Charles Dickens

Karácsonyi ének

Illusztrálta: John Leech

Fordította: Mikes Lajos

Révai Testvérek Irodalmi Intézet Rt.
Budapest, 1908

A Christmas Carol

A Ghost Story of Christmas

Chapman & Hall
London, 1843

Az illusztrációk forrása: gutenberg.org és www.grandmasgraphics.com/christmascarol.php.
A borítókép forrása: www.inismagazine.ie/.

A magyar nyelvű mű az Országos Széchényi Könyvtár
Magyar Elektronikus Könyvtárából származik:

http://mek.oszk.hu

Az angol nyelvű könyv a Project Gutenberg gyűjteményből származik:

http://www.gutenberg.org

A konvertálást a Kindle-varázs készítette (szerkesztette: Farkas Márta és Dányi Beatrix),
további PRC/MOBI könyvek a Kindle Tékában:

http://kindlevarazs.hu/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat,
azt a http://kindlevarazs.hu/ oldalon lévő
PayPal gomb segítségével teheti.

Kindle-varázs Kiadó, 2012

Kedves Kindle-olvasó Barátunk!

A kezében tartott e-könyv a Kindle-Varázs oldalról származik. Az e-könyvek forgalmazásánál a Kindle-Varázs a legnagyobb gondossággal jár el, szem előtt tartva a szerzői jogok betartását, tiszteletben tartva ezzel az általunk is nagyrabecsült szerzők érdekeit.

Célkitűzésünk az elektronikus könyvek és digitális tartalmak minél szélesebb körben való terjesztésében való közreműködés. Meggyőződésünk, hogy az e-könyv kiterjeszti az olvasás élményét, és várakozásaink szerint hozzájárul az olvasás kultúrájának újjászületéséhez.

Az ingyenesen közreadott (és folyamatosan bővülő) tartalmakat a Kindle-Tékában helyezzük el. A fizetős könyveink a Kindle-Varázs elektronikus könyvesboltjában vásárolhatók meg. Az e-boltunkban elsősorban a szerkesztőink által digitalizált és ellenőrzött, kizárólag jogtiszta könyvek kerülnek terjesztésre. A könyvek válogatásánál törekszünk a sokszínűségre, változatosságra, hogy minél több olvasó Kindle-jére eljuthassanak munkáink. Szívesen veszünk javaslatokat, ötleteket, és várunk kéziratokat is, amelyek szerzői rajtunk keresztül szeretnének minél több olvasóhoz elérni műveikkel. Szolgáltatásaink további részleteiről a honlapunkon keresztül tájékozódhat.

Kérjük, ne használja fel az e-könyveinket illegális másolásra, és ne töltse fel megosztó oldalakra. Az általunk készített könyvek másolásvédelmet nem tartalmaznak! Ha elégedett a munkánkkal, mondja el másoknak is.

Az elektronikus könyveinket számos e-könyvolvasón, számítógépen, tableten, PDA-n, okostelefonon, és mindenekelőtt kedvencünkön, a Kindle-n lehet olvasni.

Kellemes időtöltést kívánunk az olvasáshoz, reméljük ellátogat a Tékába!

Tisztelettel:

Fehér Péter és a szerkesztők

Tartalom

Karácsonyi ének

- Marley lelke.

- Az első a három szellem közül.

- A második a három szellem közül.

- Az utolsó szellem.

- A nóta vége.

A Christmas Carol

- PREFACE

- MARLEY’S GHOST.

- THE FIRST OF THE THREE SPIRITS.

- THE SECOND OF THE THREE SPIRITS.

- THE LAST OF THE SPIRITS.

- THE END OF IT.

Karácsonyi ének

ELSŐ VERSSZAK.

Marley lelke.

Marley halott volt, hogy ezzel kezdjem. Nem férhet hozzá semmi kétség. A halálozási jegyzőkönyvet aláírta a lelkész, a polgári hivatalnok, a temetkezési vállalkozó és a főgyászoló. Scrooge aláírta. És Scrooge neve jó név a tőzsdén, bármi volt az, a mit jónak látott aláírni.

A vén Marley halott volt, akár az ajtószeg.[i]

Jól megértsetek! Eszemágába’ sincs azt mondanom, hogy tudomásom szerint tudomásom van róla, mi az, a miért az ajtószeg holtabb valami más egyébnél. A mi engem illet, nagy hajlandóságom volna a koporsószeget tekinteni a vaskereskedelem legholtabb árújának. Ámde őseink bölcsesége rejlik a közmondásban; s távol legyen tőlem, hogy szentségtelen kézzel megbolygassam a közmondást, hiszen akkor odalenne az ország. Szíves engedelmetekkel hangsúlyozom tehát még egyszer, hogy Marley halott volt, akár az ajtószeg.

