már haza az a János?

– Itt a kislány, szüle. Iskolás ez már, majd odaírja ez a maga nevét.

De a szüle sebesen tiltakozik.

– Nem a, olyan nincs. Nem szabad. Hát még mit? Soha Julis a kezed írását ne add, mert megjárod. Becsapnak ám vele, azt sem tudod, hogy kicsoda. Csak az úrfélére vigyázz, már sok ember fizetett, hogy a nevit odaírta, bolond módra.

Ezen nincsen mit haragudni, mert sok igazság tartózkodik abban, amit a szüle beszél. Sok pantallós ember élte már a nép kenyerét, okulhatott már a maga kárán, s nem csoda, ha gyanakodó. De azért apránként mégiscsak dülőre vergődik az ügy, s a szüle az asztalra kirakott pénzeket egybesöpri, hogy a zacskóba tegye. Ez is pénz, ez is csak valami. S amiket eladott, neki már értéktelen dolgok, amiknek hasznát nem lehet venni. De emlékek is egyúttal, régi világból, boldogabb világból, jobb időkből. Ahogy végigtekint rajtuk a szüle, a szíve csak megfájdul s az eladott székbe roggyanva, panaszosan sóhajtja:

– Hát már csakugyan látom, hogy elcsalta mindönömet…

1907

BELTERJES GAZDÁLKODÁS

A kerítést lehet, hogy okos ember találta föl, de az is lehet, hogy nem volt okos ember. A kerítés elillik a városokban, ahol egy utcában annyi ember lakik, hogy nem is ismerik egymást, de már a külsőbb világban ez nem szokásos. A kerítés csak parádé. Az út felé eső oldalra szokás készíteni, néhol be is festik s mióta a köcsögállók divatja elmúlt, arra akasztják a tejes köcsögöket. Ebben némi hivalkodás is tartózkodik. Sok köcsög sok tejet, sok tej sok tehenet jelent. Asszonyi ésszel megy ez, mert a komoly emberi tudomány a jószág számát nem köcsögökbül ítéli meg, hanem abból, hogy hány boglya széna van eltéve télire a tanya háta mögött. Nem kell azonban elvenni a fehérnép jussát attól, hogy imitt-amott dicsekedjen is valamivel. Lám, Jóljárt Pétöréknek varrógépjük van a tanyában, de azt nem lehet kitenni az udvarra, hogy aki arra jár, lássa, mert ott megázna, s ha a masinája elromlik, nincsen okos ember, aki benne eligazodni tudna. (Az öreg Kazy volt az utolsó, az az esernyőt is megreparálta.) De valamivel csak el kell mondani, hogy a tanyában gép is van, de meg tudnak is rajta dolgozni. Mindez nem elég. Nemcsak azt kell világ hírévé tenni, hogy tudnak rajta dolgozni, hanem, hogy dolgoznak is, és varr azon a Viktor leányzó mindenfélét, amit csak lehet. Ezért van a cérna fagurigára föltekerve. Az üres gurigákat zsinórra fűzi a leányzó, és amikor sok van belőle, kiakasztódik a ház falára, a kocsiút felé, füzér formájában, hogy mindenki láthassa, s messzire, ameddig csak a kocsik eljárnak, hírét vigyék az esetnek.

Bár ugyan inkább csak a kerítésről beszéljünk. Az út felé való a kerítés, ha van miből csinálni, de amúgy a szomszéd felé: minek az? Egymás birodalmába úgy sem tör be az ember, továbbá, aki tisztességet érez magában, szőlőérés idején a kutyát úgy is kötve tartja. Ami a tyúkot és csirkét illetné, annak pedig éppen kívánatos, hogy járjon és keljen a földeken, és megbújjon itt-amott, ahol alkalmas hely van rá. A tanyai tyúk nem afféle városi tyúk, hanem komoly szárnyasállat, amely ragaszkodással van a tanyához. De csak furfanggal. Hogy a tojását bevigyék a piacra eladni, s azután abból különféle városi emberek rántottát egyenek, azt nemigen kedveli. Tojását valami eldugott helyre rakja le, ahol a kutya sem találja meg, hogy megegye. Tyúkmama aztán naponkint olvasgatja a rejtett helyen a tojásokat, hogy mennyi van már. Ha kivan a húsz-huszonegy darab, akkor ottmarad velük be sem megy az udvarba, hanem belefog a költésbe. Nem kell neki sem borítókas, sem etetés, külön itatás, valószínűleg az itatja harmattal, aki a mezők liliomait. Három hétig lakik így, s csak mikor mind kiköltötte a csirkét, vonul apró hadával be a tanyaudvarba a gazdaasszony elé soványan bár, de fölszaporodva.

Bár ugyan inkább csak a kerítésről beszéljünk. Szokás rudakból, akácfa-dorongból kerítést csinálni a tanyavégen a semjékre a csikóknak, hogy el ne szaladjanak, akkor még nem is kell hozzájuk pásztorgyerek. Sem a béklyóvasakat nem kell rájuk verni, azok apránkint ki is mennek a divatból. Ezelőtt ezek voltak a külső ember rendőrei, mert amely lóra a nehéz béklyó rá volt lakatolva, azt leereszthette szabadon legelni, nem hajthatta el a lókötő. A béklyók nem engedték, nem lehet velük futni vagy vágtatásban menni. De leszedni a ló lábáról sem lehetett, mert minden béklyó lakatja furfangosan külön titkos lakatra járt, amihez csak a gazdája értett. De még csak lereszelni sem lehetett. Az megint külön tudomány volt, hogy miféle pácban kellett az ilyen béklyókat sokáig főzni – ettől a páctól a vaslánc olyan acélos erőt kapott, hogy nem fogta a reszelő.

Ebben a régi világban nem kellett ennélfogva nagyon a kerítés, de hát azóta változtak az ügyek és a bajok.

– Beütött a belterhes gazdaság – véli például Kiskovács Ádám.

Hát be, csakugyan be. Már most kerítés csinálandó mindenféle jószágnak, csirkének, libának egyaránt, mert ha a más földjébe belemegy, rettentő háborúk, violenciák és bírságolások keletkeznek a törvény előtt. A törvény ugyan szintén kerítés, amely a bölcsek jóvoltából azért épült, hogy legyen mit megkerülni. No, kerülgetik is. Mert annyi bizonyos, hogy amíg kerítés nem volt a házak között, nemigen törődtek azzal, ha a jószág átjárt a másik földjére. Emez sem törődött vele, olyféleképp voltak, hogy egy a fizetés, az egyik tizenkilenc, a másik egy híján húsz. Amennyi bajt csinál az egyiké, annyit csinál a másiké, szóval egy a fizetés.

Most azonban más világ van. Répás Mihály és Vecsernyés József szomszédok, volt katonacimborák s ráadásul sógorok is. Azelőtt nem volt a csirkével, lúddal semmi baj, ha összejártak is, legföllebb a József lúdja fejét zöld festékkel kenték be, a Mihályét feketével (jó arra a kocsikenőcs is). De mióta kerítést csináltak egymás földje közé, állandó a perpatvar. A kerítést Répás Mihály csináltatta, mondván:

– Haladjunk a korral.

Ezt valami újságból olvasta. A kerítés ugyan csak a napraforgó szárából volt összerakva, de hát mindegy az, ez is haladás a korral.

A csirke, a tyúk, de még a liba sem adott azonban arra semmit. Csak átröpdöstek rajta, mert tud a liba is röpülni, ha előbb nekiszalad. Törekvő lény a liba is, és szereti látni, hogy mi van a kerítésen túl. Hát mindig átmászkáltak, hol az egyiké, hol a másiké, a másik földjére.

Ilyenformán először az asszonyok vesznek össze, egymáson keresve az apró jószágot, pedig hát édes testvérek. De a jusst nem lehet engedni, ennélfogva a háborúság megkezdődik.

Azután kezdődik a csatározás a gyerekek között. Mert ha az anyák hadat üzentek egymásnak, azzal velejár a gyerekvillongás is. Kiabálnak egymásra a kerítésen át rettentő módon, meg kell azonban említeni, hogy a háború csak a kerítéses területen folyik. Kint az úton együtt csinálnak a bürök szárából dudát, és a szamárkóró ragadáncs gyümölcséből békakocsit.

Az emberek még mindezt csak nézik, egykedvűen pipálván. Asszonylárma, gyerekzsivaj nem sokat nyom a latban. Csak egyszer történt, hogy a Mihályék Pista gyerekét a Vecsernyésék Pétörje valami törött cserépedénnyel a kerítésen át homlokon vágta, hogy még a fejebőre is kivérzett. No, akkor egy kis méregre gyulladt Mihály. Fölkapta a karjára a gyereket, hogy viszi a tanyai kapitányhoz, s panaszt tesz. Amint azonban a síró gyerekkel az útra kifordul, a Pista leszól a karjáról a Pétörre:

– Mingyár visszagyüvünk, majd gyere ki cirokhegedűt csinálni.

Mihály erre ledobta a gyereket a homokba, mondván:

– Nézd el, nézd, nem érdemös ezök közt igazságot tönni…

Az emberek tehát egy ideig nyugodtan maradtak. De azután egyszer Répás Mihály, amúgy is bent járván a városban, elhatározta, hogy a kerítés-ügyben a rendőrbíróhoz fordul. Az majd kiokosítja. El is ment hozzá, s megkérdezte, hogy mit tévő legyen már, hogy az a sok tyúk meg kacsa ne járjon át a szomszéd portáról hozzá?

– Hát – mondja a bíró – elsősorban megfogja kend.

– Értöm.

– Azután kitekeri kend a nyakát.

– Ezt is értöm.

– Azután visszahajítja kend a kerítésön. Punktum.

– Hejnye, a jó reggelét neki – gondolta Mihály –, ez csakugyan rövid igazság – és elment bort inni a Halálba. Foglalkozott egy ideig az itallal, azután felült a kocsira, s hol kocogva, hol lépésben hazahajtott a tanyára. Hazaér, kifog, s ahogy a lovakat egy kicsit a semjékre eresztené friss füvet legelni, hát ott lát egy nagy kövér libát a Vecsernyésék kocsikenőcsös fejű dandárjából. Elkapja a szárnyánál fogva (mert olyan bolond a liba, hogy még nyújtja is a szárnyát, mikor meg akarják fogni), kitekeri a nyakát, és átveti a kerítésen.

Ezen napon mindössze ez történt.

A tettet Vecsernyésék csak másnap veszik észre, amikor megtalálják a libát. A gyerekek elszomorodva állanak a fehértollú tetem fölött. – Jaj, aranyos szép libuskám, gyönyörű madaram, megölték a gonoszok! – jajgat az asszony. – Hejnye, az úri stiglincit neki – gondolja az elkomorodott Vecsernyés –, ennek fele sem tréfa.

– Nem hiába – szól az asszonynak –, mondta öregapám, hogy a török úgy átkozódik, hogy rossz szomszéddal verjön mög az Isten, de igaza van. Már mink mög vagyunk verve.

A nap szótalan telik el. Rettenetes némaság van a tanyák között. Amúgy szép az idő, de ama viharfelhők vészesen tornyosulnak a lelkekben. Répás Mihály ugyan úgy tesz, mintha semmi sem történt volna, s az udvarban foglalatoskodik. A kaptárokból szedi ki a sejtmézet, s fölállítja valamennyit csurgásra szép sorjában az ereszet előtt. Folyik belőlük a nagy tányérokba a szép aranysárga méz.

Hát hiszen, ami azt illeti, a tettek mezejére Vecsernyés csak alkonyat után lép, amidőn három darab zöldfejű libát fog meg a tulajdon földjén. A sorsuk elvégeztetett, a nyakukat kitekeri. Azután vár. Mikor már minden elcsendesedett, s leszállt az éj, a libákat áthajítja a kerítésen a túlsó portára, neki a mézcsorgatásnak. A csorgató feldűl, a méz a homokba folyik s a libák a tálba esnek.

– Mézes liba… Ez szép étel – gondolja Vecsernyés. – Akár a csirkehús lekvárral.

…Reggelre kelve Répás Mihályék dühösek rettenetesen. Mihályban a harag irtóztató, de azért nem kap vasvillára, sem tanyát ostromolni nem megy. Nem. Hanem befog és hajtat a városba a bíróhoz. Viszi a libákat is azon mézesen. Most már a járásbíróságnál nyújtja be a panaszt, de a bíró eleinte alig érti meg, mert Mihály dühében fuldokol.

– Mi jár ezért, tekintetös uram, mi jár ezért?

– Hát hisz ezért, ha igaz, fogház jár – mondja a bíró.

Mihály örömmel kap a szón:

– Úgy, úgy! – kiáltja haraggal. – Tömlöcöt neki, hogy ott szenvedjön ítéletnapig! Könyérön lögyön, mög vízön lögyön, napot ne lásson! Rothadjon ottan végképp! Nem bánom, ha százszor testvér-sógorom is!

– Úgy hát? – kérdezi a bíró. – Hát kendnek testvérsógora az, akit panaszol?

– Az hát. De azért maradjon a börtönben holtig.

Mihály a kezefejét előrenyújtván, egy ujjával szigorúan a földre mutat, jelképezvén ezzel a holtigvaló tömlöcben maradást.

– De baj van ám – mondja a bíró. – Mert mi lösz akkor kenddel odakint? Hogy él kend mög a népek közt? Ha mindönki tudja kendről, hogy börtönviselt embör van a testvér-sógorságában?

Mihályt legénykorában a csárdában sokszor mellbe ütötték, de így még nem vágta mellbe senki. Alig eszmél.

– Hejnye, a jó reggelét neki, ez tehát csakugyan, valóban… tulajdonképpen… nini. Hogy börtönviselt a famíliában… Hejnye, fene teremti.

Megszégyenkezve áll egy darabig, azután hirtelen sarkon fordul, de oly hirtelen, hogy szinte nevetség.

– Isten áldja mög – mondja, s megy a libákkal. A Halálba megy bort inni s ott a félliterekkel kissé elszórakozik, azután hajt hazafelé. Ráér az úton gondolkozni. Mert ha jól keressük, a kerítést is ő csinálta. Az első libát ő hajította át. Meg mi egymás… börtönviselés… ej, de furcsa dolgok ezek a világi életben… Otthon aztán fogja a fejszét, kidönti vele az egész kerítést (nagyon nyavalyás amúgy is), s a földreborult karókon át átmegy Vecsernyés Józsefhez.

– Sógor – mondja neki megindultan –, testvérsógorom, nem ér ez a belterhes gazdálkodás sömmit…

1907

BARÁBEROK

Öreg csavargókról, országutak kódorgóiról szokás volt ezelőtt megható történeteket írni, amiknek azonban ma már nem sok barátjuk van. Sok hasonlóság volt köztük, emberekben és történetekben egyaránt, azután apránkint kezdték nem venni észre őket, ma csak úgy tetszik, mintha e vén országjárók s egyebek kihaltak volna. Pedig vannak azért, habár már inkább csak a velük kénytelenségből foglalkozó rendőr tud róluk beszélni, az is unja. Az igaz, hogy sok dolgot adnak olykor, mert sokfélék vannak köztük. Külön fajta a börtönviselt rossz ember, megint külön, aki csak csavargó, más világ a kalandvágyóké, más megint azoké, akik csak az útszélen s a rongyokban találják meg a maguk függetlenségét, s megint más, még köztük is szokatlanul furcsa világ a baráberok társadalma. Ismerik-e vajon a barábert? Különös népség nagyon. Kevesen tudnak róluk. Leginkább csak nagyobb vállalkozók ismerik jól őket, olyanforma üzletemberek, akik szintén egyik országból a másikba járnak: ma Gácsországban csinál földmunkát valami erődítéshez, fél év múlva utat épít a Krajnában, egy év múlva Magyarországon töltést húz a folyó elé, néhány hó múlva Romániában a vasútnak készít utat, hogy aztán, ha ott a dolgát végezte, más vidéken megint valamely kőbánya kiaknázásába fogjon. Ezek ismerik a barábert, a csudálatos csavargót. Nem külön-külön, hanem tömegesen. Mert leginkább csapatosan járnak, anélkül hogy kötné őket egymáshoz egyéb, mint a közös sors és titokzatos múlt.

Különböző a csavargó természetű ember. Egyik dologtalan kóborló, amelyik koldulva tengődik országról országra, hol elfogva, hol nem, meglakja a toloncházakat. Némelyik félesztendőn át is rab valamely rendőri börtönben, mert nem mondja meg a nevét, hogy hova való, minélfogva nem lehet hazatoloncolni. Vagy azt mondja:

– Knopf János vagyok, Dreistadtból, Alsó-Ausztria.

Akkor aztán megindul a hivatalos eljárás, minisztériumokon meg tolmácsi hivatalokon át: belekerül két hónapba, míg megjön Dreistadtból a hivatalos írás, hogy Knopf János nem odavaló. Mondják hát neki:

– No, léhűtő, hazudtál. Nem odavaló vagy.

– Hát persze, hogy persze – szól Knopf János –, eltévesztettem a dolgot, mert amióta az országúton egyszer fejbe vágott valami csavargó, nem jó az emlékezetem. Nem is Knopf János vagyok én, hanem Sztupkó Mihály, és tartozom a Sanct-Peterbe.

Az eljárás újra megindul, s megint csak kiderül, hogy nem igaz a Sztupkó beszéde. De azóta a Sztupkó már harmadik hónapja éldegél a tolonckoszton. Nem valami jó és finom az, de a Sztupkónak az is elég: ő dologtalanul és álmodozva tölti napját. Olykor fát vág, hogy dohányt kapjon érte.

A régi rend nem így csinálta ezt. A régi rend már az elfogatás után harmadnap, miután semmi néven nevezendő bűnt rá deríteni nem tudott, a határig kísértette Sztupkót. Ott fültövön vágták Sztupkót egyszer (úgy lehet, kétszer is), megmutatták neki, hogy merre van a másik falu és útnak eresztették azzal a biztatással, hogy ha még egyszer vissza mer jönni, megbotozzák úgy, hogy még a botok is sírnak. Sztupkó aztán nem is tért vissza.

Az új rend ezt nem teheti. Az új rend legföljebb annyit tehet, hogy egy csendes, holdvilágos éjjel nyitva felejti a tolonctömlöc ajtaját. Sztupkó, mégis elunván már az egy helyen maradást, szelíden kisurran és elszökik. Másnap keresik, és – mily csodálatos – nem találják. Hát most mit lehet tenni. Nem lehet mást tenni, mint jelenteni kell azonnal a fölöttes hatóságoknak: üldözzék-e Sztupkót. Onnan aztán jön a válasz: – Dehogy, dehogy, semmiképpen se bántsátok szegényt, így sem tudjuk a három hónapi kosztját megvenni senkin. Csak hadd menjen és boldogítson másokat.

Hát ez meg ilyenfajta csavargó. Ehhez a fajtához hasonlít a kórházi kódorgó is, aki hazudott betegségekkel akarja különböző kórházak betegágyain élni át az életet, csakhogy ne kelljen dolgoznia. A munka nagyon félős valami nekik, bár hiszen, ha jól keressük, beleszakadni nem akar abba senki. Van ugyan, aki beleszakad, de az is aligha tette akaratból.

Talán a baráberok között akad kivétel, néha. A baráber egyrészt az italnak, a züllöttségnek, a rongyosságnak a rabja, másrészt meg a munkának. A baráber az, aki valamiért, egy vagy más okból elzüllött, a baráber az, aki egykor, valamikor több, jóval több volt, mint ami, s aki némi önmegtartóztatással vissza is térhetne oda, ahonnan leszédült, de nem tud, mert nem is akar. Ehelyett nekifekszik a legerősebb munkának, ami csak található, s abba vagy belepusztul, vagy akkor hagyja abban, amikor akarja, mert ez az ő joga, hogy addig dolgozzon, ameddig a kedve tartja. Ha nem dolgozik, nem eszik, azaz hogy nem iszik, de ahhoz megint senkinek semmi köze; ez a teljes függetlenség neki. Nem koldusbot és függetlenség, mint régente szólt a dal, hanem dolog, minél veszettebb és erősebb dolog, ami feledtet a nap folyamán bizonyos elmúlt dolgokat, ami csigázza a testet, hogy ne érjen rá elmélkedni a lélek, amíg a nap le nem tűnik az ég peremén, s ha a nap letűnt, akkor jön a másik feledtető, a pálinka. S ha abból a barák gyalulatlan deszka padján teleszívta magát a baráber, a többi már neki teljesen mindegy, ahova szédült, ott alszik, s reggel ott ébred föl, hogy azon mosdatlanul és szótalanul a kőfejtő csákányt újra a kezébe vegye. Meglökni ilyenkor valóságban nem lenne tanácsos.

Mi viszi őket erre a sorsra, miért keresik ezt a foglalkozást, Isten tudja. Körülbelül azok a polgári életben, ami a katonaiban a franciák idegenek légiója. Abban is különböző szedett-vedett társaságbeli emberek kerülnek együvé. Hogy honnan jött s mi volt azelőtt: nem keresik. Hogy az igazi nevét mondja-e meg, mikor a csapatba beveszik, és a fejébe nyomják a piros keppit, azt sem kérdezi senki. Gyilkolt-e vagy rabolt, körözött börtönszökevény-e, azzal sem törődnek. Ki gondolna mindezzel, mikor a tény csak az, hogy jelentkezik egy ember, aki el van szánva minden veszedelemre, minden fájdalomra, a rendes katonai fegyelmen jóval felülálló vasszigor minden büntetéseire és kínzásaira, s aki ezen szívességekért cserébe meg akar halni valahol, idegen világrész homokmezőin, a trikolor védelmében. És mégis, az idegenek légiója sem mind ilyen emberekből áll. Van köztük sok, akit nem a bűn büntetése elől való menekülés, hanem a leküzdhetetlen kalandvágy visz oda.

Van ott ilyen magyar ember is nem egy, akiket ragad magával a csodálatos katonai kalandor-élet, az idegen földek rejtelme, s mind az a közös érzés, ami az átlagemberben csak a serdülés éveiben él, amikor Vernét és Fenimore Coopert olvassa. Van ott olyan magyar ember is, aki már másodszor csapta fejébe a keppit. A kalandvágy vitte ki annak idején, s beállt a légióba, lekötvén magát a szokásos öt esztendőre. De nem bírta ki addig a nehéz életet, a negyedik év eltelte után megszökött és hazajött. Itthon, mint aki még nem tett eleget a védkötelezettségének, újra katonának sorozták. De az egykor erős fiatalember ekkorra már annyira megtört, hogy pár heti szolgálat után elbocsátották, mint alkalmatlant. S erre az ember visszament oda, ahonnan megszökött, a francia légióba, s fölcsapott újabb öt esztendőre. Most is ott van. Ott nem nézték alkalmatlannak, ott tudják, hogy mi lakik ezekben az emberekben, s abban a csodálatos akaraterőben, amely a szenvedésekre űzi és hajtja őket.

A baráberekben is van ilyenféle szerzet. Egy ismert vállalkozótól hallottam az alábbi adatokat:

Kint a munkán elébe állít egy ember, látnivaló a külsején, hogy baráber. Munkát kér a baráber biztosságával, aki tudja, hogyha kér munkát, kap is. A vállalkozó megismeri. Ez az ember egykor feljebbvalója volt vasútépítésnél Erdélyben, mint mérnök.

– Hát hogy került ide? – kérdezi tőle.

A baráber ridegen felelte:

– Én munkát kérek, és nem kérdezéseket. Adjon munkát, ha van, különben pedig hagyjon nekem békét.

Azzal aztán, hogy fölfogadták, szó nélkül állt a csapat közé a földmunkára.

Más esetben ugyanezen vállalkozónál olyan baráber dolgozott, aki szintén vasútépítő főmérnök volt egykor Galíciában. Szintén ismerte, mert annak a munkának egy szakaszát egészen ő vállalta. Persze, itt is föladta a szokásos kérdést:

– Hogy került ide?

A baráber rövid novellát mondott az élete sorsáról: megszökött az asszony… jött a kártya és a pezsgő… azután a bor… végül a pálinka… elcsapták… s most itt van, s amit keres, beviszi Jancsi-bankókban a barákkantinosnak jó búfelejtő pálinkáért.

A pálinkának bizony mind rabja, sok kell nekik belőle egy napon át, de amint mondani szokás: kidolgozzák.

Egy délvidéki nagyobb töltési munkánál két baráber megy a vállalkozó elé:

– Munkát kérünk.

– Munka van.

– De szerszámunk nincsen.

– Miféle földmunkások maguk, hogy szerszámuk nincsen?

Azt mondja az egyik:

– Én pap voltam valaha, a társam meg ügyvéd.

Szóval hamisítatlan baráberek. A vállalkozó szerszámot adat nekik, s mentek a munkára. Akkord-munkát kértek, s kaptak is, de nem ment az valami nagyon. A vállalkozó behívatta őket:

– Tudnának-e az irodában dolgozni?

– Hogyne.

– No, akkor itt van a másolni való… – Mondja: adtam nekik irodai munkát, leírni való napszámjegyzéket, meg olyan rajzokat, amiket minden ember meg tud csinálni, aki középiskolát járt. Azután hát csinálgatták, talán boldogok is voltak, hogy a külső nehéz munkából ide, födél alá, a fából összetákolt irodabarákba jutottak. De csak három napig tartott az egész. A negyedik napon erőt vett rajtuk a pálinka, az asztallal együtt buktak föl, amelyen dolgoztak… Csak kifelé a kubikgödörbe, ott még tudtak valamit, de itt már nem.

Kimentek hát az irodából, s akkorra már nem is nagyon bánták, mert hiába, nem való az az élet a valódi barábernek. Íme, itt egy történet a valódi baráberről. Akár regénybe való história is lehetne, de a vállalkozó, aki ezeket elmondta, nem szokott regényeket csinálni, és sokkal több a dolga, semhogy valótlanságok mesélésével fogyassza a drága időt.

– Horvátországban dolgoztam évek előtt. Nagy útépítés volt, sok száz munkással, velem voltak baráberek is, mert ezek csapatostul követik a vállalkozót, mennek utána, amerre munka akad. Volt köztük egy fiatal ember, aki velük dolgozott, de amúgy nem barátkozott senkivel.

Egy napon jön hozzám kocsin egy fiatal úrinő, azt kérdezi:

– Itt dolgozik báró – s egy német nevet mondott, már elfeledtem, valami berggel, heimmel, auval vagy ilyesmivel végződött. Mondom:

– Itt nem dolgozik báró, de ilyen nevű ember alighanem lesz itt, át kell néznem a napszámjegyzéket.

Hát megnéztük a napszámjegyzéket, hát ez a szóban forgó fiatal ember volt a báró. Ez a nő meg a testvére volt, s haza akarta vinni. Előhívtuk, a nő bevitte magával kocsin a városba, felöltöztette, rendbeszedte, visszajöttek elköszönni: hát persze egészen más volt így a fiatal ember, még mosolygott is, mintha csak valami extra csínytevés lett volna ez az egész baráberkodás. Aztán elmentek, és nem telt bele három hét, a fiatalember ismét ott volt a csapatban, éppoly rongyosan, mint a többi baráber. Ásta megint a földet, és nem beszélt senkivel….

Ez annyira regényes, hogy szükséges volna, hogy az elbeszélés végeztével a vállalkozó leverje szivarjáról a hamut. De nem verte le, mivelhogy nem dohányos.

1907

JÁNOS A TENGÖRI HALLAL

Jánost az elintézendő közügyek behozták ismét a tanyából a városba. Részben a szokásos adófizetés tette ezt, másrészt Jánosnak el volt romolva az órája, továbbá a pápaszeméből is kiesett egy üveg, s miközben kereste volna: összetaposta. János ugyan csak este szokta az orrára helyezni az igazlátó pápaszemet, ha a kalendáriumban böngész, továbbá az irkákat nézi, miket a gyerek hoz haza az iskolából. Mindegy azonban, ezeket is csak meg kell egyszer nézni, s János, pápaszemének egyik üvegje kiesvén, nem tudott a tudományokkal egyfolytonosságban maradni.

Mindez így szóról szóra elmondva érthető is, és vannak olyan alapjai, amikre a valószínűséget ráfektetni szokás. Elvégre, ha az óra elromlik, csak meg kell azt reparáltatni. Óra nélkül nem tökéletes az ember fölleges időben, csak napos időben lehet el az ember óra nélkül, amidőn az idő mibenállása az égen mászkáló fényességről amúgy is leolvasható. És a pápaszem kérdése is alapos. Aki hozzászokott ahhoz, hogy este, lámpavilágnál üvegen keresztül olvasson, már nemigen tud letenni erről a szokásáról. Elvégre nem olyan nagyon költséges mulatság ez. Nem kell azért mindjárt a doktorokat járni, és öt pengőket rakni le a politúros asztalokra. Hohé! Az nem úgy megy, öt pengő négynapi napszám ára, azt nem dobáljuk olyan könnyen szerteszéjjel. A piacon is, meg afféle öreg, alkalmas boltokban, ahol maga a gazda árul, és nem ugrál a pudlik mögött annyi ifiúr, lehet vásárolni pápaszemet harminc krajcár áráért is, tokostul. Az igaz, hogy nem mind egyforma, de bizonyos ideig tartó próbálgatás után megtalálja az ember az alkalmasat, és akkor azt mondja a kereskedőnek:

– No, ez se jó. Nincs is magának az egész boltjában alkalmatos. De eztet azért mégis mögvöszöm, ha tizenöt pénzért ideadja.

Nem adja azonban három hatoson alul. Borzasztó nép ez a kereskedő népség. Rettenetesen ki van tanulva, és minden furfangon úgy átlát, mint más ember a szitán.

Bár ezzel mindössze csak az volna elmondandó, hogy nem olyan nagy munka az a pápaszemvásárlás, azt meg lehet tenni egészen közönségesen is.

Ám legyünk őszinték. Kívánatos, hogy a világi életben, ameddig élünk (hiszen úgysem sokáig élünk), legalább őszinték legyünk. El kell tehát mondani, hogy a fönt elősoroltakban sok valótlanság tartózkodik.

Egy szó sem igaz például abból, hogy János akár az adó, akár az óra, akár a pápaszem miatt fogott volna be ezen a hideges reggelen, hogy a városba hajtson. Az adó ugyanis ráér várni, amíg ki nem hozzák az intő pecsétet. Ami az órát illeti, éppen csak találkozni kell az úton Süli Fekete Mihállyal, az majd belenéz, és bicskával megreparálja, mert Süli Miska ért az órakészítéshez, sőt az ernyőcsináláshoz is (nem hiába ült három esztendeig a Csillagbörtönben). Sőt még a pápaszem sem olyan nagyon sürgős. Elvégre János ezt is inkább csak tekintély okából viseli olykor a gyerek előtt az orra nyergén, mert ilyent visel a tanító is, s nagyon komoly ábrázata van tőle neki.

Nem, mindezek éppen nem voltak elegendő okok arra, hogy János befogjon és meghajtsa a lovakat. Elvégre a ló is csak olyan állat, hogy ha nem hajtják, kevesebb étellel beéri, ami helyes is, mert aki nem dolgozik, az ne egyen. El lehet mondani, hogy egészen más volt az indítás oka, amiért János megindult. Ezt az okot pedig, akárhogy kerülgetjük is, csak meg kell mondani, mondjuk meg tehát nyíltan, hiszen úgyis csak egyszer él az ember: János azért jött be a városba, mert azt hallotta odakint, hogy itt a piacon tengeri halakat árulnak.

Ez a szokatlan hír lassan ért ki a tanyák közé, de csak kijutott. Kivitték azok, akik bent voltak hetivásáron, és újságot vásárolván, abban olvasták. És János, hallván a hírt, azt mondta magában örömmel:

– No, nézd csak, miből lössz a tallas egér…

Úgy kell ugyanis a dolgot venni, hogy János a fölöttébb tiszteletre méltó házi regimentnek akkor volt a tagja, mikor a regiment Fiuméban állomásozott. Jánosnak most, a hal emlegetése révén eszébe jutott az a régi világ. Érezte az öböl vizének részint sós, részint petróleumszagú illatát, eszébe jutottak az osztériák, ahol polentát és tengeri herkentyűt evett, és nagy hetykén rendelte ki a barna talián korcsmárosné asszonynál a mezzo litrókat, természetesen csak akkor, ha, mint bakanyelven mondani szokás – utalvány gyütt Magyarországbul. Mindezen emlékek most a János lelkében felkavarodtak, újra élénken és melegen élni kezdtek, és ez Jánosnak kimondhatatlan gyönyörűséget okozott.

A valódi indító ok tehát, ami Jánost megmozgatta, s a tanyák méla téli világából megindította és a városba hozta, ebben keresendő. Ez az oka, hogy Jánost az utcán találjuk, amint gondolkozva halad egyik piacról a másikra, keresve azt a helyet, ahol a tengeri halat mérik. Mozdulatai lassúak, mert nem sietős az út, délre amúgy is kiér, ennélfogva még ráér arra is, hogy ahol a boltok kirakatában nagy tükör van, megálljon és belenézzen. Ingyen mulatság ez, s fölöttébb alkalmatos, ahogy János a nagy tükör előtt az utcán a subában illegeti magát. A bajuszát is pödri, bár már nemigen enged.

– Hát bizony ez a bajusz is másként vágott katonakoromba – gondolja, de nem nagyon van érkezése továbbfűzni a gondolatait, mert jó erősen a vállára csap valaki, és azt kiáltja:

– Adjon Isten, vén koma!

Hát, úgy látszik, hogy csakugyan történnek olykor csodák, mert íme János maga előtt látja Fölföldi Pált, az öreg halászlegényt, akivel annak idején együtt szolgált a Fiumában és akit azóta sem látott, mióta a kétszínű posztót magukról levetették. No, né! És azt mondja Fölföldi vidáman:

– Hát, hogy áll kend, röttentő módon vén, szentségös hős atyám?

Jánosnak a kérdés, amely elmúlt idők pajkosságait juttatja az eszébe, igen nagyon tetszik, és így felel:

– Hát, csak ehun e. De hát kend, hogy van, borzasztó dicsőségteljes aggcsont?

– Hát, ehun e – mondja Fölföldi, és most már mindketten örvendenek, hogy sem egymást, sem a régi érintkezési nyelvet el nem feledték.

Azonban most már hova? Természetes, hogy egy félliter irányában kell haladni, valamely bormérés felé, amelyek, hála Istennek, elég bőven találhatók. János is rendel egy féllityit, Fölföldi is rendel. El kell ismerni, hogy kevés bor termett ugyan a tavaly, de eléggé itatja magát, sűrű, kiadós és alkalmatos. Csakugyan. Fölföldi, aki valaha két diákiskolát is járt, halkan citálja:

– Habet colorem, odorem et saporem…

János pedig, mikor már a negyedik rendelésnél vannak, azt kiáltja oda a korcsmáltató embernek:

– Mezzo litro, szinyór!

Amire azt mondja a korcsmáros:

– Mi a?

Amely kérdésre János csak most veszi magát észre, hogy a gondolatai már megint odakalandoztak amarra lefelé, fekete szemű és olajszínforma képű talián menyecskék felé. Egészen megzavarodik, és csak azután mondja a korcsmárosnak:

– Hát még egy féllitert parancsolok! Ide, erre az asztalra kiparancsolom! Mert borzasztó szentségös vén csontok és dicsőséges hős atyák vannak itt együtt.

Hát hiszen, ami azt illeti… Az italka csakugyan jó, és Jánosban most már a beszélgetési kedv tökéletesen megeredvén, előterjesztéseket tesz Fölföldinek abban az irányban, hogy együtt menjenek tengeri halat vásárolni.

Az öreg halászlegény rábámul:

– Hát csak nem vásárol kend tengöri halat?

De János erősködik.

– Már pedig én csakugyan azt vásárolok. Mert én aztat a gyerököknek mög akarom mutatni, hogy én milyen halakat öttem a katonaságba, a Fiumába, a tengöri hadosztályba.

Fölföldi Pál ebben a pillanatban úgy érzi, mintha nagyon erősen mellbe csapta volna valaki, mintha két kézzel a szívét facsargatná, és mintha valami szomorú, keserű láng égetné a torkát.

– Komám – mondja –, hősségös, dicső, szent csatár! Csak nem tösz kend csúffá engöm, öreg, tiszai halászt, hogy tengöri halat vásárol kend! Hiszen az büdös!

János ezen megütődik és megharagszik. Összes érzelmei, amelyek a tengeri hadosztályból kiindulva, a tengeri halak felé vándorlóban vannak, erősen megsértődtek, és mérgesen vágja oda Fölföldinek:

– Az eszöd tokja!

Fölföldi erre se szól, se beszél, és a poharában levő itallal szemközt önti Jánost. János szintén szemközt önti Fölföldit, és a két vénség, a dicsőséges aggcsont és a borzasztó módon hős atya hadra kelnek. Ugyancsak húzgálják már egymást ama régi birkózási mód szerint, hogy csak a nyakánál kapd el a mellényt, és úgy fordíts rajta egyet, amikor közbelép az erőteljes korcsmáros, és faágvastagságú karjaival nyugodtan szétválasztja a verekedőket.

– Te, Pali, eredj innen mindjárt, mert ha mindjárt el nem mégy, többet ide be nem eresztelek – mondja Fölföldinek.

Pál ezzel sietve ki is óvakodik a borházból, s a tanyai János magára marad. A tanyai János azonban még soha ehhez fogható dühösségre világéletében nem vetemedett. Rendkívüli lármával követeli a korcsmárostól, hogy adja neki elő a cimboráját, a hős csontot, a dicső atyát, a rettentő agg szentséget és miegymást. A kívánalmai azonban nem teljesülnek, amire János a székek fölborításába kezd, és kísérletéket tesz aziránt, hogy a félliteressel miként lehetne leütni a lámpát.

Szóval, ez az állapot az, amikor megjelenik a rendőr. A rendőr karszügyön fogja Jánost. János olvadékonyan borul a rendőr keblére, kedves barátjának nevezi, és meginvitálja disznótorra. Ám az ellen, hogy a városházára vigyék, igen erősen tiltakozik.

– Engöm ne vigyön be röndér – véli –, adófizető, családos polgár vagyok én.

– Hát, hiszen éppen azért – mondja neki a rendőr –, azért begyün kend a városi szállodába.

Ez szép mondás, de János azért még az utcán is huzakodik, és mindenáron fel akarja buktatni a rendőrt. Szerencsére azonban éppen dél van, és az öreg harang méltóság teljesen megkondul. János a szokatlan hangra meghajtja fejét, a sapkát kiveszi a fejéből, és miután most már az egyik keze a sipka tartásával van elfoglalva, a violenciával alább hagy. Már egészen nyugodtan engedi magát kísértetni a városházára, ahol szobába, vezetik, padra is ültetik, padon elszunnyad egy kissé, és csak akkor eszmél, amikor délután három óra tájban felköltik, és vezetik a rettentő hatalmú Kocor-bíróság elé.

János megzavarodva áll a rendőrbíró előtt. Nem érti az egész állapotot. Ő azért jött be a tanyáról, hogy tengeri halat vegyen, és most íme rendőrök tologatják a bíró elé, mint valami szörnyű bűnöst.

Azt mondja neki a rendőrbíró:

– Kendet ismerem én. Kend fájlalta már az én fejemet máskor is.

Azt mondja János:

– Hát persze. Mikor nem hernyóztam a fákat, akkor is fizettem tizenkét korona sarcot, mikor a szomszéd úgy se hernyóz, aztán őtőle csak átmászik a hernyó az én szőlőmbe. De a szomszédot nem jelenti föl az esküdt, mer a sógora neki, énvelem mög haragot tart egy kicsit, mert véletlenségbül legénykoromba beszakítottam a fejit.