Tudta-e Scrooge, hogy Marley halott? Persze, hogy tudta. Az ellenkezőt elképzelni sem lehetne. Scrooge és Marley üzlettársak voltak, Isten tudja, hány esztendőn keresztül. Scrooge volt Marley végrendeletének egyedüli végrehajtója, vagyonának egyedüli kezelője, ő volt Scrooge egyetlen meghatalmazottja, egyetlen örököse, egyetlen barátja és egyetlen gyászolója. És éppen Scrooge-ot egyáltalán nem sújtotta le oly rettenetesen a gyászeset, hogy ne maradt volna még a temetés napján is kitünő üzletember s ne ünnepelte volna meg ezt a napot is egy kétségtelenül jó üzlettel.

Marley temetésének az említése visszavezet újra oda, a honnan kiindultam. Marley kétségtelenül halott volt. Ezt méltóztassék határozottan tudomásul venni, mert különben szó sem lehet semmi csodálatos dologról abban a történetben, a melyet elmondani készülök. Ha nem volnánk tökéletesen meggyőződve arról, hogy Hamlet atyja meghalt, mielőtt a színdarab megkezdődött, akkor az, hogy éjszaka, keleti szélben, ott sétál a bástyáin, semmivel sem volna nevezetesebb esemény, mint hogyha bármely más éltesebb úriember egyszerre csak kirándulna este valami szellős helyre – mondjuk a Szt.-Pál székesegyház udvarára, – hogy a szó szoros értelmében kővé dermeszsze fiának gyönge lelkét.

Scrooge sohasem festtette be a vén Marley nevét. Évek múlva is ott volt még az üzlet ajtaja felett ez a felírás: Scrooge és Marley. A czéget Scrooge és Marley néven ismerték. Ha új vevők tévedtek az üzletbe, Scrooge-ot hol Scrooge-nak szólították, hol meg Marleynak; de Scrooge felelt mind a két megszólításra. Ő neki teljesen mindegy volt.

Óh! ez a Scrooge, a kit egyszer megmarkolt, azt alaposan megkopasztotta! Kapzsi, fukar, kuporgató, zsugori, szipolyozó vén bűnös volt! Kemény és éles, mint a kova, a melyből sohse csalt még ki aczél nemes szikrát; titkolódzó, zárkózott és egyedül való, mint az osztriga. A beleszorult hideg megdermesztette vén vonásait, megcsippentette hegyes orrát, összeránczolta arczát, megmerevítette tartását; vörössé tette a szemét, kékké keskeny ajkait, s kirikácsolt recsegő hangjából is. Fagyos zúzmara lepte be fejét, szemöldökeit és tüskés állát. Mindig magával hordozta saját alacsony hőmérsékletét; jéggé aszalta irodáját a kánikulában, és nem langyította egy fokkal sem karácsonykor.

Külső hideg és meleg nem igen hatott Scrooge-ra. Meleg föl nem melegíthette, téli fagy le nem hűthette. Nem fújt soha szél, a mely csípősebb volt nála, nem hullt hó, a mely kitartóbban tört volna czélja felé, nem zuhogott nála kérlelhetetlenebb zápor soha. Rút idő ki nem fogott rajta. A legdühösebb eső, hó, jégeső és dara csak egy tekintetben főzhették le. Ők gyakorta voltak bőkezűek, Scrooge ellenben soha.

Sohasem állította meg őt senkisem az utczán, hogy örvendezve így szóljon hozzá: „Kedves Scrooge úr, hogy’ van? Mikor látogat meg?” Sohasem kért tőle koldus alamizsnát; sohasem kérdezték meg tőle a gyerekek, hány óra van; soha életében nem tudakolta tőle sem férfi, sem nő, merre vezet az út ide vagy oda. Még a vakemberek kutyái is mintha ismerték volna; s valahányszor jönni látták Scrooge-ot, behúzták a gazdájukat valamelyik közeli kapú alá vagy udvarba, s azután a farkukat csóválták, mintha azt akarták volna mondani: „Jobb nem látni, mint ilyen gonoszul nézni, vak gazd’uram!”

De mit bánta Scrooge? Éppen ezt szerette ő. Előre öklöződni az élet nyüzsgő országútján, visszaintve minden emberi rokonérzést, ez volt az, a mire Scroogenak a foga vásott.