– Hát – mondja a bíró –, mért nem jelentette kend föl a szomszédot?

– Én? – fakadt ki János. – Nem vagyok én spion. Katona voltam én a tengöri hadosztályba, ott volt a kaszárnyánk a via del ispitalin… Most is csak azé gyüttem be, hogy a tengöri halat akartam furfangérozni… Osztán…

– Már pedig hiába osztánozik kend – mondja a bíró –, mert kend utcai botrányt csinált.

János elhűlve néz a bíróra.

– Én? – mondja. – Hiszen bot sincsen nálam.

De csak nem enged a hatalmasabbik.

– Nincs itt mit prézsmitálni – mondja a bíró. – Négy korona bírságot fizet kend, azután mehet.

Jánost ebben a pillanatban figyelemre méltóbb szobrászművészeink lemintázhatnák a süketség szobra gyanánt. A fejét féloldalt hajtja, a tenyerét a füléhez teszi, és szelíden kérdezi a bírótól:

– Hogy mondja, ugy-e?

Ám a bírót ezek a furfangok már nemigen hozzák ki a sodrából, és kurtán felel?

– Négy korona bírság, fizessen kend, itt a nyugta érte.

János látja, hogy itt már most csakugyan nem lehet mást csinálni, minthogy fizetni kell, kigombolkozik ennélfogva, hogy lássák mindenek, akik jelen vannak, hogy ő az efféle apró-cseprő bírságokat nem is a nagybugyellárisból, hanem csak a mellényzsebből fizeti ki. A négy koronákat leteszi az asztalra, és a nyújtott nyugtát visszapeckeli, mondván:

– Ez mög maradjon mög maguknak.

De azután mégiscsak utánanyúl, fölveszi, elteszi a belső zsebbe, ismét mondván:

– Eltöszöm no mégis, nehogy még egyször megsarcoljanak.

János ezzel végérvényesen távozik a rendőrségről. Abba a fogadóba siet, ahol kocsiját hagyta, befog, és ugyancsak igyekszik hazafelé, mert hiszen úgyis este lesz, mire hazaér. Otthon az asszony kedvetlenül fogadja. Se jó nap, se fogadj Isten. Az asszony szól:

– Ugyan hun járt kend ennyi ideig?

János mérgesen felel:

– Sehun.

Most megint csend van. A gyerekek már alszanak a kuckóban meg a padon. Az asszony újból kezdi:

– Tán szeretőt tart kend odabent a városba, hogy ennyi ideig elmaradt kend?

Jánosnak kissé hízeleg az a föltevés, hogy ő olyan ember volna, aki szeretőt tartana odabent a városban, de János tudja, hogy ő mivel tartozik a hitvesnek és a gyermek anyjának, és éppen ezért teljes ridegséggel feleli:

– Tart a ménkű…

Ismét mély csend a tanyai kisded szobában. Az asszony szótlanul ágyalódik. Behallatszik, hogy miként zörögnek odakünt, a szél fuvalma alatt, a megfagyott jegenyeágak, és miként omlik össze a boglyakemencében a zsarátnok, hamuvá válván. És az asszony lelkében csak nem állják magukat tovább a türtőztetések, és újból kifakad:

– De ha semmit se végzött kend odabent, hát mit csinált kend odabent a városon késő délutánig?

János érzi, hogy ez a kérdés jogosult, és hogy ő erre kérdésre a gyanakodó hitvesnek kimerítő feleletet adni köteles. Ennélfogva megtörten és elszomorodva mondja:

– Bele akartam alapodni a tengöri halakba, de a Kocor-bíróság lecsökkentett…

1908

KIFÁRASZTÁS

Már olyan idő van, hogy az őszi hideg ráfekszik a határra. A nap borongósan, vérbeborultan kel föl, a feje tetejére felhőkből kék kendő van kötve, mintha beverték volna a halántékát valahol az éjjeli mulatozásban. Dér fekszik az elhervadt füvön és a száraz tarlón reggelenkint. Nyirkos a levegő, még a fölszántott földek fekete tekintete is szomorú, szóval ez az az állapot, amidőn megereszkedik a só, és csepegni kezd a maga bánatában, az ereszet alatt, a szalonna. Hó még nincsen, a határ kietlen, éjszaka erős szelek járnak, úgy is nevezik az ilyent, hogy – betyáros idő.

Ennélfogva egy nap délutánján Hadadi Mihály arra a határozatra jut, hogy átmegy a szomszédba Frantzia Ferenchez. Mehet, mert elsősorban a dolgától nagyon is ráér, ilyen időben úgy sincs mit csinálni. Másodsorban szokásos is a szomszédolás, mert régi igazmondás, hogy a gyakori látogatások által erősbödik a barátság. Továbbá…. továbbá pedig – ej, mit lehet azt tudni, mit forgat Hadadi Mihály a fejében, ebben a féloldalra nőtt nagy fejben (bár ugyan másrészt azt mondják, hogy az nem az okosságtól van, vagyis hogy nem attól, mintha a rettentő nagy ész törte volna ennyire kifelé a koponyacsontot, hanem hogy az anyja mindig egyoldalára fektette kicsi korában). Nem messze van Frantzia Ferenc tanyája, csak egy kicsit kell menni itt a közön, s Mihály hamarosan oda is ér. Az asszony az ereszet alatt foglalatoskodik, valamit kever egy nagy tálban, annak szól oda:

– Adjon Isten jó napot, Vera.

– Adjon Isten kendnek is.

– Hát az urad ide elő van-e?

Ide elő azt jelenti, hogy a tanyában van-e? Az itthon szó nem szokásos, az otthon meg, az a várost jelenti.

– Hát – mondja az asszony –, ide elő van, hogy ne volna. Ott bajoskodik az istállóban a lovakkal… Hisz tudja kend.

Az asszony nevet, Hadadi is mosolyog egy kicsit, mert ez olyan dolog. Frantzia Ferenc bolondja a lónak, bár ugyan másnak semminek sem. Nem kocsmás, nem kártyás, nem szokott elmaradozni, csendes, istenfélő, csak éppen a ló, abban különös gyönyörűsége telik. Csereberél, ha valahol egy szépet meglát, eladja, hogy egy újat, még szebbet vehessen, ha azután az istállójába bekötötte, nézegeti, becézi, beszél hozzá, s végtelen öröme van abban, ha a ló olykor rányihant. Abrakot is sűrűbben ad neki, mint éppen kellene, mert mikor a zabot rostálják, a csemegére éhes ló röhögni szokott, s nagy kedvtelés az, az ilyesmit hallgatni. Ha ilyen kedves ló van a többi melletti azt úgy tartja, mint a gyereket, dologra nem engedi, néha befogja a könnyebb kocsiba, s kerül vele egyet a határban, parádézás okából. Szóval Ferencnek ilyen dolgai vannak a szép lóval gyönyörködés szempontjából, másfelől pedig mindig ott rágja a lelkét a sötét aggodalom, hogy hátha elviszik a lókötők. Mert annyi bizonyos, hogy az kitudhatatlan népség. Már hogy az igazik.

– Igazi lókötő ma már ritkán akad – vélik az emberek –, kivesz a fajtája. Csak emezek vannak, ezek a lólopók, csavargók. Akik abbul élnek… Nyomorúságos kenyér, az igaz.

Mert ez furcsa dolog, ha jól keressük. Valójában ugyanis csakugyan úgy van, mintha kétféle lókötő volna. Az egyik: az a bizonyos közönséges tolvajember, akinek mindegy, ha lovat lop vagy birkát, egy kocsi dinnyét rak-e kocsira a más földjéről éjszaka, vagy ha kiássa a szomszédját, s másnap egykedvűen pipázva nézi, hogy amaz mint búsul elveszett kis vagyonkája után, mint siránkozik az asszony, hogy a tiszta szobából a párnái, pelyhei, tollai, amiket esztendőkön gyűjtögetett az eladólánya részére, mint váltak semmivé, tolvajok keze nyomán, egy éjszaka alatt… Az ilyen a közönséges tolvaj, a lacibetyár, a futóbetyár. Ellenben a másik fajta lókötő csakugyan lókötő. Minden közönséges igáslóra szemet sem vet, girhes, paraszti macskalovak akkor sem kellenének neki, ha önként kínálkoznának, mondván:

– Ne, itt vagyok, lopj el.

Nem, ezt nem tenné. Az efféle lókötő valami virtus-tolvaj. Olykor szüksége sincsen arra, hogy éjszakai kalandokba merészkedjen: mert megélhetne anélkül is. Inkább a vére hajtja, s csak szép ló kell neki, amelyen aztán röpül a mezők éjszakai, titokzatos avarján. Az ilyen ember, ha társa van hozzá, megteszi, hogy amikor már rajta ül a lovon, előbb ráhajt az elaludt pásztorra, s a karikás ostorral húz egynéhányat rá, csak azután tűnik el a lovon a sötét éjbe, visszakiáltván: – Visszük a lovat, de te vagy az oka, minek alszol! Aki pásztor, ne aludjon!

Ráadásul az effajta lókötésben mégis, az is hozzátartozik a mesterséghez, hogy az a ló a kívánatos, amelyet nagyon őriznek, amelyet nagyon féltenek, amely még csak nem is eladó, mert kedvtelése van benne a gazdának. No, ami a Frantzia Ferenc lovát illeti, az éppen ilyen, féltik is, eladásra sem kínálják: Ferencnek még a szíve is elszorul arra a gondolatra, hogy mi lenne, ha a lótól meg kellene válni.

Hadadi beköszönt hozzá:

– No, mindig csak a lóval, mindig csak a lóval – mondja vidáman. – No, adjon Isten jó napot.

– Hát – mondja Ferenc –, csak betekintöttem hozzá.

– Jól is van ez. Szép lovat, jó lovat szömmel köll tartani. Mert különben más vet rá szömet.

Ferenc megütődik:

– No, kend is úgy véli? Én is mindig attól tartok. Éppen most néztem ezt az istállóajtót.

Mihály szintén nézni kezdi az ajtót. Olyan, mint a másik.

– Ezt? – kérdezi. – Már miért?

– Hát nézze kend – aggodalmaskodik Ferenc –, nem löhet egész éjszakára bezárni az állatokra az ajtót. A többit nem bánnám, de ezt az egy lovat sajnálom. Elpusztul a melegben. Szúnyog is van, pedig már elég hűvös van. Hát néha csak nyitva köll tartani az ajtót… De akkor elviszik a lókötők.

Mihály gúnyosan veti oda:

– Elviszik? Hát vigyázz rá, hogy ne vigyék. Hiszen én is éppen azért vagyok itten, hogy vigyázz.

– Ugyan? – ijed meg Ferenc.

– Nem tréfabeszéd – mondja Mihály komolyan –, csakugyan nem tréfabeszéd. Én azt mondom, hogy itt a környékén éjjel valamiféle népek járnak. Az én fülem nem hibás, én még ha alszok is fölérzök, ha az úton jár valaki. Pedig a homok csöndes…

Ferenc megrémülten néz Mihályra:

– Hát csakugyan járnak? – sóhajtja. – Nem hiába gondoltam én is. Hej, nem hiába gondoltam én is! A kutyák, a rablók! De az életöm árán se viszik el! Itt őrzöm puskával, ha akár sohase pihenök is.

– Nono – mondja meggondoltan, lassan a Mihály –, ami azt illeti, az embör védi, ami az üvé. Mondom, én mindjárt ide gondoltam, mert a kutyák se úgy viselködne éjszakánkint, mint szokás. Hát, gondoltam, szólok már a szomszédnak, jó lösz vigyázni, mert baj esik a ház körül. Ámbátor hiszen – teszi hozzá kisvártatva –, én nem tudok bizonyosat, csak gondolom. De mégiscsak van abban valami, ha már az embör éjszaka is vele álmodik.

Mindjobban megütődik ezekre a szavakra Ferenc.

– A vasat… – motyogja –, a vasat. Azt már régön gondoltam. Most majd idetétetöm az istállóajtóba rúd gyanánt, hogy lakatra járjon. Akkor ugyan nem viszi ki senki.

Hadadi nevet.

– Hát hiszen tudod, ami azt illeti… De a körösztvashoz parasztajtó köll, ez pedig magos ajtó. Látod, így jár tanyai paraszt, ha az urat utánozza. Ebbe az ajtóba ugyan hiába akasztol körösztvasat, mert vagy el lehet alatta bújtatni a lovat, vagy pedig ki lehet ugratni fölötte. Különösen, ha még az embör a vasrudat jó vastagon pokróccal betekeri.

Frantzia Ferenc olyképpen néz mostan Hadadi Mihályra, mint komoly írásos esetekben, levelek érkezése vagy levelek küldése idején az írástudatlan az írástudóra nézni szokott.

– Hát – mondja – hát… fene teremti. Utóvégre… Hát mit csináljak?

Hadadi ezúttal szelíden szól, mint atya szokott a fiúhoz, akit útravaló tanáccsal lát el. Még az egyik kezét rá is teszi Frantzia Ferenc vállára:

– Ne nagyon félj, Ferenc, amíg engöm látsz. Hiszen itt vagyok én is, van puskám, kutyám, bérösöm, aztán tudod, mán az ilyen öregebb fajta embör nem úgy alszik, mint a tej, hát majd csak ügyelök én is egy kicsit.

Hadadi most fölemeli az ujját, és azt mondja komolyan:

– Azonba…

Frantzia Ferenc pedig, mint a kősóbálvány várja, hogy mi következik az azonba után. Mihály mondja is azonnal:

– Azonba hát, éjszaka te is vigyázz. Ne feküdj odabe a szobába, inkább nappal pihenj egy kicsit, de egy néhány éjszaka itt ülj kint az ereszet alatt subába a padon, a jó kétcsövű puska a kezedbe, a pipa a szádba, a lábod a csizmába, a kutyák mög leeresztve a láncról.

Frantzia Ferenc a szeretett ló nyakát átölelve mondogatja utána félig öntudatlanul:

– Subába, csizmába, kutya láncatlan.

Mihály tovább magyaráz:

– Mert ez olyan dolog, tudod, akárcsak a háború. Örökké nem tarthat, valamelyik enged. Ha látják ezök a kötők, hogy itten hiába ólálkodnak, elmönnek másfelé. Időn túl nem időznek egy helyön. Van másfelé is jó ló.

– Persze, hogy van – véli örömmel Frantzia Ferenc, és gondolatában már látta, hogy az ő lova megmarad, és a másét viszik. (Azt pedig hagy vigyék.)

– Nono – hagyta helyben a gondolatot Hadadi Mihály –, ez csakugyan így van. Csak vigyázz, de nagyon vigyázz. Ne tarts túlontúlnak a vigyázatban semmit. Mert csak attul lopnak, akitül lehet lopni.

– A hólyagos himlő verje meg üket! – fakadt ki Frantzia Ferenc.

– Már miért? – véli Hadadi hamiskásan hunyorítva. – Azoknak is csak élni köll. De ne az ügyestül lopjanak, hanem az ügyetlentül.

E szavak Frantzia Ferencbe sok önbizalmat öntenek. Az öreg Hadadi Mihály pedig távozik. Elkezel Ferenctől, és beszél az ereszet alá az asszonyhoz is, őt gyermekded egyszerűséggel sógorasszonynak és tisztelt húgomasszonynak szólítván. Asszonyoknak az ilyesmi jól szokott esni.

Frantzia Ferenc pedig hálával van, és őrzi éjszakákon át a lovat. Nem alszik semmit, kint fekszik a subában az udvaron. Harmadnap reggel, kocsin arrafelé menvén a közön, bekiált hozzá Hadadi Mihály, hogy csak jól vigyázzon, mert az elmúlt éjjel is nagyon furcsán ugattak a kutyák, és lovonjáró emberek járhattak a tájon, mert az útszéli kútról le van lopva a vödör. A szelíd Frantzia Ferencné e szavak hallatára sírva fakad, és mondaná is az urának, hogy ugyan mit kínlódsz azzal a lóval, miért nem adod el inkább, hogy bejöhetnél ezen szörnyen hűvös éjszakákon át a házba pihenni. Nem teheti azonban, nem viszi rá a lelke: a szeretett embert egyetlen kedvtelésében háborgatni nem meri.

Ferenc így tölti álmatlanul a negyedik éjszakát is, de nappal pihenni nem tud. Az ötödik éjszaka úgy találja, hogy már ötödnapja nem aludt. Ül kint az udvaron a subában, a szélben, a kopogóágú eperfa alatt, és nézi szemlélve a fekete semmit. De már kezdi érezgetni, hogy nemigen bírja tovább. Kezd is gyanúpörrel lenni aziránt, hogy hátba nem egészen úgy van ez a dolog, mint ahogyan Hadadi mondta. Valóban jó, ha ilyen jó szomszédja van embörnek, mint a Mihály bácsi is, de hát vele is megtörténhetik, hogy kísértetnek nézi a szárítgató kötélen a lepedőt. Így gondolkodik. De azután eszébe jut Hadadi Mihálynak a fölemelt ujja, és hallja a szót, amit Hadadi Mihály mondott: – Azonba… vigyázz!

Ébren őrködik ennélfogva. De ahogy az égi csillagok között a fiastyúk is átmászott már a háta mögé, és a föld túlsó oldalán lemenni készül: odaszámít, hogy már nemsokára itt a hajnal. Ez körülbelül igaz is nyáron, de az őszön más világ van: messze még a reggel. De Frantzia Ferenc már nem bánja, érzi, hogy nem bírja tovább. Bezárja az istállóajtót, azután a házba megy. A szobában az asszony, a gyerekek is alszanak, csak Ferencnek az anyja van ébren, aki mellfájós, és ilyenkor már nem szok tudni aludni. Mondja is neki Ferenc:

– Édesanyám, ha valami zajt hall kend, szóljék kend.

– Szólok, szólok, fiam, mért ne szólnék, mikor úgyis szólok.

Így beáll az ötödik hajnal előtt a nyugalmas szenderedésnek csendes éjjele. Csak úgy félóra múlva hall ágyában az öregasszony némi olyan csöndes dobogást, mint amilyent a pokrócba tekert lábú ló tenni szokott, azután meg az istállóból azt a különös fajtájú lóröhögést: az ellopatlan társak beszédét az ellopott után. És valóban, alig telik bele négy-öt óra hossza, Hadadi Mihály, mint jó szomszéd, megjelenik a tanyában szomorúan korholó szavával:

– Tudtam, hogy ez lösz a vége, ha röndesen nem vigyáztok.

1908

SZTRÁJKTANYÁN

A sztrájktanyán hol biztató, hol csüggeteg volt a hangulat. Már napok óta nem dolgoztak az emberek, várták a reménységet, a békét, némelyek már rázogatták a fejüket, hogy kár volt belekezdeni ebbe a dologba, de másol ismét csillogó szemmel emlegették, hogy csak várni kell. Várni, aztán punktum.

A csillogó szemek ugyan nem mástól, mint a pálinkától csillogtak. A sztrájktanya alacsony szoba, ahova belépni nem, csak bebukni lehet. Lépcsők mennek lefelé. Afféle régi, emeletes ház, amelyet eltöltöttek. Valaha szép földszintes lakóhely lehetett, de az utca emelkedett, a ház megmaradt, s most az emeletje olyan, mint a magas földszint. Fönt az emeleten laknak. Vígan is vannak, alighanem táncolnak, mert valaki muzsikál, s lehallatszik a lábdobogás, ami nélkül külvárosban a táncot nem hívjak semminek. Minél több dobbantás, hogy csak úgy porzik a padló, annál alkalmasabb a jókedv, kurjantani is csak akkor lehet lelkeset és szívhezszólót. A toppantások számát tekintve, fönt igen mulatós világ van. Lent, irgalmatlan dohányfüst között, a fejekben gond, aggodalom és a pálinka gőze úszik.

Ez bizony szomorú világ. Téli idő van, de csatakos, hol hó esik, hol eső, hol dara, az ázott ruhák nehéz szagúak, a padlóra sok sarat behordták az emberek. Ugyan nem is mind emberek, legényféle, meg egészén ifjú legényke is van köztük. Ezek a modernebbek, mert ezek papírszivart szívnak. A többi pipázik. Itt különféle pipák láthatók. Kupakos fekete alföldi garasosak. Aztán kupakatlan vörös selmeciek. Egyes öregebb, jobbmódú ember szájában nagy, öblös tajtékforma-pipák, nagy török verekedések vannak kifaragva rajta, továbbá az évszám, hogy: 1704. A tulajdonos ennélfogva kellő méltósággal a pad karjára dőlve ül a helyén, s ahányszor szippant egyet belőle, a pipára mindig becéző szeretettel tekint. Ezt a pipa meg is érdemli, mert tavaly hamisították Nürnbergben.

A pipákban különféle szárak vannak, s a szárak a fogak között ismét különféleképpen állnak. A dacos ember fogai között a kurta szár magasra ágaskodik, a makrapipa kupakja majd kiveri a szemét, de neki így van ez jól. Hosszabb gyürüceszár egyenesen állván a fogak között, gondolkodó elmére mutat. A meggyfaszár, amelybe nagyobb pipa is dukál, s ennélfogva lóg a fogakból lefelé a készség: képviselője a csöndes gondolkodásnak és lassú munkának, mivelhogy nyilvánvaló, hosszúszárú pipa mellett nem lehet valami gyorsan dolgozni. Ellenben a közönséges meggyfaszártól elüt a hajlott meggyfaszár, amelynek tulajdonosa az újabb dolgokkal nem törődő s a régi világhoz szító emberek közé tartozik. Hogy a meggyfaszár szépen meggörbüljön s egyúttal hajlós is legyen, öt-hat esztendőn át való szívása kívántatik. Ugyanazon szárnak öt éven át való megőrzése és birtokban tartása. Ha a pipa letörik róla, hát letört: új pipa kerül rá; ha a csontcsutorát elrágta a gazda (az ember csontja maradandóbb, mint az állaté), újat vásárol, de a szár megmarad. Nemcsak a pipát, hanem a szárat is ki lehet szívni. E szorgos munkában évek múltán a szár meghajlik és illatos lesz.

– Szagulja kend, sógor.

A sógor az orrával végigmegy a száron, és az illatát magába szívja:

– Akárcsak mikor a szentösi meggy virágzik.

Vannak ilyen különös dolgok, amiknek az okát senki sem tudja adni. Erről folyna most már az asztalnál a beszéd, egészen szelíd mezbe öltöztetve a társaságot, de egy másik asztalnál szónoklati férfiú jelentkezik:

– Én forciális ember vagyok, tehát aspirálok…

Tovább nem folytathatja, mert lezúgják:

– Hallottuk már öleget.

A szónoklati férfiú nem hagyja magát:

– Egy kutya ugasson, hé!

Erre aztán ráhagyják:

– Hát akkor ugassék kend!

De a szavai elvesznek a zajban. Emberek jönnek-mennek, s hírt adnak a gyárral való alkudozásokról. Egyik azt mondja, hogy a gyár nem enged, a másik azt mondja, hogy enged az, csak ki kell tartani. Csak forciális aspirációk, a ménkű üssön bele. A kocsmárosné megindítja az ócska gramofont, s a tölcsérgép kopott Carusója minden egyéb hangot ledudál.

Mikor vége van a dalnak, újra beszélnek az asztaloknál. Meggyújtják a lámpát is, de nemigen ég, mert a sok ember már nagyon elszedte előle a levegőt. Szokott az ilyen fülledt helyen történni, hogy még ki is alszik.

– A múlt hétön is – veti bele a szót a társaságba egy legény –, vérösre törte a vállamat a léchordás… Aztán vérözzek olyan napszám mellett? Mi? Hát igazság ez?

Elkeseredett beszédek indulnak meg, de sokan beszélnek egyszerre, így a szót nem érteni, ezen egyesek nevetnek, mások lehajtott fejjel bámulnak bele az üres pálinkásüvegbe.

– Hát adjon még egyet, no – mondják –, aztán írja föl…

Munkácsy sztrájk-képéről ideszáll olykor, e füstös, homályos zugba az az asszony, aki karján kis gyermekét tartva, az ajtón elszomorodott, halovány arccal belép. Szétnéz, azután megadással teljesen, újra kimegy a csatakos téli világba, a nincstelenség hideg otthona felé. Szólnia amúgy sem volna szabad.

Az ajtón belép egy ember, aki nem ide tartozik. Nem munkás, valami úrforma. Ruházata ugyan kissé kopottas, de kalucsni van a lábán, ez pedig úgy csillog, mintha lakkcipő volna. A jó estét kívánást nagyon ridegen fogadják: mit akar ez itten? Kicsoda ez? Senki sem ismeri. Az idegen egy pad végén leül, s pohár bort kér. Azután közömbösen szivarozik, mintha örökké itt lett volna. Ha már füst van, legyen még nagyobb.

Az asztaloknál a fejek összebújnak, az emberek összesúgnak. Minden beszéd arról, hogy milyen politikával kell folytatni a sztrájkot, elhallgat. Csak a suttogásból hallatszanak ki félhangon kiejtett szavak:

– Kém…

– Spion…

Aki kémet mond, az bizonyára fiatalabb, aki ezt a kifejezést az újságból olvasta; aki spiont mond, az régibb ember aki ezt a katonaságnál tanulta. Ha az idegen most, mint irodalmi művekben mondani szokás, „revolverét elővonván, azt nyugodtan maga elé az asztalra tenné”, olyan parázs verekedés támadna itten, hogy csoda. Nem is az kell ide. Az idegen azt mondja:

– No, ez csakugyan jó bor, mert ennek kerepöltek. Ugyan adjon még egy pohárral, de jól mögmérje, mert betegnek lösz.

(Ahán. Ez talán mégsem spion.)

A korcsmárosné megy a pohárért, s a fenyegető helyzetre való tekintettel azt mondja az idegennek:

– Talán a másik szobában tetszene?

– Minek az a másik szoba? Sok jó embör elfér kis helyön. Ha a bor jó, mindön jó. Csak kend ott, földi, az ablak alatt, kinyithatná kend az ablakot egy kicsit, mert a nagy füstben mindjárt elalszik a pilács.

Hát csakugyan, ebben igaza van. Többen is mondják a földinek:

– Nyisd ki már aztat az ablakot. De fagyos vagy, az árgyélussodat. Majd melegebbed lösz Pétör-Pálkor, hé!

Az ügy ezzel szabályszerűen elintéztetett, az idegen „okmányilag” igazolta, hogy nem spion, többé nem is törődtek vele, a beszéd újra szabadon megindul. Némelyik ember föláll, s igen buzgalmas szónoklatban kezd, de alighanem elmondhatta már többször ugyanazt, mert unottan hallgatják, s azt mondják neki:

– Üljék kend le, mert elesik kend.

Ez jó mondás, ezt sok banketti szónoknak is meg lehetne mondani. Egy kövéres ember is beszélni kíván. De úgy látszik, már sok volt a beszéd, az emberek a napok óta való szóvaltartást tökéletesen elunták. Ennek azt mondják:

– Ugyan, mit beszél kend, hiszen kendnek csupa szalonna a feje…

Tehát csak egyhangú, zsibongó lárma, újabb füstök s újabb pálinkák. Egyszer csak bebukik az ajtón egy fölhevült ember, s azt mondja a hirtelen támadt csöndben:

– Beleütött a ménkű az egészbe. Negyven románt hozatott Erdélyből a gyár. Már itt is vannak…

A súlyos kő gyanánt bedobott hír eleinte ijedt józanságot kelt. Hát mi lesz most már? Azután lárma támad. Az öklök egy része a levegőbe emelkedik, más része veri az asztalt. Káromkodások, miegymás. Egy ember, akinek már igen véres a szeme, rekedten ordítja bele a füstbe:

– Agyon köll verni valamennyit!

Már hogy hogyan és miként, arról nincsen szó, de a hangulat ilyen. Nem lehet a románokat engedni. S mérgükben, elkeseredésükben összevissza kiabálnak az emberek. Szóval éppen alkalmas idő van arra, hogy újra nyíljon az ajtó, s belép rajta az oroszlánok vermébe ama negyvenek közül egy román. Jó hosszú rumuny, a hegyközi szegénység condráiban, bár télidő van, magafonta szalmakalap a fején. A nyomorúságnak ezen állapota kissé elszótalanítja az embereket. De azután megint csak zajos kiáltások hallatszanak. A román meglepődve áll. Egy ember, aki tud románul, de többen is tudnak, azt kiáltja:

– Hát ti jöttetek a gyárba?

Mondja a román:

– Mi.

Mondja amaz:

– Minket tönkretenni?

A román tiltakozik. Azt feleli:

– Nu! Nem.

Ezt így mind lefordítva a hallgatóságnak elmagyarázza a kérdező. Most ezt kérdezi:

– Hát akkor miért jöttetek ide?

– Nem tudtuk – válaszolja amaz –, hogy mire hívtak bennünket. Mi nem dolgozunk a magyar testvérek ellen. Még holnap visszamegyünk. Csak kettő marad itt, az is, mert beteg.

Ez is elmagyaráztatván, az arcok föllángolnak, bár hiszen amúgy is eléggé lángoltak már. Az emberek fölugrálnak egy része éljenez, más része egyebet románul nem tudván, rácul zsiviózik, tudósabbak szetreászkákat kiáltanak és nyújtják, valóban igen nagyon nyújtják üvegeiket román felé. Hiszen szinte hihetetlen ez az eset! A román elhalász egyet az üvegek közül, s pirosló képpel néz az örvendő magyarokra. Előbbre lép, ahol condrája sanyarúságát még jobban megvilágítja a lámpa. Ott a mellére üt, és azt kiáltja:

– Já foszt kátáná! Honvéd kátáná já foszt!… Katona voltam én! Honvéd katona voltam én!

Viharos lárma, örvendező kacaj és kiabálás. A forciális embör, aki abban aspirál – egyébként az ördög tudja csak, hogy miben aspirál, a román emberhez megy, és sírva megöleli. Példáját követi egy komoly, meggondolt férfiú a hajlított meggyfaszárosok kasztjából…

1909

TALPAS ÚRI MÓDBAN

Ha a kutyának sok a kölke, nem bírja valamennyit kellő anyai gonddal fölnevelni, ennélfogva a felét elvetik. Ha hat volt, marad három, ha öt volt, marad kettő. Az elpusztultak a haláluk árán építenek utat az élethez a megmaradottaknak. Ez általánosságban így van. De történnek kivételek is, mert az lehetetlenség, hogy kivételek ne történjenek, miután az ujjunk sem egyforma. A kutyák világában, a kutyai társadalomban a pulikutya létezik ilyen kivétel gyanánt. Azt ugyan kicsi korában el nem dobják, hanem ott marad az anyja mellett, mindaddig, amíg csak fel nem nő, hogy valamely embernél önálló foglalkozást vállaljon.

No, nagyra ugyan azért nem növekszik. Alig nagyobb, mint egy prém sipka, de ha megnyírnák, akkor csak a fele volna. Mert igen szőrmóc állat a puli, ő maga alig látszik ki a testi bundájából. Némelyiknek még a szeme sem látszik. Esős időben tele van ragadva sárral, földkoloncokkal a csúnya kis jószág. A külső testállását tekintve, nincs is rajta semmi kedvelni való. Kiállításokra nem viszik, bár amennyi esze van, nem is menne ilyen hiábavalóságokra. Neki ugyanis az a kiváló tulajdonsága, hogy esze van.

– Több, mint némelyik embernek – véli róla a juhász, akinek segítőtársa és munkás legénye az értelmetlen birkaféle népek egybentartásában.

Hasonló módon vélekszik felőle a gulyásos ember is, aki szintén pulikkal veszi körül magát, hogy nagy állatait, mérges bikáit a tágas mezőkön annak rendje szerint kormányozhassa. A nagyfajta kutyákról, komondorokról apránkint letelik a világ. Elvesznek és elfogyatkoznak. Régente kellettek a nyájhoz is, hogy az afféle kószabetyárt, aki lóhátról lopta a birkát, leszedjék a lóról. Gulyához, méneshez is szükségesek voltak, éji harcokat víván ott a réti farkas ellen. De a lovon járó kósza betyár már elmúlt. A rétek elmúlván, a réti csikasz is elmúlt. Ha nincsen panaszos, nem kell a bíró, ha nincsen tolvaj, minek a perzekutor; a komondorok így apránként fölöslegessé váltak, csak némely tanyaházban tartanak még belőle egy-egyet magnak, egykori szép híréért. De a farkassal már nem kell háborúba állniok, az egykor a nyakukra vasalt szeges örvekre már semmi szükség sincsen. Azelőtt kellett ez nagyon, mert a farkas a kutyát a nyakánál fogva szokta elkapni. No, de már nem jön le a farkas még az erdélyi országból sem. Mert a Maros partjain azóta megritkultak az erdők, nincsen már neki útja, amin át orozva leóvakodhatna jámbor alföldi pásztorok birkái után – szóval, barmit beszéljünk is, tény dolog, hogy a komondorok már csak cifraság gyanánt vannak, ahol vannak, ellenben puli annyira szükséges, mint a falat kenyér. De drágább.

Mert ami például a juhászos életet illetné, oda szükséges a szamár is. A szamár az elűljáró a birkák között, viszi a szűrt, továbbá a kanalat, bögrét, sót, paprikát, kenyeret, tarhonyát, hagymát, szalonnát egy zsákban, viszi olykor a juhászt a hátán, s ha jó kedve kerekedik, úgy eltáncol a mezőn a birkák között, maga ordítván a tánchoz a nótát, hogy azt nézni és hallgatni szórakozás meg gyönyörűség. És nem sok tartózkodik belőlük a föld hátán. Hosszú életűek ugyan, mert ritkaság az, ha csak minden ezredik ember látott is döglött szamarat, mégis kevesen vannak. És habár kevesen vannak is, mégis kint a mezőkön az értékük régi időktől fogva úgy van megszerkesztve, hogy két rendes, nyájjal járó szelíd szamár együttvéve ér csak annyit, mint egy puli.

Van eset, hogy az úrféle is ráköti magát arra, hogy neki is kellene a szőlője udvarába egy puli kutya. Nem úrnak való pedig. Persze szerezni nehéz. Híre jár ugyan kint, hogy az a városi úr, aki nemrég vett itt nem messze szőlőt, aztán nyáron át ide kijár, adna öt pengőt egy fia puliért. De az a hír csak úgy bemegy az embernek egyik fülén, s a másikon kijön. Nem adnak rá sokat, vagy éppen semmit sem. Legfeljebb nevetik.

– Mit kínlódik olyan dologgal, ami nem neki való? Tartson agarat.

Azután hallomás volt afelől, hogy nem öt pengőt, hanem hetet is adna már. (Fiskális ember, telik a stemplibűl…) De azért ezzel sem törődtek. Inkább szorgos gonddal ügyelnek a pulikra, ahol voltak, hogy el ne lopódjanak. Bár hiszen ilyen esetben bajos lopni, mert csak kiderült volna, hogy ki adta el a pulit a tekintetes úrnak, és van törvénye a kampósbotnak meg a bicskának is. De mégis, a pulikat most jobban szerették, kenyérhéjat többet vetettek nekik, ámbátor az ilyen szűk világban, amilyen most van, bízvást megeheti az ember maga.

Egy napon az úr, ahogy kocsin halad a szőlője felé, az útszélen, a legelőn kisded birkafalkát lát, őrzi egy juhászlegény meg két puli. Szóba áll.

– Adjon isten.

– Adjon isten.

– Hát mire végzed, öcsém?

– Hát csak terelgetöm, hun erre, hun arra.

– Aztán hány ez a birka?

– Biz az nem sok, mert összevissza csak negyvenkettő, mert a többi eladódott – mentegeti magát a legény, hogy csak ilyen kis gond van rábízva.

Azt mondja az úr, bocsájtván a fullánkot a juhász szívébe:

– Sok ennyi birkához két puli.

A gúnyra a legény odaveti, hogy ő se maradjon alul:

– Talán maga az az úr, aki kutyával akar kereskedni?

– Nono – neveti az úr –, nem akarok én vele kereskedni. Hanem az egyik pulidért adok tizennyolc koronát. Az éppen kerekszám kilenc ezüst forint. Hiszen ennyi bürgéhez elég egy puli, hallod-e?

– Hát az igaz – véli a juhászlegény –, egy is elvan velük. De hát nézze csak, egy testvér a két puli.

– No, csak annak lesz jobb élete, amelyik a tanyába kerül. Mert ott a maga házában lakik, az étele kijár, meleg ételt eszik… No… Hát tíz pengő, tíz ezüst forintos tallér kell-e érte?

A legény néz az úrra, a kocsira, a lovakra, szurkálja botvéggel a szikes homokot.

– Kétközben van már – gondolja magában a kocsis, pedig hiába gondolja, mert egyszer csak nagyot döf a bottal a homokba a legény, és azt mondja:

– Nem eladó…

– Hát akkor gyerünk tovább – mondja az úr. – De ne felejtsd el, hogy a tíz pengő mindig itt van a puliért. Aztán azt se felejtsd, hogy ha a gazdád azt a negyvenkét birkát is eladja a többi után, akkor még az egy puli is sok lesz, nem hogy kettő.

A kocsi megindul, ezt az utolsó érvet ott hagyván gondul a legénynek. Hát hisz ez csakugyan, hogy csakugyan. Ez a falka úgyis folyton-folyvást vékonyodik. Egyszer csak elfogy. Azután tíz pengő. Sok helye volna nagyon, amúgy is az ősz bekövetkezvén. Csizma is elférne nagyon. Aztán a gondolatok világában fölbukkan egy tajtékpipa képe, amilyent bent a városban árulnak… A juhász egyszer csak nagyot kiált a kocsi után:

– Álljanak mög!

Meg is állnak, még vissza is fordulnak, tudják, hogy most már bizonyos az alku. Mikor megállnak a juhász előtt, a kocsis már azonnal szedi is elő az első ülés alól az üres zabos zsákot, amibe majd beleteszi a pulit. A juhász szól a Talpasnak, a kutya előjön a juh mellől, s néz az emberekre. A juhász fölemeli a háta bőrénél fogva, beleereszti a zsákba.

– No – mondja az úr –, hát jobb lesz az így.

És a pénzt kiolvassa. Nem is papírpénzt, hanem ezüstöket. A puli nem vinnyog, de mozog a zsákban. Mit gondolhat ilyenkor a puli, tulajdon elárultatása felől? Ezt bizonyosan nem tudni. Elvégre úrikutya lett belőle. Ez bizonyára vigasztalja a juhászt is, mikor a kocsi tovább halad megint, s ő egymagára marad a birkák közt a másik pulival.

Talpas elment, Talpast viszik. Nem sokáig ugyan, mert a hely nem messze van, a legelő oldalában, a szőlők szélén. Mikor Talpast a zsákból egy úritanya kerített udvarán kieresztik, elsősorban szétnéz, hogy miféle hely az, ahova jutott. Egy juhászkutya meg egy vadászkutya barátságosan közelednek. Az első benyomások kedvezőbbé tétele céljából egy darab kenyeret hoznak a Talpasnak. A konyhából pedig valami meleg mosadékot. Sava is van, zsírja is van: ez jó. Nem is hagy meg belőle Talpas egy szikrát sem.

Most a gyermekek kezére kerül. Azok ajnározzák. Mindent elmondanak Talpasnak. Hogy a pincsi bent alszik a szobában, a Hector az ereszet alatt, a Talpasnak pedig háza van, rendes háza fából készítve, belől szalmával kirakva, mellette egy csorba tál ivóedénynek, amibe mindig friss vizet merítenek a kútból.