Egyszer – az év áldott napjai közül való egyik napon, karácsony estéjének napján – az öreg Scrooge ott ült szorgoskodva irodájában. Hideg, fagyos, csípős idő volt, s e mellett ködös is, és Scrooge hallhatta, hogy az emberek odakünn az udvarban fújva járnak fel s alá, kezüket a mellükhöz, s lábukat a kövezethez csapdosva, hogy melengessék. A toronyórák csak az imént ütöttek hármat; de egészen sötét volt már.

Nem volt világos egész nap – s a szomszédos irodák ablakaiban lobogó gyertyák vöröses foltoknak tetszettek a markolható, barna levegőben. A köd beáradt minden hasadékon és kulcslyukon s odakünn oly sűrű volt, hogy bár az udvar rendkívül keskeny volt, a szemben lévő házak merő árnyképek voltak. A mint a piszkos ködfelhő mindent elsötétítve alágomolygott, szinte azt kellett hinni az embernek, hogy a természet valahol a szomszédban lakik és nagyban főzi a sört.

Scrooge irodájának ajtaja nyitva volt, hogy szemmel tarthassa az irnokát, a ki odakünn egy homályos kis czellában, holmi víztartófélében, leveleket másolt. Scrooge kandallójában nagyon kis tűz volt, de az irnok tüze oly kicsike volt, hogy alig látszott többnek egy darabka szénnél. De nem rakhatott a kályhára, mert Scrooge a maga szobájában tartotta a szenesládát; s valahányszor bement hozzá az irnok a lapáttal, a gazda mindannyiszor kijelentette, hogy hovatovább kénytelenek lesznek megválni egymástól. Így aztán az irnok a nyakára csavarta nagy fehér szőrkendőjét s a gyertya lángja mellett próbált melegedni; ez a kísérlete azonban, mivel a képzelő tehetsége gyönge lábon állt, kudarczot vallott.

– Víg karácsonyt kívánok, bácsi! Isten éltesse! – kiáltott egy jókedvű hang. Scrooge unokaöcscsének a hangja volt, a ki oly hirtelen rontott be hozzá, hogy jókívánsága volt közeledtének az első jele.

– Bah! – szólt Scrooge. – Lári-fári!

A sebes járástól a ködben és a fagyban Scrooge-nak ez az unokaöcscse úgy kihevült, hogy csupa tűz volt; az arcza kipirult és megszépült; a szeme szikrázott, s a lehelete alaposan gőzölgött.

– A karácsony lári-fári, bácsi! – szólt Scrooge unokaöcscse. – Ezt csak nem komolyan érti?

– A legkomolyabban, – szólt Scrooge. – Víg karácsony! Mi jogod van neked vigadni? Mi okod van neked vigadni? Hiszen elég szegény vagy.

– Ejnye, ejnye, – felelt az unokaöcs jókedvűen. – Ugyan, mi joga van hát önnek szomorkodni? Mi oka van önnek mogorváskodni? Hiszen ön elég gazdag.

Scrooge, mivel hamarjában nem tudott mit felelni, újra azt mondta, hogy: „Bah!” és hozzátette azt is, hogy „Lári-fári!”

– Ne haragudjék, bácsi! – szólt az unokaöcs.

– Már hogyne haragudnám, – felelt a bácsi, – mikor ilyen bolondok világában élek? Víg karácsony! Ugyan eredj a víg karácsonyoddal! Mi egyéb rád nézve a karácsony, mint oly idő, mikor számlákat kell fizetned pénz nélkül; mikor azt veszed észre, hogy egy esztendővel idősebb lettél, de egy órával sem lettél gazdagabb; mikor le kell zárnod a könyveidet, s azt látod, hogy kerek tizenkét hónapon keresztül veszteség ásít feléd minden egyes tételből? Ha rajtam állana, – folytatta Scrooge méltatlankodva, – minden eszelőst, a ki ajkain „víg karácsony”-nyal jár-kel ide-oda, megfőzetnék a saját puddingjában s a szívét Krisztus-tövisselii átszúrva temettetném el. Úgy bizony!

– Bácsi! – tiltakozott az unokaöcs.

– Öcskös! – felelt a nagybácsi keményen. – Üld meg a karácsonyt a magad módján, s hadd üljem meg én is a magam módján.

– Üljem meg! – ismételte Scrooge unokaöcscse. – De hiszen ön egyáltalában nem üli meg.