Ilyképp a házban a félelem, hogy Talpas mint afféle vad pusztai bugris, idegenkednék az új helyzettől, teljesen megszűnt. Talpas kezdte már másnap a kissé elhatalmasodott pulykafélét rendbeszedni, s általában az udvarbeli ügyek után körültekintést mutatott. Pár nap alatt egészen megváltozott. Más világ ez. Ahányszor a gazda eszik, annyiszor a kutya is. Különböző finom csontok, mert tanyahelyen leginkább csirkék, kacsák s egyéb gyenge lények evése szokásos. Talpas, mikor először érte langyos fürdő, utána olyan féktelen ugrándozásokat művelt örömében, hogy mindenek nevették, s még az életunt pincsi is kedvet kapott bohókás kutyajátékokhoz. Aztán megkefélték, szőréből a bozontot kifésülték, a szeme körül is lenyírták a szőrét, hogy jobban lásson. Talpason egyre jobban meglátszott az átvedlés, éjjenkint szorgos házőrzői szolgálatokat teljesített, és az ételben dúskálkodott.

Ez esték egyikén szintén vacsoráznak az udvarban az emberek, a kutyák az asztal körül. Jut mindenkinek étel, csont is, kenyérhéj is, almacsutka, kissé ütődöttebb szőlő, nyalánkságok, amiknek Talpas ezelőtt a hírét sem hallotta. Szép szelíd est volt, a falevél sem mozgott. Ekkor, szinte libegvén a hold fényes sugarain, messziről, halkan, szelíden, pásztortilinkó szava hallatszik.

Talpas abbahagyta az evést.

A tilinkó csak szól, hol halkan, hol élesen, aztán nevet, majd pedig hosszú zokogásban elhal.

Talpas megugrik, vonít egy nagy csatakiáltást, körülszaladja az udvart, azután nekirohan a kerítésnek, átugrik rajta fák sötét árnya alatt, s az úri szolgaságból megy vissza a puszta rideg szabadságába, ahova a tilinkó szava menni parancsolta…

1909

HELYKERESÉS

Ha az ember szegényi sorban van, leginkább csak azzal törődik, hogy miként élhessen meg. Csak ezt forgatja az elméjében. A halállal nem nagyon sok baja van. Ha meghalt, vége a világnak, valami nagy sajnálkozása nincsen abban sem, ha el kell távoznia. Olykor vágyja is a távozást, s föl-fölsóhajt: kutya világ, mikor érem végedet? Mert ha ideát sehogy sem megy az élet, ha csupa dolog meg baj, úgy lehet, odaát majd jobb lesz a világ. Oly sok van ígérve úgyis odaátról. Mennyei fényességek és boldogságok a lelkeknek. Mert a lélek megy át úgyis csak. A test itt marad. Elporlad. Mindegy neki, hogy hol válik porrá. Apránkint föld lesz belőle, mert onnan vétetett. Ugyan a nagy és egyetlenül igaz könyv mindig csak porról beszél, pedig a test nem arra való, hogy por legyen belőle. A por elrepül és haszontalan dolog. Hanem igazság szerint nehéz és súlyos földek válnak a testekből, hogy új életeknek legyenek adói. A test lent van a mélységben, ott földesedik. A virág fönt van a föld tetején, és a napon sütkérezik. Él, fürdik a levegőben, napsugárban és játékos pillék röpködik körül. A virág a föld fölött ily illatos, kedves, de komoly gyökerei mélyen belenyúlnak a földbe, és hat sukknyiról megérzik, hogy hat sukknyira lent a föld alatt olyan föld van, amely ember volt valaha. Hát lemennek utána. A cserebogár is lemegy, de a cserebogár csak három sukknyira viszi le a pajorját: ez az állat sokkal gyengébb, mint a virág. A virág leküldi a gyökerét egészen a testhelyig, a gyökérszál behalad a koponya öreglyukán keresztül a földdé vált ember földdé vált eszevelejébe, s onnan szállít élelmet föl tarka-barka virágjához. Így szolgálnak egymásnak kacagó élők és szótalan holtak, virágos napfény és sötét némaság így tartozódnak együvé: nem mindegy-e vajon, hogy holta után hol fekszik az ember, s nem jobb-e vajon virágokkal tartani barátságot, akik gyökereikkel beleszolgálnak az embernek az eszébe, mint feküdni súlyos, fekete és szomorú kövek alatt?

Jaj, hát igen. Csakhogy a világban különféle módon gondolkoznak a koponyákban az eszek, amikor még nincsen bennük a virággyökér. Hivalkodások és büszkeségek tartózkodnak ott. Az emberek a haláluk után is úgy akarnak élni, mint amikor még meg nem haltak. Rendes külön városban, utcákban, ahol szám szerint vannak fölosztva a telkek, s mindenik halott olyan házat építtet magának a telkén, amilyent akar. Némelyik nagy házat épít. A másik csak körülkerítteti a telket. Van, aki a követ is odaállíttatja, s mielőtt még meghalt volna, gyakran kijár a holtak városába, megnézni a helyét. Ilyen számú út, meg ez a házszám. És e ház kőfalára ki is van téve a tábla, hogy ki lakik benne, mint az élők városaiban szokták ezt csinálni bábák, fiskálisok s az emberi bajoknak egyéb doktorai.

Vízhányó Pál is gyakran forgatta e dolgokat elméjében, ha otthon a karosszékben üldögélt, ami egyébként gondolkodószéknek is neveztetik. Csakugyan úgy igaz, hogy az ilyen karosszék nem is való dologra, hanem tisztán csak arra való, hogy benne, két könyéken, elmélkedjen az ember. Az asszony is mondta, bizonyos Sáry Zsuzsánna nevezetű, hogy hát csakugyan, ami igaz, az igaz.

– Mások is kinézték már maguknak a helyet. Itt az utcában magában van legalább négy ház, amelyik kikereste.

– Ki? – kérdezte tűnődve Pál.

– Ki hát – erősíti az asszony –, mert előrelátással vannak. Mert már mink is öregök vagyunk. Valamelyikünket a sors eltalál…

– Isten kezében vagyunk – mondja meggyőződéssel Vízhányó. – Ha parancsolatja érkezik, útnak eredünk. Hát aztán?

Az asszony hallgat. Megütődve néz Pálra, hogy vajon Pál most csakugyan haragszik-e?

– Hiszen tudom, tudom – mondta aztán. – Hiszen nem is azért. De nézze kend, ha én möghalok, kend még csak azután szaladgáljon sírhely után? Hát hova szalad kend? Azt se tudja kend, merre van az a hivatal, ahol váltani kell. Aztán drágább is olyankor.

Pál andalgásából fölüti a fejét.

– Ugyan? – kérdezi érdeklődve. – Drágább?

– Biz az drágább – mondja a Zsuzsánna asszony. – Tudhatja kend, hogy ami sürgős, mindig drágább, mint a ráérős.

Ez bizonyosan helyes érv, amit Pál is helybenhagy, mondván:

– Hát az igaz. Okos embör nyáron vásárol téli csizmát.

Mire Zsuzsánna, látván, hogy Pál eszét helyes irányba terelte, szelíden feleli:

– Hiszen én is csak ezt beszélöm.

Több szó ezúttal nem is esik a dologról, mert szomszédok tekintenek be, mint illik is, vasárnap délután, s másra terelődik a beszéd. De Pál a dolgon most már gondolkodik olyankor is, amikor nem ül benne a gondolkodó székben. Valóban, a hely mégiscsak egy darab föld. De olyan, amelyet valamikor ígyis-úgyis csak meg kell venni. És számítani kellene a gyerekekre és az unokákra. Azok is férhessenek, ha rájuk kerül a sor. Mert az mindenkire rákerül, hogy ezt a helyet fölkeresi, ezen irányban csak némely hajós s halász a kivétel, ha halálukat a vízben lelik, s rajta utaznak a túlsó világ felé. Odaérnek-e vajon az ilyenek, a teremtését a szokásuknak? Ez nem, ez nem való. Ez nem élet, az ilyen halál, mikor fiak és unokák keresve se találják, csak nézhetik a vizet, mely mindig jön, s mindig megy, mert neki soha megállása nincsen.

Pál eddig, ha a földjére való haladtában, a város szélén, a temető mellett elhajtott, nem sok figyelemre méltatta a csendes helyet. Amúgy sem valami nagyon csendes, mert az út túlsó oldalán tánchely van; a halottak itt ünnepnapok éjfelein, az új és friss nótákat hallgathatják, ha ugyan csakugyan följárnak éjfélkor, ami felől teljes bizonyossággal eddig semmit sem lehet tudni. De mostanában Pál nem bánja, ha ezen az úton lassabban kocognak is a lovak, a kocsiülésből benéz a sírkövekre, a vasrácsos kerítésekre s a behorpadt sírokra, amelyek felett a korhadt kereszt úgy félre van csapva, mint időt múlató ember fején a kalap.

– Ej-haj, hát ilyen a világ – gondolja Vízhányó Pál.

Egyiknek így esik, másiknak másként esik: nincs ebben okos embör.

Az elhagyott sírokat azonban, amelyek olyanok, mintha beomlott pusztai kopolyakutak volnának, nagyon meglátta. Van eset rá, hogy velük is álmodik. Tépelődései vannak. Nem olyan öreg ugyan még, hogy a halál szelét érezné, de a gondolatai ráterelődnek. Mégis, ha már eljön a halál, legjobb volna egy bizonyos helyen feküdni. A tulajdon földben, előre megváltott földben. Lehet, hogy a halál még messze van. De addig is ki lehetne járni olykor, s nézni azt a földet:

– Ez az enyém. Ebben mi pihenünk majd, nem más.

Van az így. Lám, itt a szomszéd utcában, az Eleven Halotthoz címzett bormérés gazdasszonya, özvegy Sári Szücs Vendelné már mikor régen megcsináltatta a halotti ruháját, szemfödelét, mindent, még a koporsóját is. A kamrában tartogatja. Mondják, hogy olykor felölti az utolsó út testi ruháját, s belefekszik a koporsóba. Nem neveti érte senki, komoly dolog ez.

– Élvezi benne magát – mondják elgondolkozva az emberek. – Mindön attul van, hogy kinek micsodás a természete…

Vasárnap délután, mikor épp a fiú is otthon ebédel a feleségével, a Marci meg a Valér unokákkal, azt mondja Vízhányó Pál:

– Fiam, majd fogjál be a kocsiba.

– A kocsiba, apám? – kérdi a fiú.

No igen, mert ez szokatlan. Mert abban, hogy megemlékezzél arról, hogy ünnepeket szentelj, a ló is bennfoglaltatik. A ló is dolgozott egész héten át, illő, hogy a pihenő nap neki is kidukáljon, s vasárnap délutánra a béreslegény is el van eresztve, menjen vigadni arra a tánchelyre, ahova akar.

– Hát – mondja kissé borongva, kissé derűsen Vízhányó –, anyád már nagyon érzi, hogy öreg, a halál jár a fejiben folyton.

– Csak tán nem, édös szülőanyám?

– Jó, jó – neveti az öregasszony –, apád csak mókázik. Csak éppen azt beszéltem neki, hogy a temetőben sírhelyet váltsunk magunknak, az egész családnak. Másoknak is van ilyen. Legalább ha az embör elhal, tudja, hogy hova temetik.

– Az, az – hagyja rá Pál –, majd kimögyünk a temetőbe, szótértünk a csősszel. Válasszuk együtt ki a helyet. Együvé tartozandók vagyunk úgyis. Majd aztán, ahogy a sors röndöli, egymás után ott is egymás mellé követközzünk.

A Pali fiú befog, s mennek is nemsokára mind a hatan kifelé a temetőbe. A csőszház előtt megállnak, leszállnak, a lovakról az istrángot levetik (bár ugyan a kisafáról vetik le s a lóra hajítják, de hát ezt már így szokás mondani), s keresik a csőszt.

Jókedvű, egészséges ember ez a különös városkormányzó. Valami úrfélékkel tárgyal, de sejti már, hogy Vízhányóék mi dologban járhatnak, s elhagyja őket, mondván nekik:

– Mögyök már emezökhöz, majd mutatok nekik helyet, mert bizonyosan azt keresnek.

Pálékhoz érve, kérdezi is:

– Talán hely irányában?

– Hát majd azt néznénk – mondta Pál –, ha van.

– No, az van – neveti a csősz –, mert itt akármilyen nagy úr is valaki, csak kis helyre elfér.

Nevetnek. A kocsiban pedig nem szóltak egymáshoz semmit, csak az unokák fecsegtek, a többiek lelkén a mulandóság köde ült. De most már vidámabban mennek helyet nézni.

– Arra lefelé is vannak jó helyek – mutatja a csősz. – Nem is drágák.

Hát hiszen, ami a drágaságot illeti, az most már sem ide, sem oda. Megnézik a helyet. Hát nem lehet mondani, hogy rossz hely volna.

– Ugyan, egy kissé kint van.

– Nono. De amúgy alkalmatos.

Arra nincs is kerítése a temetőnek, csak árka van neki. Onnan látni lehet a távolosabb homoki tanyák jegenyéit, s oda látszik a dorosmai torony is (ami ugyan nem nagy virtus tőle, mert dombra építették).

Pálék gondolkozva nézik. Pál azt mondja:

– Ez löhetős hely. De mutasson kend másikat. Ez egy kicsit mélyen van.

A fia rászól:

– Mélyen van? A sír mindenütt mélyen van, apám.

– Tudom, tudom – mosolyog Vízhányó. – De néha föld árja szokott lönni. Nem mindig van az. Van eset rá, hogy húsz évig sincs. De ha előkerül, ilyen helyön szokott lönni.

– Hát ami igaz, az igaz – hagyta helybe a sírásó.

– No. Hát én nem akarok vízben feküdni.

Valóban, ez nem is lehet jó. Magasabb helyet kell keresni. A csősz mutat egy nagyon alkalmatost, a vasúti töltés mellett.

– Hát már ennél különb helyet kívánni sem lehet – mondja lelkesülten, mert elvégre nála is szükség van némi szónoklatra, hogy eladja az eladni valót.

A hely maga… már ami a helyet illeti… hát hiszen, nini. Itt csakugyan jobb fekvés lehet. Pál kedvtelve néz rajta végig.

– Ez különb, mint amaz.

De mindig közbejön valami. A vétel már-már megtörténne, amikor száguldva jön a vasúti töltésen a gyorsvonat. A sok kocsin az egymásba bolondított vasak tömege úgy csörömpöl, mintha a világ vége volna.

– Nem, nem – mondja Pál. – Ez se nekünk való. Nagyon lármás. Itten talán még az se pihenhet, aki a föld alatt van. Kár volt a bagonyokat ilyen közel ereszteni.

– Ha ami igaz, az igaz – mondja a csősz, mivelhogy nem lehet az ilyenben tagadással lenni.

Tehát más hely keresendő. A csősz mutat egyet. Ez jó hely. Szép széles útja van neki. Halottak napján, ha a pap a kápolna előtt beszél, az egészen odáig elhallatszik. Pál az asszonyra néz.

– Hát ez az – mondja az asszony.

Már most ez a hely végleg meg is vétetik. Nem nagy hely, hat személyre való hely, de ez elég. Majd kerítés készül hozzá. Nem fekete, az nagyon szomorú, hanem zöld kerítés.

– És majd innen támadunk föl – szól elmerengve Vízhányó Pálné.

– Ha föltámadunk – veti bele a menye.

– Hát – mondja Pál –, nem ér az a beszéd sömmit. Nincsen abban okos embör. Ha föltámadunk, úgyis föltámadunk, ha mög nem támadunk föl, úgyse támadunk föl.

– Ez valósággal így van – adta rá a szót a Pali fiú, s fáradt kislányát a karjára emelve, mennek mindnyájan vissza a kocsihoz. Tudhatatlan okokból most bizonyos vidámsággal vannak, amint hajtanak hazafelé. Vajon mi okozhatja az ilyesmiket?

1909

ŐSZI VIRÁGZÁS

Annyi bizonyos, hogy szomorú dolog a gyermektelen ember, de Ótott Bús János sorsa még szomorúbb, mert már felesége sincsen. Mint él az ilyen ember kint a tanyák világában, különösen ősztől tavaszig, amidőn a sarak és havak miatt börtön odakint minden? Hát biz ez szomorú élet, kivert-kutya-élet. Nem lehet mondani, hogy Jánosnak némi földje, vagyonkája, birtoka ne volna, mert van. Egészen rendes alkalmatosság. Van a tanyához szántó, abban leginkább búzát meg kukoricát szokott termelni. Ugyan rozsot is, keveset. Ez kell. A tiszta búzából való kenyér nem jó. Ha régi, hamar megszárad, ha friss, nagyon fogy, s örökké rájár a béres. Rozsliszttel való keverése ennélfogva igen ajánlatos. Ezért vet rozsot is János.

– Csak úgy a magunk használatára – szokta mondani, ha véletlenül van kivel beszélnie.

Tartozik azonban a tanyához némi szőlő is. Szinten csak arra a célra, hogy beteremje azon italt, amely szükséges az emberi élhetéshez, néma, csöndes estéken pipaszó mellett való elálmodozáshoz. Bizony, most már nem olyan, mint régente volt a borocska. Azelőtt az asszony fejtegette, a hordóját tisztogatta; özvegy ember, elmaradt ember tanyáján azonban nem így mennek a dolgok. Ő maga elszokott már az ilyen munkától, nem is esik a kezire, a bor így olykor nyúlós, olykor virágos, s néha olyan ízű, mintha nem is kerepeltek volna neki, pedig valódi a bor.

Továbbá van Bús Jánosnak a tanya oldalában semjékje is; szép selymes fű terem rajta, szebb, mint bárhol a világon, pedig János egy szikrát sem törődik vele. A fű ugyanis csak ottan terem szépen, ahol magára hagyják; a városi kertekben, minél jobban ajnározzák, annál hitványabb. E helyen a lovak, a csikók, a tehén meg a borjú szoktak legelni, s úgy jóllaknak, hogy alig győzik inni rá a vizet. Szép kút van János tanyája udvarában, magas kávája van, ugyan a kávát csak azután csináltatták rá, mikor az egyetlen gyermek már belefulladt. Az asszony még tíz esztendeig túlélte ugyan a gyermek eltávozását, de folyton vágyott utána, könnyel feküdt, könnyel kelt, a lelki fájdalmak szomorították és apasztották, szívével már amúgy is a halott gyermeke mellett élt: végül elszívta magához a gyermek, s az asszony, a mező hervadása idején, ködös, deres hajnalon közanyánk bús ölébe pihenni elment. Végképp.

Mindezeket így eleszplikálva, mondhatni, hogy némi szikes földecske is van a tanya háta megett. A szikes földecskén van egy kis tavacska, az a libáknak és kacsáknak országa és birodalma, békát és egyéb vízi herkentyűt esznek benne, meghíznak tőle, s szép fehérre mosakodnak az orvosságos vízben, de a mellük fehér tollát nem tépi senki dunyhába, párnába való töltelékül, mivelhogy minek? S kinek? Haj-haj, nem tudja ezt a sorsot az, aki nem próbálta.

Most is, nemrég, ahogy vacsorálnának a béressel, nyafogván valami téltúl megfőzött birkahúson, azt mondja a béres:

– Hát én Szent Mihály napján túl nem maradok.

– Nem-e? – kérdezi Ótott Bús János.

– Hát nem.

– Hát bántottalak?

– Nohát, azt nem.

– Hozzád nyúltam-e vagy egyszer is?

– Azt se mondhatom – szól a béres, a kutyának a csontot odavetve –, de nem maradok. Olyan ez a tanya, mintha temető volna, kend mög a csősz benne.

Hát ez az. János meredten bámul a tálba. Csakugyan ez az. Már a béres is elunja. Hát hiszen ami azt illeti, gyermekkacaj, asszonynóta régen száműzve vannak innen. Rég volt, mikor asszony főzte a vacsorát. Még régebben volt, mikor járt-kelt, s a csikókat hajkurászta a gyermek, és hangos lármájára gágákat kiáltoztak a libák, háphápokat a kacsák, ellenben a mérges kanpulyka úgy vélekedett e csínytevések fölött:

– Hududududubuduru!

Csakugyan, a béresnek igaza van. Koporsó ez a ház, fekete emlékek vannak benne elvermelve.

– Miért nem néz kend asszony után? – mondja a béres.

– Talán, hogy neköd házasodjak? – véli Ótott.

A béres becsattantja a bicskát, amivel evett.

– A kend dolga – mondja –, hogy kinek házasodik kend. Neköm ugyan hiába házasodik kend, mert neköm van röndös szeretőm. De én ebben a szótalan életben tovább nem maradok. Mért nem mén be kend legalább néha a városba, széjjelnézni egy kicsit? Hátha találna ott valami alkalmat?

Alkalmat. Miféle alkalmat? Bolond ez a béres, azonban némi igazsága van neki. Miért nem megy be Ótott Bús János tekintélyes földbirtokos és választópolgár olykor a városba? Hát miért nem megy be, a jó hajnalhasadását a kerek világnak…

Körülbelül ennyi hangulatfestés szükségeltetik ahhoz, hogy mindenki megértse, hogy Ótott Bús János ezen elhagyatott bürgevacsora után miért készíti elő az asszonyról maradt menyasszonyi ládából az ünneplő fekete ruháját, a keményszárú rámáscsizmát s az ünnepnapra való finom fehér inget, amelynek szövetét János nyaka körül piros porcelángombok csatolják össze. Vannak ugyan ilyenfajta gombok kékek is, de efelől már nem lehet tenni, mert az ízlés különböző.

Ezen ruhákba másnap reggel János beleöltözik. Ünneplő kalap a fejében, csizma a kezében. A vasút ugyanis nem messze van, alig másfél óra járás, odáig gyalog is el lehet menni, miután azonban az útszéli virágok kora reggelen még harmatosak, a csizma kézben viendő. Ellenkező esetben a János előtt bókoló virágok annyira körülcsókolják a csizmaszárát nedves csókjaikkal, hogy arról minden valódi ünnepi fényesség lemarad. Jobb tehát a vasúti állomásig a csizma a kézben, vagy a két fülénél fogva összekötve, a vállon. Továbbá a puha, harmatos homokban mezítláb haladni gyönyörűség, sőt egészségi szempontból is ajánlatos, a tudósok is így tanítják Becsben.

Most Bús nem bánná, ha jönne vele valaki szemközt, s megkérdezné tőle:

– Messzi-e, Ótott bácsi?

Bús negédesen megrázná a vállán a csizmákat, s az mondaná:

– Hát csak be egy kicsit a városba, a vonaton, telektálódzni…

Azonban nem jön az úton szemközt senki. Jánost csak az öreg kutyája kíséri, az is csak a kisteleki határig, mert abban a határban van az állomás. Az idegen törvényhatóság határát azonban a kutya elérvén, visszafordul, s többé nem törődik a gazda személyes védelmével, mondván – királyi szabad határunkból minek mégy ki?

János már egészen közelre ér az állomáshoz, amikor kőkereszt aljában leül, s a fényes csizmákat a lábaira illeszti. Ez így meglévén, János egészen takaros. Olyan öreges-takaros.

A vonat, úgy látszik, csak Jánosra várt, mert nemsokára az állomáshoz érkezik, és viszi is tovább, mert egy ilyen vékonyas kis öreg meg se kottyan neki. Persze, más az, mikor gőzbika van a kocsi elébe fogva, mint ló. Így idővel be is érnek. János már az úton elgondolta, hogy miként tölti a napot. Majd nézelődik, mert már régen nem volt bent. Mindenesetre szivarozik egész nap, az lesz az első dolog, hogy szivart vásároljon. De már az állomáson, ahol sok mindenféle előre-hátra törtető-csörtető utas nép van, kissé megzavarodik. Mert némely dolgok már nem úgy vannak, mint azelőtt. De azért csak leér a furfangos épületből, amely olyan, mintha földszintes volna és mégis emeletes, és tömérdek lépcsője van neki, pedig egy padláshoz elég egy följáró is.

A villamos vasútat erősen megnézi Ótott, mert ez is új kitalálás, de azért egyenesen megy a vasút, mert drót van fölötte, bizonyosan az mutatja, hogy merre haladjon. Sok mindenféle új dolog van, és a kis vendéglőben, ahova János reggelizni betér, egy gép úgy kiabál, mintha ember volna, mégsem viszi be a rendőr.

– Miféle dolog ez – kérdezi János –, hogy ez a masina így kiabál?

– Dobjon kend be a szájába egy hatost – biztatják –, akkor majd még jobban kiabál.

– Íme – gondolja János, már megint egy új gép, amit pénzemésztésre csináltak. No, rajta ugyan nem gazdagodik meg a komédiás. Akad úgyis más bolond, aki beleereszti a gépbe a hatost, s a különböző nótázásokat most már János is kedvtelve hallgatja, mert a mulatság ingyenben van. Elidőz, egyik pohár bort a másik után parancsolja ki az asztalra, s mikor a gép-masina a Kossuth-nóta után a Jaj, de huncut a német-be kezd, János azt mondja:

– De már ebbe belejárulok – s egy hatost szintén a gépbe ereszt.

Nem lehet csodálni, hogy a szerény kis paprikás-reggeli így egybefolyik az ebéddel. Az ebéd ugyan szintén csak paprikás, de van mellé egy másik étel, ami a kintvaló egyszerűbb életben ritkaság: marha húsából főtt leves. Szép, jó, illatos sárga leves, zsírpillangók sűrűn úszkálnak rajta, és olyan kanalat adnak mellé, hogy ha ez nem egészen ezüst is, de az apja bizonyosan az volt.

– Ez aztán az étel – véli magában János.

Azonban már itt az ideje, hogy gyerünk tovább. Tapasztalatokat kell szerezni. János már vidám, mert mikor kifizette, amit kellett, a távozás előtt még két ízben is megkérdezi, hogy ki van-e már minden fizetve?

Tovább most az utcára. A népek közé. A városi nép furcsa. Az utcán látható, hogy ötven ember is jön erre, ötven ember is megy amarra. Az emerről való megy amarra, az amarra való megy emerre: miért nem marad valamennyi otthon?

Gondolatait így fűzné egymás után János, kissé imbolyogva, amikor a sarkon egy menyecskeforma-lányforma fehérszemélybe ütközik. Azt mondja:

– Nini, hát maga az, János bácsi?

Jánosnak ugyan semmiféle sejtése nincs affelől, hogy ez a menyecskeforma ki volna, de hát mégiscsak látszik rajta, hogy ismeri, mert íme, néven szólította. Nini, hát ki lehet ez, meg mi lehet ez? Mert amúgy igen csak formás és tetszetős. Nézd el, nézd.

– Na – mondja a menyecskeforma valóban kitüntető bizalmassággal, karon is fogván Búst –, hát még mög se üsmer! Hiszen én vagyok a Vera!

És viszi is már magával. Az öreg János szokatlan fölpezsdüléseket érez. Nagyon hirtelen beleállapodik a dologba, s egészen természetesnek tartja, hogy ő ismerős, a Vera is ismerős, és a Vera és a János karszügyön fogva sétálnak, valamely elhagyatott kis utcába haladván.

No, minek a szót szóba ölteni. Nem telik bele egy félóra sem, hogy a János és a Vera valamely lebujfélébe lépnek be igen előkelően, ahol igen barátságosan fogadtatnak. Ez a találkozás örömére történik, s Jánosnak ezúttal oda szolgál az esze, hogy éljünk már egy kis jóvilágot is. Feketekávét parancsoltatnak, szivart, papírszivart, és az asztalra más italokat is tesznek. A Vera egyszer csak kirúgja maga alól a széket, és táncolni kezd meg énekelni. De nagyon alkalmas ez mind a kettő. Az égből vagy a pokolból egy cimbalmos bepottyan, s veri a húrokat. János egyszer csak azon veszi magát észre, hogy ugyancsak táncolja a Verával a csárdásnak a frissit.

A Vera azt mondja, hogy most pedig már itt az ideje, hogy az állomásra menjünk, hát fiákert kell hozatni. Hát ez igaz, hozzanak fiákert. Hoznak. A Vera azt mondja, hogy neki előbb el kell mennie a nagyságájához, mert csak az adhat neki engedelmet, hogy kimehessen a János bácsival a tanyára. Majd elmegy a fiákeren, s mindjárt visszajön. János ezt fejbólintásokkal hagyja helyben, mondván:

– Tüsztölöm is a nagyságát…

Vera aztán ezzel úgy elmegy a kocsin, hogy többé vissza se jön. János ezt csak későbben kezdi megérteni, s most már mindenféle szemrehányásokkal illeti a korcsmáltató asszonyt.

– Hát – mondja amaz nagy ártatlansággal –, azt hittem én, hogy a maga menyasszonya.

Erre nemigen lehet mit mondani.

– Hát hiszen – szól zavarodottan János –, hát hiszen…

De már csakugyan menni kellene. Fizetni kell annál is inkább, mert a számla összeírása irányában nagy buzgalom mutatkozik. János kinyitja a tárcát, s mélyen belenéz. Van benne egy húszkoronás bankó.

– Jaj – hördül fel –, három húszkoronást hoztam be én!

– Jaj – mondják neki ugyanúgy –, a többit bizonyosan kitáncolta onnan a kend menyasszonya.

János így mindenképp megcsalatva látván magát, dühösen távozik a mulatság színhelyéről. A rendőrséget keresi meg, ott a panaszát előadja. Írást csinálnak róla, mondják, hogy utána is néznek, csak most már menjen haza. Majd a jövő héten jöjjön be megint.

A nap így végződött. János hazamegy, s a vasúti állomásról az esti sötétben bánatosan bandukol a tanya felé. Ott sem igen szól semmit, csak lefekszik, két nap föl sem kel, mert össze van törve. De később az egészség helyrejön, s János gyakran gondolkozik a történtek fölött:

– Hej, Vera… Vera…

A következő héten pedig megint csak bemegy a városba. Ezúttal már csak a rendőrségre. Ott ácsorog, jár-kel, tudakozódik.

– Hát csakugyan nem találták mög?

– Nem biz azt. Elszökött az a városból.

– Haj, haj – dünnyögi János. – Hát az baj.

– Ugyan – vigasztalják –, hiszen ha megkerül is, a negyven koronára akkor is keresztet vethet kend. Mert az ugyan már nem kerül többé elő.

Ótott Bús János elszomorodva áll, forgatván a kalapot kezében. Nagy sóhajtás szakad föl a melléből, amikor mondja:

– Hát ha a negyven korona nem is, de leginkább csak a Vera kerülne elő…

1909

JÁNOS VISSZAPÓTOL

János korcsolyázik a tarlón. Az ilyesmi szokatlan foglalkozásnak tetszik, pedig ez így van, ez ellen nem lehet semmit sem tenni. Jóval aratás után való idő lévén, nem is lehet másként. Csizmát ilyenkor viselni nem szokás. A csizma téli eszköz, továbbá nyáron csak ott viseltetik, ahol a nagy homokban a nagy meleget nem bírja ki az eleven emberi bőr, s még egy elhalt állat bőrét kell alá tenni, hogy járhassa az utat. A tarló azonban nem süt, azon lehet haladni mezítláb is. Ez kellemes és hasznos is, mert a csizma nem kopik.

Az ember a földet megszántja, s a búzát beleveti. A búza ennek örül és megnő idővel. A balgatag azt hiszi, hogy az ember csak azért tette őt a földbe, hogy megnőjjön, és ringó kalászaival ékesítse a föld hátát. Nem így van pedig, mert az ember egyszer csak rudakra tűzött éles vasakkal nekiesik, s mind egy szálig levágja és elhordja. A letarolás után nem marad meg a tetthelyen más, csak a tarló. A búzának azon száldarabjai, amik kiállnak a földből. Ezeket nem vitte el a kapzsi ember. Ezek bosszúsan és keményen állnak ott. Ha a gonosz ember arra jár, s rájuk hág, úgy megszúrják a talpát, hogy ezen fenséges teremtés jajgat kínjában. Ha csizmát húz, akkor a csizma oldalát tépik és szurkálják meg úgy, hogy a csizma – akárki csinálta is – idő előtt elemeire bomlik, s miként mandulaszem a fájától, akként válik a fejebőre a talpától.

A megölt búza, mint hazajáró kísértet, így áll szigorú bosszút az emberen.

Az ember azonban csak neveti.

– Hej, kutyafülű – mondja neki –, majd kifogok rajtad.

S mint János is, korcsolyázni kezd a tarlón.

Mert úgy menni a tarlón, hogy rálépjen, az ember: nem lehet. Ellenben, ha a lábát csak úgy csúsztatja rajta, akkor a tarlónak minden ereje elveszett, akkor, akár mint a népek tömegei, meglapul a zsarnok talpa előtt, aki nevetve halad ezen elnyomott lényeken. Kivéve, hogy a veresnadrág kerülendő. A veresnadrág nem szolganövény, mint a búza. Azt nem kell vetni, az a maga szabad akaratából terem ott, ahol éppen neki tetszik. Ennélfogva büszkébb is, erősebb is. Ennek a szárában szokott a kasza kicsorbulni. E kemény legényt nem is kell útba ejteni, hanem csak csendes megvetéssel kell elkorcsolyázni mellette.

Ezúttal a csúszkáló János még erre sem igen ügyel. Lelkében nagy és nehéz mérgek lakoznak, míg a szeme nem veresnadrágokat, hanem bizonyos világosszőke kezes malac lábának a nyomait keresi a földön. Nemigen láthatók azonban. Lehet ugyan, hogy nem is hajtották, hanem vitték.

Mi történt tehát? – kérdezi az oknyomozó történelem.

Nem egyéb, mint ami hol egyikünkkel, hol másikunkkal történni szokott (nem velünk ugyan, hanem a malacunkkal, mert ugyan mink magunk kinek kellünk): hogy ellopatott a malac.

Szép idő volt ezen nevezetes és emlékezetes nap hajnalán. Mikor a tarhonyaszárító csillag fényes, veres dárda gyanánt az égre felkövetkezett, János is kikelt az ágyából, felöltözködvén azáltal, hogy a kalapját a fejébe tette, s kiment a házból az udvarra, megnézni az ólat, mivelhogy a gazda szeme hizlalja nemcsak az ökröket, hanem a malacokat is.

Három malaca volt Jánosnak, mind a három egy testvér. Alkalmas, csendes malacok valamennyien, de éppen ez, akinek már csak az eltűnését állapíthatta meg, volt a legjobb vérű közöttük. Ez egy kiváló, szelíd, virgonc és bátor szőke malac volt, ki a gazdája iránt való rokonszenvéről több ízben tett tanúságot azzal, hogy amidőn véletlen esetekben az ólból kiszabadult, sohasem a János szőlőjébe ment a szőlőt idő előtt leenni, hanem a szomszéd szőlőjében végezte a szüretelést. A másik két jószág ilyen alkalmakkor nem tudott különbséget tenni János birtoka s a szomszéd ingatlana között, s János gyakran mondta is, hogy válóban csak bajnak teremtette őket az Isten. Ellenben kedvtelve szemlélte emezt.

A szomszéd látta ugyan, hogy malac, de elhatározta, hogy kutyának nézi, minélfogva sörétes puskával ráduplázott: a szőlőben. Kár ugyanis régi jó szomszédoknak a mezsgyeszélről különféle mérges kiabálásokkal összeveszni. Puskadurranással könnyebben eligazítható az ilyesmi. Szalad tehát visítva haza Jánoshoz a malac, sok söréttel a fülében meg a bal pofájában.

– Ó, én ártatlanom – gondolta János, s a bal pofából bicskaheggyel kiszedte a söréteket, ellenben a fülben bennhagyta valamennyit, mondván, hogy ott se nem árt, se nem használ. Különben is a malac már igen visítani kezdett, s János nemigen akarta a szomszédnak tudtára adni, hogy a kutya tekintetében tévedett.

Vannak balesetek, amelyek csak rövid ideig hátrányosak, később azonban az egészséget fokozzák. Nemrég történt, hogy a megvakult Dávid Dávid részeg korában az úton úgy nekiment a jegenyefának, hogy majd szétcsattant a feje, s azóta ismét kinyílt a szeme világa. (Lehet, hogy ezt még idővel majd az iskolákban is tanítják.) A szőke malacnak sem ártott meg a sörét, ellenben ezen ügy után oly tekintélyesen nőni és emelkedni kezdett, hogy János olykor már tegezni sem merte. Néha azt mondta neki, hogy: maga.

Mondaná ugyan most már akár mindennap is, hogy maga, de kinek mondja, mikor e harmatos hajnalon nyilvánvalóvá vált az égbekiáltó rettenetesség, hogy a malac az éj folyamán eltűnt, ismeretlen helyre távozott, s azt sem mondta, hogy befellegzett. Hát hová lett? Hát ki tudná? A testvérei csak röfögtek a kérdésekre, egyéb feleletet adni e tájékozatlanok amúgy sem tudván.

János ezért korcsolyázik most a tarlón, mert nyomoz. Úgy hívják ezt a foglalkozást, hogy csapásozás. Keresi a csapást, amelyen a malacot elvitték. De hiába. A homokon még talált némi nyomokat. A homokon egymástól úgy lépésnyi távolságra apró, vékony, finom vonalak látszottak, amelyekről a puhatoló természetbúvár megállapította volna, hogy e helyeken az éj folyamán giliszták vagy egyéb apró kukacok tartották országgyűlésüket, János ellenben azt állapította meg, hogy e nyomok olyan ócska subadaraboktól származnak, amiket a szőrivel kifelé azok a férfiak kötöttek a lábukra, akik az éjjel elvitték a malacot.

Ahol azonban a homokos út megszűnik, s kezdődik a tarló, ott elvesz a nyom is. János bolyong egy ideig, de azután eredménytelenül tér vissza a tanyába. A lábát ott, ahol megvérezte a veresnadrág, bekeni kocsikenőccsel. Mondják ugyan, hogy a nyúlháj hathatósabb.

Az idő múlik, s a múló idő minden sebet begyógyít, lábakét és szívekét egyaránt, mondja a régi tanítás. Az ősz elmúlt, s már mindenki a fejébe tette a sipkát, akinek van. A nyakakat is szokás kendővel körülkeríteni ezen időben. A kutyák fölhúzták a télibundát, az üszők hazajöttek a pusztai legelőről, öreg varjak befejezték már a tanítást a fiatal varjúk irányában afelől, hogy miként kell fogni a mezei egeret. A sötét világ kezdődik, amikor alig dereng, máris alkonyul. Nagy csendességek történnek, s csak ilyenkor tudható teljes bizonyossággal, hogy Frantzia Pál veszekedni szokott a tanyaudvarban a feleségével, mert nyáron égi intézkedés van téve afelől, hogy a madarak éneke elnyomja a káromlás szavát. De most az ég is beborult, szürkén és ólomszínűen lóg a néma házak fölött, mintha rájuk akarna szakadni, amitől isten mentsen, mert akkor alighanem megint visszatérne a földre az öreg Szabados végrehajtó.

A hajnali sötétségekben olykor tüzek látszanak, hol erre, hol arra. Alakok járnak körülöttük, s árnyékukat messze végigveti a földön a szalmaláng. E rejtélyes emberek ilyenkor pörkölik szalmatűz mellett a sertést, egyéb mulatság a téli idő napjaiban amúgy sem lévén. A disznótorok évadja ez, amikor az ember a malacot, amit félesztendőn át hizlalt, egy nap, egy éjszaka a föléteti a vendégeivel. S az emberek gondok között számolgatják, hogy mikor vágjanak, mint ez a városokon is szokás ünnepélyrendezések alkalmával, hogy két ünnep egy napra ne essen, mert akkor megoszlik a közönség.

János még nem vág, majd a jövő héten. Ellenben torra hivatalos a komájához, az igen hosszú nevű Luklábú Csülkös Monori Kiss Istvánhoz. Ez nevezetes férfiú, ami a titulusaiból is látszik, mert akire ennyi gúnynév ragad, annak furfangos embernek kell lennie bizonyosan.