– Bízd csak rám nyugodtan, – szólt Scrooge. – Váljék javadra. Javadra vált eddig is mindenkor!

– Sok dolog van, megvallom, a mit javamra fordíthattam volna, de nem tettem, – felelt az unokaöcs. – Ilyen a karácsony is. De azt is mondhatom, hogy karácsony idejét, valahányszor térült-fordult, nem tekintve a szent nevének és eredetének tartozó tiszteletet, ha ugyan eltekinthetünk ettől bárminél, a mi összetartozik vele, – mindig jó időnek tartottam; a bocsánat és emberszeretet barátságos, kedves idejének; az egyetlen időpontnak, a melyről tudok az egész év hosszú naptárában, a mikor nő és férfi közös egyetértéssel szabadon föltárja zárkózott szívét s úgy gondol az alacsonyabb sorsú emberekre, mint igazi útitársaira a sír felé, nem pedig mint más utakon járó másfajta teremtményekre. S ezért, bácsi, bár egy szemernyi aranyat vagy ezüstöt sem hozott még soha a zsebembe, mégis azt hiszem, hogy javamra vált és javamra is fog válni mindenkor. S annyit mondok csak: Isten áldja meg a karácsonyt!

Az irnok a víztartóban önkénytelenül tapsolni kezdett; de mivel nyomban belátta, hogy bakot lőtt, megpiszkálta a tüzet s kioltotta utolsó, gyönge szikráját is mindörökre.

– Ha még egyszer meg mer mukkanni, – szólt Scrooge, – állása elvesztésével fogja megülni a karácsonyát! Hiszen te pompás szónok vagy, uracskám, – tette hozzá, unokaöcscséhez fordulva. – Csodálom, hogy nem jutottál még be a parlamentbe.

– Ugyan bácsi, ne haragudjék. Jőjjön! Ebédeljen holnap minálunk.

Scrooge azt felelte unokaöcscsének, hogy vigye el, – – úgy bizony, csakugyan ezt felelte. Kimondta az utolsó betűig az egész gondolatát, és ezt a kellemetlenséget kívánta az unokaöcscsének.

– De miért? – kiáltott Scrooge unokaöcscse. – Miért?

– Miért nősültél meg? – szólt Scrooge.

– Mert szerelmes lettem.

– Mert szerelmes lettél! – dörmögött Scrooge, úgy, mintha ez lett volna a világon az egyetlen, a mi nevetségesebb még a víg karácsonynál is. – Jó mulatást!

– De bácsi, hiszen ön a házasságom előtt sem látogatott meg soha. Miért hozza fel hát most ezt okul arra, hogy nem jön hozzám?

– Jó mulatást, – szólt Scrooge.

– Nem kívánok semmit sem öntől; nem kérek semmit sem öntől; miért ne lehetnénk hát jó barátok?

– Jó mulatást, – szólt Scrooge.

– Szívem mélyéből sajnálom, hogy ilyen határozottan visszautasít. Az én hibámból soha sem volt közöttünk pörpatvar. Csak a karácsony tiszteletére tettem próbát most is önnél, s meg is maradok mindvégig karácsonyi kedvemben. Adjon az ég víg karácsonyt önnek is, bácsi!

– Jó mulatást! – szólt Scrooge.

– És boldog új esztendőt!

– Jó mulatást! – szólt Scrooge.

Unokaöcscse mindazáltal egyetlen haragos szó nélkül távozott a szobából. Odakünn a külső ajtónál megállt, hogy ünnepi jókívánságait tolmácsolja az irnoknak, a ki bármennyire fázott, melegebb volt mégis Scrooge-nál, mert szívesen viszonozta a jó kívánságokat.

– Ott a másik bolond is, – dörmögött Scrooge, a ki véletlenül meghallotta; – az irnokom, heti tizenöt shilling fizetéssel, asszonynyal meg gyerekekkel, a ki szintén víg karácsonyról kotyog. Legjobb volna visszavonulnom Bedlamba.iii

Ez az eszelős, mikor Scrooge unokaöcscsét kieresztette, két más látogatót bocsátott be. Megnyerő külsejű, előkelő úri emberek voltak, s kalaplevéve megálltak Scrooge irodájában. Kezökben könyvekkel és iratokkal, meghajoltak Scrooge előtt.

– Ha nem csalódom, Scrooge és Marley, – szólt az egyik úri ember, jegyzékébe tekintve. – Scrooge úrhoz van szerencsém vagy Marley úrhoz?