Hát János elmegy a torba. Nem messze van, csak egy félóra járás. Szép tor, még szódavíz is van. Ez különben ilyenkor szükséges. Tömérdek szódavizet belekevernek előzőleg a borba, hogy idő előtt be ne rúgjon a vendégkoszorú. Hétköznap nem isznak bort, így nincsenek hozzászokva, s hamar megárt nekik. Ennélfogva sok szódát öntenek a borosüvegbe, mielőtt az asztalra tennék, s azután az asztalon még mellé állítanak két üveg szódavizet is. Ezt belefröcsögtetni a pohárba: előkelő s ritka alkalom. Fröcsögetik is hát ugyancsak, s bár így voltaképp a sötét sillerbor által megfestett szódavizet vedelik, mégis elkábulnak idővel e szokatlanságtól.

A lámpagyújtatnál az asztal mellé ülnek, s Jánosnak, érdeme szerint, előkelő hely jut. Ami villa van a háznál, mind a tányérok mellé tették, akinek nem jutott, annak ott van a háztető. A háztetőből kihúzott nádszálból könnyen farag villát az, akinek bicskája van, olyan tökéletlen ember pedig nincsen, akinek bicskája ne volna.

Ami a tálalást illetné – mondjunk valamit a tálalásról. Városokon azt nem tudják, hogy a tisztesség úgy hozza magával, hogy az asztalfő előkelőbb népei a legszebb falatokat kapják, míg az asztal végén ülőknek elég jó az apraja is. Ennélfogva az asztal elejére tett tál tetején szép nagy darab húsok foglaltatnak, éppen ezen oknál fogva vezérhúsnak neveztetvén. Továbbá annak, aki a porcogósat szereti, a boldogultnak a fülei is ott vannak. Bár igazság szerint abba a böndőbe volnának töltelékül valók, amelyet némelyek gömböcnek, míg mások hozzáértőbben kispálanyjának neveznek.

János kiemel a tálból egy darab vezérhúst, s megeszi, miután mást mit is tudna vele csinálni. Jó. Hát csak hiába, a friss hús az friss hús. Azután azt mondja magában:

– Gyere no, fül.

Kiveszi. Szép nagy füle volt a boldogultnak. János a villán forgatja s nézi. Azután beleharap. Ugyanekkor különböző fájdalmas vonások olyképp ülnek ki János barnapiros arcára, mint ahogy a verebek a verébdeszkára szoktak.

– Ajnye a jó reggelét – mondotta János –, mi van ebben a fülben: kitörte a fogamat.

Csakugyan: János szájából előkerül egy fog s két darab fekete golyó. Hát ezek micsodák? János tűnődve piszkálja. Sörét ez. Hát csakugyan sörét, bátya.

János a fület a tányérra bővebb megvizsgálás okából maga elé teríti. Bicskájával a paprikás lét róla lekaparja, s a fül boncolásába kezd. Jönnek ki belőle a sörétek. Itt is egy, amott kettő, a negyedik, együttvéve vagy tíz. Nézd csak, nézd. Hát micsoda ez? Nyúl volt ez a disznó?…

Most hirtelen, mint égi fénylobbanás, támad föl János lelkében az ellopott, sörétes fülű malac emléke. Hát hiszen ez az! János eleinte mérgében nem tudja, hogy belevágja-e a bicskát Monoriba. De azután mégiscsak nem szól semmit. A söréteket lesöpri a tányérról a földre, s féloldalt Monorira sandít. Hogy bújna bele az ördög. Monori, ahogy a bort hordja, arra megy éppen, s kérdezi:

– Jó-e leginkább az étel?

– Hát már csakugyan – mondja a többivel János is. – Ilyen nem mindig adódik elő malacban.

– Hát hiszen – felel büszkén Monori –, akit én nevelök…

(Ugyan hogy nem szárad el a kezed?… – gondolja János.)

Később kimegy az udvarba, megnézi az ólat, s azt mondja: – jól van. Ugyanis van ott még két malac, alszanak és álmukban röfögnek az angyalaikhoz. S János még éjfél előtt elköszön, mert messze van, mire hazaér.

Télen bajos malacot lopni, ha hó van, de ha hó nincsen, lehetséges, mert a kocsinyom nem látszik meg. Kocsi kell hozzá ugyanis, mert nem szopós malacról van szó, hanem anyányiról. Olyan kocsi kell, amelyik nem nagyon zörög, süketkocsi szokott az ilyennek a neve lenni. Egy ló elegendő elébe, mert így kevesebb lólábat kell ócska szőrdarabokba bekötözni. Ez azért kell, mert akkor nem hallatszik a lódobogás. Bár hiszen Monori Kiss Istvánéknál jó mélyen alszik most mindenki, az asszonyfélék a fáradtság, az emberek a szódás bor miatt. De azért meglehetős mennyiségű pálinkás kenyér kell a malac gyors leitatása céljából, a malac ugyanis egészen másforma, mint az ember: ha be van rúgva, hallgat. Még akkor sem szól, ha viszik. Egyébként hurkos kötéllel az orrához lehet kötni a száját, hogy ne visítson, de ez, mint a gyakorlat mutatja, nem is szokása, ha elegendő pálinkás kenyeret adtak neki. Még csak a kutyák elintézése volna hátra. Zsíros kenyérrel, pörkölt szalonnával azok hallgatásra bírhatók más esetekben, mert éhesek szoktak lenni. De most a toron azok is kaptak enni eleget, tehát más eljáráshoz kell folyamodni. Ez kissé különös dolog, a lényege abban áll, hogy – különben ej, ne kössük minden titkunkat a csendőrök orrára, úgyis nagyon tanulmányosak már.

Elég abból annyi, hogy János az egyik malacot még azon hajnalban elviszi a komától, azonban becsületből csak a kisebbiket. De még le is vágja a kocsiszínben sebtiben, elnagyolva, s a nagy darab húsokat a padlásra viszi. Csak akkor fekszik le, mikor már világosodik. De nem tud aludni, mert hiába, az izgalom mégiscsak izgalom. Pipára gyújt, s olykor nagyokat nevet magába befelé azon, hogy most meg Luklábú Csülkös Monori Kiss István korcsolyázik a tarlón.

1910

SZIRTESEK A PARTOK

A templom nevenapján nem volt hideg, pedig Miklós napjára esik a templom nevenapja. Más esztendőben már ilyenkor szigorú hidegek szoktak lenni, a hajók a vízről mind eltakarodnak, és nagy jégtáblák zajlanak. Lehet ugyan, hogy még majd idővel összefagynak a vízből a nagy jegek, de ez nem bizonyos. Tavaly kemény tél volt, hát kétszer egymás után talán csak nem lesz. Nem is szokott, bármit beszéljen a kalendárium s mindazon egyéb tudósok, akik jövendölésekkel foglalkoznak. Nem sokat lehet az ilyesmire adni, mert a táltosok ideje letelt, s egyre ritkábban születnek olyan emberek, akiknek két sor foguk van alul. (Olyan, akinek felül is két sor foga nőtt volna, sohasem is volt, mert minek volna az ilyen ember.) A vadliba még éjszakánkint igen csak röpdös a magasban a víz fölött, s ha a város fölé ér, oktalan módon kiáltoz. Napfény is van, s a sündisznó sem ment még el aludni, mert homokásás közben még nem található. Tegnapelőtt szivárvány volt, a légy némely része is föltámadt e csudálatos téli időben, sőt olykor mintha hallani lehetne a szúnyog szárnyának halk zizzenését. Bár csak az esti órákban. Továbbá – látnivaló – a kutya szőre sem vastagodik, s a holdnak olykor, különösen fölszállat idején, olyan piros fényességei vannak, mint Péter Pálkor.

– Ez jó világ – véli Szűcs Pál –, mert most éppen olyan meleg van odakint, mint idebent.

Ez ritkán fordul elő, mert rendszerint hol kint van hidegebb, hol bent van hűvösebb. A hajózatra ennélfogva most igen alkalmatos idő van. Talán abba sem kell hagyni az egész télen.

– Ugyan – mondja Kopasz József kormányos – huszonnégy vagy negyvennyolc, aztán itt a hideg.

Baráczius Ferenc, öreg vízi ember, így a parton állván, néz. Néz maga elé, néz a vízre. Azután a fűzfákra a töltés alatt, azután arra a mindenféle paréjra, amelyeknek a magvait a messzi hegyek közül még a Maros sebes vize sodorja idáig a meleges iszapba, hol is ezen csekély értetlenek fölöttünk élő és egyedül hatalmas Isten úri kegyelméből létre fakadnak. Baráczius ezeket is nézi, hervadottságukat vagy életrekeltüket mérlegeli. Az égre is fölnéz, amely borús és fölleges, amit hiszen mindennap nézni szokott, mert minden hajnalban kelő ember, amint az ajtóból az udvarra kilép, tekintetét elsősorban az égre veti. Nem tagadható, hogy a szelek járása is tanulmányozást igényel, valamint a hold hosszabb időn át, éjjelenkint észlelendő. Továbbá vannak dolgok, amiket nem tud senki megmondani, hogy miért és hogyan vannak, de az bizonyos, hogy vannak. Vannak esetek, hogy a hajó oldalán a víz fölfelé folyik, s vannak esetek, hogy a hajóról a tyúk minden ok nélkül a vízbe ugrik, úszni sem tudván. A hajói tyúk más, mint a parti tyúk, mert amannak homokban való fürdéshez módja nem lévén, természetében és lelkében másformává alakul. Egészen hasonló állat a hajói kutya, amely a gőzhajókkal tart állandó háborúságot, s leginkább házasság nélkül való életre kárhoztatva lévén, életét a komolyabb fajtájú elmélkedések között tölti. Ki gondolná, pedig valóságos dolog, hogy az olaj, amely a hajó csárdájában a Mária-kép előtt kis edényben ég, bár egyazon üvegből öntötték, néha szépen világol, néha serceg, míg olykor füstöl, a szentképből fekete Máriát ily módon készítvén. A pók is különös, a nagypók különösen, amidőn születendő fiait még a tulajdon testén viseli: ez az állat ilyenkor különösen mélyreható gondolkodásokba látszik keveredve lenni.

Baráczius Ferenc hallgat, a többiek is hallgatnak, illő tisztelettel. Gondolkozásokat zavarni nem alkalmas, nem is célszerű. Ferenc egyszer csak azt mondja:

– Hideg lössz…

– Ugye mondtam? – fakad ki diadalmasan Nagy Feczó Gergely.

– De – mondja Baráczius Ferenc.

– De… – mondják az emberek.

– De – mondja Baráczius Ferenc öreg hajós – olyan hideg a télön nem lössz, hogy hajózat ne lögyön. Aki akar, möhet.

A mondott dolgoknak aszerint van különböző értelme, hogy a mondott dolgokat ki mondja. A kimondott mondás Barácziusnál másként magyarázandó, mintha Nagy Feczó Gergely mondta volna. Tehát: hideg lössz.

No jó. Ennyit úgyis tudunk, tél elején állván. De: – olyan hideg nem lössz, hogy hajózat ne lögyön. Értsd meg, embertárs, jó barát és testi vér. A hajózat más, mint a többi utazás. Ha hideg van, úgy megfagy a vizes kötél, hogy az semmire sem szolgál alkalmatosan. A hajós a subát csak arra használhatja, hogy alvásban belefekszik. Nappal nem mozoghat benne, mert dolgaihoz, tevés-vevéseihez fürgeségek kívántatnak. Másként baj történik. Nehéz ruhákban elcsúszik, s leesik a hajóról a vízbe. És a nehéz ruhák vízzel hirtelen teleszívódván, elmerül végképp, hiába csáklyáznak utána.

A hidegségnek másik baja pedig a jég. Ha nagy tömegekben úszik lefelé, nem lehet ellene haladni. Szörnyű hatalmukkal mindent elsodornak és oldalt vetnek. Ha nem volna igaz, talán el sem lehetne hinni, hogy ezek az úszó jegek, amik csak megfagyott vízdarabok, nagy, nehéz vasláncokat és drótból fonott vastag hajóköteleket úgy tépnek széjjel, mint gyermek a szalmaszálat.

Azonban, ha Baráczius mondja, hogy lehet hajózni, akkor csak előre. Télen át úgyis sok a munkátlanság, keresni nem lehet, de azért a kis házakban lakó kis családok akkor is csakúgy megkívánják a kenyeret, mint nyáron. S aki élelmet meg tüzelőfát nem tud télire adni a kis családjának, annak a sorsa szívszaggató. A pénzt keresni alkalmatos mindig – azonban ehhez Baráczius jóslata nem elég. Rácok kellenek ide, akik lovaikkal a hajót fölfelé vontassák odáig, ahonnan a homokot szállítani lehet. A túlsó partra szoktak a lovaikkal kidöcögni ezek a rácok de ezúttal egy sincsen ott. Legalább nem látszanak.

Most kezdődik aztán a verseny. Lesni, hogy mikor mutatkozik a Stévó, a Péró vagy a Pájó. Ha mind a három jön, nagyon jó. De ha csak egy jön, akkor csak egy hajó indulhat. Amiből megint az következik, hogy csak egy hajó legénysége kereshet. S az emberek, akik egyébként jó barátok, a kenyérharcban versenytársakká válnak. A hajók az innenső oldalon vannak. A rác a lovaival csak túlsón jelentkezik. Hát lesni kell. Lesik a parton vagy a parti korcsmában. Szalad be egyszer a korcsmába a Balog Pista:

– Ladikba, embörök, gyün a rác.

A hajók legénysége ladikba ugrál. Aki előbb ér át a kötéllel, amelyen majd a hajót áthúzzák, az egyezkedik a ráccal. A verseny veszedelmes, mert némelyiknek a korcsmai várakozásában már megártott az ital, s ahogy a partról az ingatag csónakba ugrik, majd kibillen belőle a vízbe.

A Balog Pistáék legelőbb érnek át: ott van a három ló, de a Péró rácnak csak a fia van ott, valami tizenkét éves gyerek.

– Hát az apád?

– Otthon – mondja a gyerek.

– Az ördög vigye el. Hát miért nem maga van itt?

– Beteg, fekszik – mondja megint szomorúan a gyerek.

– Hát aztán te mit akarsz itt a lovakkal?

– Fuvart keresek.

Fuvart. Egy tizenkét éves gyerek. Nevetséges volna, ha olyan szomorú nem volna, hogy a Péró fekszik, s ez az apró gyerek kénytelen a beteg apjára keresni. Elég hidegecske van, a gyerek reszket rongyaiban, s félve néz a felnőttekre, hogy kap-e tőlük fuvart, nem kergetik-e el.

– A fene egye meg ezt a világot – mondja elkeseredve Felföldi János öreg hajóslegény. – Én is dolgoztam az apámmal tizenkét esztendős koromban, de így már csak mégse eresztött volna el három lóval ilyen időben.

Balog Pista ránt egyet a vállán:

– Az ő dolguk – mondja. – De hát föl bírja-e ez a gyerök húzatni a hajót a második fövenyig, mert az első víz alatt van?

A gyermek reménykedve, félve szól:

– Fel, fel. Voltam már. Apámmal. Voltam, tudok otan járás. Apámmal tudok otan járás én.

A hajósok összenéznek. A gyerek szemében megcsillan a könny.

– Apám nagyon beteg – szepegi. – Anyám küldte engem keresni fuvar. Nem van pénz házba.

– Az ördög bújjon belétök – gondolja Felföldi János –, minek házasodtok ilyen világba. (Ő maga ugyanis agglegény lévén.)

– Hát induljunk, no – véli Savanya Pál. – De ha ezt a gyerököt leüti a partról a kötél, ki felel érte?

– Oh – repesi a gyermek örömmel –, engem nem leüt kötél. Én tudom járás otan.

No jó. A hajót áthúzzák, a lovakat a kötél elé kötik, Balog Pista a kormányhoz áll, a többi ember, ahol csekély a víz, csáklyával tolja a hajót, segítvén így a húzásban a gyerek lovainak. A gyerek megy rendesen. A kötelet átveti ott, ahol kell, a lovakat szólongatja, haladnak is.

– No nézd – mondja Balog Pista, kedvtelve nézvén a kormány mellől a partra –, miből lesz a tollas egér?

– Jó, jó – mormogja Felföldi –, akivel oldottál, avval köss. Nem tudom, avval kötünk-e ma ki, akivel eloldottuk a partról az edényt.

Azonban rendben megy minden. A gyerek ügyeskedik. Az egyik Haó!-ra rendesen megáll, a másik Haó!-ra rendesen megindul. Az út ugyan nem jó. A vizecskének kicsit erős a sebje. A szél is szemközt jár. S következnek a szirtes partok. A jó reggelit néki – gondolja Felföldi –, akivel oldottál, avval köss, vigyázz…

A felső kabátot leveti.

– Kendnek melege van? – kérdezi Savanya. – Tán pálinkával fűtötte be kend a kályhát?

– Hallgass – mondja Felföldi, s néz a partra.

Nézhet. Az ember meg a ló eszes állat. A hajóhúzó ló tudja, hogy mi az a szirt. Az ember is tudja, s egyik a másik is beljebb húzódik haladás közben. De a gyerek még nem ember, az ezt nem tudja. Pedig épp itt a kötelet is emelgetni kell. A gyerek szalad, fut, igyekszik, hogyne, mikor a májkója azért küldte, hogy pénzt vigyen haza. Egészen a homokszirt szélén fut.

– Ahun a! – kiáltja Felföldi. – Az apád teremtésit!

Csak egy kétségbeesett sikoltás hallatszik, s ahogy mindenek odatekintenének, láthatják, hogy a fiú alatt a szirt széle leszakadt, s esik a fiú a magasból bele a vízbe, az ostorral a kezében. A szirtes part alatt örvény van, forgatag, úgy hívják azt, hogy limány. Hát abból ugyan elevenen nem kerülne elő a gyermek, ha a hosszú csáklyával Felföldi a vízbe nem ugrik. Nézhetik a hajóból, hogy mit csinál, mert a lovak okosak, a lovak tudják, hogy valami baj történt: a lovak a parton megálltak. A csáklya bolond eszköz. Annak a kampójával el lehet találni a víz alatt vergődő ember ruháját, hogy beleakad, de hegyével ugyanakkor keresztül is lehet szúrni a halállal ott lent viaskodót, hogy hamarább érjen a másvilágra. De a csáklyakezelés egyszerű és mérges tudósa nem szúrja vele keresztül a gyereket, hanem a ruháját találja el a kampóval, s a halak országából magához húzza, vállára emeli, s lábalja vele a vizet a hajóig. A gyerek hamar föleszmél, mert nem sok ideig volt oda alá.

– Az enyim lovak? – kérdezi, ahogy kinyitja a szemeit.

Savanya a vasmacskát veti ki, hogy a lovakat szintén ne rántsa a szirtről a vízbe a hajó, s azt mondja:

– Ördög bújjon a lovadba, mit törődsz velük?

Balog Pista kihozza a hajó-gulibából a subáját. Ócska ugyan, de jó lesz azért a gyereket beletakarni.

Azt mondja Felföldi:

– Adjátok rá az én felöltőmet, aztán fektessétök le a gulibába. A subát adjátok ide neköm, majd hajtom a lovakat.

A többi értetlenül néz rá:

– Kend? A lovakat?

Mert ez hihetetlen. Hajós létire? Kocsisság?

– Hát – mondja sötéten Felföldi –, hát csak nem mögyünk szégyönszömre haza?

Már menne is kifelé a partra, azután az eszibe jut valami, s elneveti magát:

– Az ördög bújjon a kölkibe! Hát még most is a kéziben van az ustor.

1910

BESZÉLGETÉS

Ülök a tanyaház udvarában, és Twain Márk úrral társalkodok. Okos ember lehet ez a Márk, mert igen szép dolgokat írkál, és lépten-nyomon olyan furcsaságokat mond, hogy azon nevetni kell. Azonközben jön egy legény egy korsóval a kútra. Ez a víz ugyanis híres a jóságáról, s így a szomszédok nem sajnálják az értemenés fáradságát, hogy étel után jó italt ihassanak, ami itt nem nagy távolság. Azt mondja a legény, ahogy az udvarba ér:

– Dicsértessék a Jézus.

– Mindörökké – felelem.

– No – mondja –, elgyüttem egy kevés vízért. Itt kapálunk ma egész nap az aljban.

– Biz azt jól teszitek.

– Már – adja föl megint a szót – nem tudom én. Szörnyen süti a lábamat a homok.

– Hát már meleg lesz. Csizmát húz ilyenkor, aki ésszel él.

– Nono – hagyja helyben –, én is csak azt teszem mindjárt.

Fölhajtja a kút födelét, és lenyomja a vödröt a vízbe. Vigyázva kell az ilyesmit csinálni, mert a kút a jégverem egyúttal. Abban hűl korsókban tejtől, savótól kezdve mindenféle ital. Baj volna, ha valamelyik eltörne. Azután fölhúzza a vödröt, megtölti a korsót, s újból szóba kezd.

– Hát – azt mondja –, maga meg firkálgat.

– Nem biz én. Olvasok mostan.

– Aztán melyik jobb? – kérdezi nevetve.

– Tudja isten. Ha az ember jóízűt firkál, éppen csak annyi, mintha jóízűt olvas.

– No – véli erre –, én már csak inkább kapálok. Tudja, az ember keze elnehezedik. Mán ha levelet kell néha írni, fél nap írom. Minden betűt úgy külön-külön rajzolom bele… Látja, pedig az iskolában jó fogalmam volt nagyon, az öreg Sári Mátyás most is mögmondhatja, mert énrám volt büszke a vizsgákon. Nem azért mondom, mert éppen én voltam, de így van valósággal.

– Szoktál levelet írni?

– Szokok. A bátyám, a testvérbátyám oda van a császár emberének a Kataróba. Ha levelet küld onnat, én írom neki a mását. Messzire mén a levelem. Három nap mén a gőzösön. Egy nap tengeren hajó viszi.

– Hát biz az messze van. Aztán rég ott van már bátyád?

– Gondolom azt. Most ősszel már majd szabadul. Én meg majd elmegyek helyette.

Félig mosolyogva, félig szomorúan mondta ezt. Katonának elmenni mégiscsak virtus. Mert annak csak a legények elejét viszik. Legények elejének lenni nem kis dolog. Azt a lányok is más szemmel nézik. Ha pedig idejét töltvén, haza kerül, az mindjárt más ember, mint a többi. Járt különféle földeken. Sokat tud, majd annyit, mint az öregek. Az öregek pedig e vidéken sokat tudnak, mert ők még Velencében és Milánóban jártak annak idején az ezreddel. Persze, annyira ma már nem mennek a regimentek. Nem olyan a világ, mint volt.

Fölvette korsóját a legény, hogy megy. A pusztai csöndben messziről muzsikaszó hallatszott. Azt a nótát fújta:

Kivirágzott már a búzatarló,
Jaj, de szépen szól a sárgarigó.
Jaj, de szépen szól a fülemüle…
Közeledik október elseje.

– Hallja? – szól a legény. – Ezt nekem fújják.

– Fújják?

– Fújják.

A nóta pedig éppen úgy hangzott, mintha hegedültek volna. Nem valami jól, de élesen szólt a hangja, s messzünnen szállt idáig vetések, szőlők és gyümölcsfák fölött.

– Nád van ott a szomszédságban, ahol kapálunk – magyarázta a legény. – Abból sípot szokás vágni, azon aztán nótát fújnak. Mán aki érti. Van két legény, igen tudnak hozzá. Most folyton szaggatják vele a szívemet… Pedig tudom én anélkül is, hogy október elsején be kell rukkolni.

Elég szomorúan beszélt, és lóbázta kezében a korsót.

– Úgy hát – mondom –, bizonyosan a szeretődet sajnálod?

– Nono – felelt lassan.

Úgy lehet, el is pirult, de barna arcon nem látszik meg az ilyesmi. Úgy láttam, sóhajtott is egy keveset, és azt mondta:

– Sok mindönt sajnál az embör.

Valóban igaza volt. Lehet sajnálni a szeretőt is, de lehet sajnálni a fákat, a mezőket, a tarlót, a rigót, amely füttyög, a szarkát, amely cserreg, s a fákon röpdösve messze kísérgeti az embert. Mind lehet az ilyesmit sajnálni, és ezeken felül még sok más dolgot.

Elment anélkül, hogy köszönt volna. Úgy látszik, nem tetszett neki a beszéd. Pedig nem akartam bántani vele.

Kisvártatva hallatszik, hogy jön a kapás a puskával. Odajárt a szőlőt kerülni, mérges, mert messziről hallatszik a lármázása:

– Hogy a mennykő csapjon bele! – véli az öreg.

Mikor az udvarra ér, kérdem:

– Kibe, János?

Azt mondja a vén ember:

– Valami tolvaj járt itt. Bizonyosan a Török Bálint-almák kedvéért. Láttam a nyomát. Itt van az úton. Gyüvök, gyüvök, nézem. Nincs itt az egész tanyában lélek, akinek ilyen volna a lába nyoma. Még épp a Róza nénié hasonlít hozzá, de az kisebb, aztán a bal lábáról hibádzik is a kis ujja. Idegen nyom ez!

Mondom neki:

– Idegen hát, de nem tolvaj. Vízért volt itt, a Furus Gergely fia. Itt kapálnak az aljban.

– A Furus Gergő fia? – kérdezi. – Hisz az oda van az idejét szolgálni.

– Nem az öregebb, hanem emez. Amelyik most megy el katonának.

Az öreg mérgesen üti le a puskát a homokba.

– Emez? – kérdezi.

– Emez hát.

– No, pedig emez nem megy el az idén katonának. Csak azt csudálom, hogy eddig be nem fogatta a pusztakapitány. Hiszen tegnap este megbicskázta a Fölföldi-gyereket a csárdában.

– Az Imrét? Azt az erős, szép legényt?

– Azt ám. Magam láttam – mondja a kapás, mert csárdajáró vén kujon özvegy ember létére az öreg ma is. – Négyen mentek rá. Valami öt szúrást kapott. De azt mondják, egy bicska vasa beletört a fejébe… Nem gondolnám, hogy az új bort megéri. Csúnya nagy sebei voltak.

– No, azért nagy kár, János bácsi. Igen szép, rendes legény volt. Tán nincs is itt különb a környéken.

– Hát – felelte egykedvűen az öreg ember –, azért ölték meg. Az úgy szokás, hogy mindig a legszebb legényt ölik meg.

– Ugyan?

– Hát – bizonykodott. – Lány miatt történik mindig az ilyesmi.

Gondolkozva néztem a vénségre, hogy milyen kurtán és mégis mennyi igazsággal okadatolja a tényeket.

Az öreg letette a puskát, a szegre akasztotta, s a baltát vette föl.

– Megyek már – mondta –, beverem a tehenek karóját a semjéken, mert úgy nézem, nagyon kirángatták már a földből.

Többet ez irányban Fölföldi Imréről nem beszéltünk.

1910

IDŐTÖLTÉS ÜNNEPDÉLELŐTT

Gyerünk, no – mondják ünnepnapokon a külvárosok és a városszélek kis házaiban –, gyerünk befelé.

Régebben csak az ünnepek délutánján jártak befelé. Régente a város hosszan terjedt a Tisza partján, szinte oda volt nőve a vízhez. De azután terjedni kezdett befelé, új városrészek keletkeztek: ezeknek a lakói már csak ritkán látják a Tiszát. Már pedig abba bele vannak szerelmesedve. A vizecskébe. Azt meg kell látogatni. Meg kell nézni, hogy-mint van a vizecske? Apadt-e, áradt-e? Milyen hajók járnak most rajta? Seprőt, almát, tüzelőfát, mennyit hoztak a tutajosok? Ezt mind megtudni polgári kötelesség, valóban, a vizecske időszakonkint meglátogatandó. Ez egészen úgy van, mint ahogy az unoka tartozik olykor nagyapóéknál tiszteletet tenni. Mert egy ember, aki hónapszámra nem látta a Tiszát: miféle ember lehetne az.

És azután a vízpartján, innen is, túl is, igen alkalmas, csöndes kis polgári bormérések vannak. A Tiszát nézni járt más városrészi vándorok egyet-egyet egy pohár bor erejéig fölkeresnek, az eseményeken elmélkedvén. Hát már csakugyan fölhúzták az új szegedi templom tornyát is. Lám a fürdőházakat is fölhúzták a téli kikötőből, aki akar, lubickolhat. A Merkur hajót meg olyan fehérre festették, akár a hattyú. Ilyen változások történnek e világi forgandóságban. S ezeket meg kell szemlélni ünnepnap délután, ez az idő úgyis a könnyebbfajta mulatozások s elmélkedések számára rendeltetvén.

De ünnepnap délelőtt régente családostul nem volt szokás a belső városba való járás. Templomot közelebb is találhattak. És mindenféle események a templom előtt kihirdetve lőnek. A templomban bent azt hirdették ki, hogy kik akarnak megházasodni, kint pedig egyéb különböző újságokat hirdettek ki hatósági emberek. Így semmiféle délelőtti bejárásra nem volt szükség. Csak később vált ez divattá. Mikor híre ment a külső részeken, hogy vasárnap délelőtt odabent múzeumot lehet nézni. De nem pénzért, hanem ingyen. Ez szokatlan. Mert elvégre panorámák ezelőtt is voltak, amelyekben képeket meg más ritka dolgokat mutogattak hozzáértő csehek s egyéb taliánok, de pénzt szedtek érte. Ez azonban más. Ez nem vászonponyva alatt van, hanem nagy kőházban, s nem cseheké, nem taliánoké, hanem a városé: azaz hogy a mienk. (Voltaképpen csak a tulajdon holmiját megy ide be föltekinteni az ember.)

Nem egyszerre ugyan, hanem lassankint így alakult ki az ünnepi délelőtt időtöltése: előbb a templom, azután a múzeum. Jönnek az emberek az ünneplő ruhákban. Az ünneplő ruhák héten át a tiszta szobában állanak. Az meg ritkán szellőztetődik, mert abban nem szokás lakni, az a szalonnak a magyar ősapja, hétköznap csak akkor nyitják meg az ajtaját, ha szívesen látott vendég érkezik a házhoz. Így fülledt, fojtott benne a levegő, s a ruhák beszívják ennek a szagát. A földmíves ember ünneplő ruhájának ezért van mindig valami különös földszaga. Nem kellemetlen, de nehéz illat. De hát már ezt ők így szokták.

– Eleget levegőzünk tavasztól őszig a mezőn – mondják.

Hát jól van, no, ha másként nem lehet. Azt tartom ugyan, hogy ezt a rossz szokást ki lehetne hozni a divatból apránkint, de akkor előbb a külvárosi apró házak egyik más, szép szokásának, a muskátlis ablakoknak kellene hadat üzenni. Mert a virágcserepekkel telerakott ablakok tábláit bajos minduntalan nyitogatni. Nemegyszer hallottam külvárosi orvostól az észrevételt:

– Bár ne lenne meg az az állítólagos szép szokásuk. A sok virág miatt nem járhat be a szobába a világosság, a napfény, a levegő…

Szóval földszagúak az ünneplő ruhák, s ezeknek szellőztetése ünnepnapokon kívánatos. Ezért viselődnek, s bennük lassan s kellő méltósággal járnak és kelnek az emberek. Ez különösen dupla ünnepek másodnapján látható, amikor az egész család útnak indul a múzeum felé, egyedül a házőrző kutya maradván otthon, ha van (de az is fogy, mióta adózó polgári rangba emeltetett). Az ünnep első napján ugyanis nem eredhet útnak az egész família. Az asszony sehogy sem mehet el hazulról, mert sütés és főzés ilyenkor a dolga. De másnapon már nem gyújtanak a konyhában tüzet, akkor csak azt eszik, ami az előző napról megmaradt. Ilyenkor hát bátran indulhat útnak az asszony is, az eladó lány is.

Hát aztán mennek is. Úgy mondják:

– Óvakodjunk befelé.

És jönnek tömegesen. Aki szereti nézni a népet, hallgatni beszédét, itten ugyan különben élvezhet, mint valamely mondvacsinált népszínmű előadáson. A tömegek a különböző múzeumi szobákban elhelyezkednek, már hogy kinek mi tetszik jobban, és akkor kezdődnek a magyarázatok, a beszédek, s az éremtárban Faragó János odabök egy régi római pénz felé:

– Ezt mög én hoztam haza a Szávábúl, mert ott tanáltuk.

Csakugyan Faragó János, kotrógépes, baggores legény hozta haza. Mert amit találnak, haza szokták hozni. A nép nagy része kósza életet él. Hajós vagy kotrógépes, kubikos vagy téglaverő. Hol a román kormánynak dolgozik várerődítésen Bukarest alatt, hol a Berettyó medrét kotorja, hogy hajózható legyen. A hajós része lejár a Fekete-tengerig, fölmegy a bajor határig, a téglaverő pedig megy mindenfelé, ahová hívják, s ahol munkát kaphat. Mind a földben dolgozik, azt durkálja. Még a hajós is. Mert hajójával megálltában, ha valahol van, a vasmacskát a víz fenekére leereszti. Másnap felhúzván, a vasmacska kapaszkodó karmai között ott van egy nagy darab mamutcsont. Hát, nézi. Többen odajönnek, s megint csak nézik.

– Hát lapickacsont ez, az bizonyos – vélik –, de hát kicsoda nagy barom állat löhetött az, akinek ekkora csontja volt?

Mindegy no, akármilyen volt, a fődolog, hogy az ormótlan nagy darab csontot nem vetik vissza a vízbe, hanem elteszik, s idővel, ha hazaérnek, elviszik a múzeumnak.

– Talán hogy eladni hozták? – kérdjük tőlük.

– Nem, nem – tiltakoznak. – Csak úgy. Úgy gondoltuk, hogy majd mink fölkaroljuk egy kicsit magukat.

Hát jól van. Így történnek a fölkarolások. És a fölkarolt helyre a népek bejárnak. Nagyapó vezeti a kis unokáját, és mindkét karszügyén fogva, fölemeli az éremtári asztalokhoz, hogy láthasson a kis kutyafékom:

– Lásd, István első szent király urunknak ilyenök voltak a pénzei…

Másik ember beleszól:

– Szent volt, de szögény volt. Nincsen egyetlenegy darab aranypénze sem.

A harmadik beleszól büszkén:

– De van Hunyadi Mátyásnak. Ide nézzön kend!

Általán a történelem az, amely leginkább megfogja a lelküket. Ott hosszasan elidőznek. Hibás beszéd az, hogy nincsen a népnek érdeklődése az elei iránt, mert hiszen nagyon is van neki. A képtárban is csak a történelmi tárgyú festmények kötik le a figyelmét. Napkelte, napnyugat, szántás meg miegyéb éppen nem állítja meg az útjában. Lát ő ezeknél különbet is a valóságban. Hanem ami történet van, magyar történet van, azon kép előtt elálldogál, azt büszkén nézi, s magyarázza.

Nemrég a ház lépcsőjén láttam, hogy egy öreg magyar vezet föl még egy öregebb magyart. Azt mondja neki:

– Hát a Bátori Örzsét látta-e kend már?

Azt mondja amaz, nehézkesen szedvén lábait a kőgarádicsokon:

– Nem én. Nem láttam én még azt sem.

– No – mondja az első fölcsattanva büszkén –, hát hiszen az is itten van minálunk! Majd én mögmutatom kendnek!

Ez a Csók István képének szól.

Munkácsynak nem dukál ki ilyen őszinte elismerés. Mikor Munkácsy a Honfoglalás nevű képét csinálta, előbb szénrajzot készített róla. Azután olajfestésű színvázlatot; ezekről készült azután az a kép, amely fönt van Budapesten. A két előbb említett itt van nálunk. Érdekes, hogy e két kép előtt állva, a múzeum vasárnapi közönsége ma is azt mondja, amit egy évtized előtt is mondott:

– Nem löhet ez így igaz. Ez a sok tót mind milyen nagyra van festve, Árpád apánk mög még a fehér lovon is kicsi.

Képzeletükben Árpád pengőstarajú sarkantyús csizmában, vitézkötéses nadrágban szerepel, aki egy lábmozdulattal fölrúgta Szvatoplukot. Nem így igaz ez – mondják tehát, s nagyapó lehajol a kép előtt az unokához, súgván neki. – Nem így igaz ez. Árpád apádnak még az ujja is vastagabb volt, mint ezön a képön az egész embör.

Más itt a valóság, más a képzelet. Talán azért tetszenek nekik legjobban a régi dolgok. A régészet ködbevesző, bús tudománya. Ahol a képzelet szabadon csapongna s néhány ócska vasdarabhoz fűzhet hős legendákat. Hát ez az igazi hely. Bár a nép nagy ünnepek másnapján úgy tolong, hogy baj elkerülése végett ki kell nyitni a vészkijáratot, azért mindenek szótalanságba elmerülve vetik tekintetüket a régi idők elraktározott emlékeire. Az ősöket látják megelevenedni, különösen lovas sírokból került holmik előtt. Itt valóban jól meglátható, hogy miként rajong a néplélek az ősi emlékeken. A tisztelet halk szavai hallhatók. Néha a humor beszéde is.

Van egy egész sor nagy és vastagfalú cserépedény ezen a helyen, a népek vándorlásának idejéből. Részben az elégett halott hamvait ásták el bennük, részben kenyérmagtartó edényül szolgáltak. Leginkább a köles adta akkor kenyérmagot, mert az olyan bolond növény, hogy magától is terem. De ezek a nagy edények ritkán kerülnek ki a föld alól ép állapotban, mert a föld súlya az idők folyamán rendszerint szétnyomja őket. A darabjaik sokkal nehezebbek, semhogy a ragasztás fogna rajtuk: nincs más mód, hogy a cserépdarabokat drótozás útján kell ismét egymásba szerkeszteni.

Látván egy ilyen összedrótozott régi nagy fazekat az alsóvárosi menyecske, csodálkozva kiált föl:

– Jézus Mária! Ez kétezör esztendős! Hát már akkor is tudtak ilyen finom munkát a drótostótok?

A körüllevő emberek tanulmányosan hallgattak, legföljebb mosolyogtak a bajusz alatt, azonban nem szóltak semmit.

Csak Várakozó Vér Ferenc szólt csöndesen:

– Sönkit se köll a hitibe zavarni…

1910

Tartalomjegyzék

- RÉGI DOLGOK

- TÖRTÉNET A GYERMEKRŐL

- A KIS KADÉT

- PÉTER TANUL

- PÉTER A HÓBAN

- A SZÖGÉNYPIAC

- LÁTOGATÁS A VÁROSBAN

- HÁZÁSÁS KÖZBEN

- A CSORDAKÚTNÁL

- TÉL ELEJÉN

- Sarki emberek

- Vándormadarak

- ÚTBAN KÖZANYÁNK FELÉ

- PÉTÖR

- A PIPACÍNEZŐ ÉS A SZÁRAZGULYÁS

- HAJNALI SÖTÉTBEN

- PÖR

- MEZEI DOLGOK RÉTI EMBEREKRŐL

- DUDÁK ÉS VÍZIDUDÁK

- ALKU A SZÜLÉVEL

- BELTERJES GAZDÁLKODÁS

- BARÁBEROK

- JÁNOS A TENGÖRI HALLAL

- KIFÁRASZTÁS

- SZTRÁJKTANYÁN

- TALPAS ÚRI MÓDBAN

- HELYKERESÉS

- ŐSZI VIRÁGZÁS

- JÁNOS VISSZAPÓTOL

- SZIRTESEK A PARTOK

- BESZÉLGETÉS

- IDŐTÖLTÉS ÜNNEPDÉLELŐTT