– Marley úr hét esztendő óta halott, – felelt Scrooge. – Éppen ma éjszaka lesz hét esztendeje, hogy meghalt.

– Meg vagyunk győződve róla, hogy túlélő üzlettársa méltó képviselője a megboldogult bőkezűségének, – szólt az úri ember, átnyujtva igazolványát.

Minden bizonynyal az volt, mert az üzlettársak rokonlelkek voltak. A baljóslatú „bőkezűség” szó hallatára Scrooge összeránczolta a homlokát, megrázta a fejét és visszaadta az igazolványt.

– A mostani szent ünnepek alkalmából, – szólt az úri ember, tollat ragadva, – sokkal kívánatosabb, mint máskor, Scrooge úr, hogy némiképp gondoskodjunk a szegényekről és gyámoltalanokról, a kik mostanában nagyon sokat szenvednek. Ezernyi azoknak a száma, a kik híjával vannak a legközönségesebb szükségleteknek; és sok százezren nélkülözik a legközönségesebb kényelmességeket, uram.

– Hát nincsenek fogházak? – kérdezte Scrooge.

– Egész sereg fogház van, – szólt az úri ember, újra letéve a tollat.

– És a kerületi dologházak? – kérdezte Scrooge. – Működnek még?

– Működnek. De jobb szeretném, – felelt az úri ember, – ha azt mondhatnám, hogy megszüntek.

– Tehát a taposó malom és a szegény-törvény érvényben vannak még? – szólt Scrooge.

– Teljes erejökben, uram.

– Oh! Attól, a mit először mondott, megijedtem, hogy olyasvalami történt, a mi talán megakasztotta ez intézmények hasznos működését, – szólt Scrooge. – Nagyon örvendek, hogy ezt hallom.

– Abban a meggyőződésben, hogy ezek az intézmények aligha részesítik a nagy tömeget keresztényies testi-lelki táplálékban, – felelt az úri ember, – egynehányad magunkkal egy kis pénzt igyekszünk összegyüjteni, hogy a szegényeket elláthassuk némi étellel, itallal és tüzelőanyaggal. Ezt az időt pedig azért választottuk, mert ez az idő az leginkább, a mikor a szükség a legnyomasztóbb s a bőség a legörvendetesebb. Mennyit írjak az ön neve mellé?

– Semmit! – felelt Scrooge.

– Ön tehát névtelen óhajt maradni?

– Egyedül óhajtok maradni, – szólt Scrooge. – Minthogy megkérdeztek az urak, hogy mit óhajtok, ez a válaszom. Én magam nem vigadok karácsonykor és nincs módomban az sem, hogy a naplopókat vigassághoz segítsem. Hozzájárulok az említettem intézmények fentartásához – elég sokba kerülnek; s a kiknek rossz dolguk van, azoknak ott a helyük.

– Sokan nem mehetnek oda; és sokan inkább meghalnának.

– Ha inkább meghalnának, – szólt Scrooge, – ám haljanak meg, legalább apasztják a fölös népességet. Különben – bocsássanak meg – ehhez én nem értek.

– Pedig érthetne hozzá, – jegyezte meg az úri ember.

– Nem az én dolgom, – felelt Scrooge. – Teljesen elegendő, ha ért az ember a saját dolgához, és nem avatkozik mások dolgába. Engem a dolgom állandóan elfoglal. Jó mulatást, uraim!

Az úri emberek, mivel tisztán látták, hogy czéltalanul erőszakolnák tovább a dolgot, eltávoztak. Scrooge újra munkához látott, megnövekedett önbecsüléssel és tréfásabb hangulatban, mint rendesen.

Ezenközben annyira megsűrűsödött a köd és a sötétség, hogy egész sereg ember futkosott ide-oda lobogó fáklyákkal, ajánlkozva, hogy a kocsiba fogott lovak előtt haladva mutassák az utat. Egy régi templomtorony, a melynek mogorva vén harangja a fal egyik góthikus ablakán keresztül állandóan ravaszul lekukucskált Scroogera, láthatatlanná vált, s az órákat és a negyedeket a felhők között ütötte el, rezgő morajlással minden kongás után, mintha a fogai vaczognának odafönt, megfagyott fejében. A hideg nőttön nőtt. A főutczán, az udvar szögletén, néhány munkás a gázcsövek javításával bíbelődött; nagy tüzet raktak egy serpenyőben, a melyet egy csoport toprongyos férfi és gyerek sereglett körül, kezöket melengetve és vígan hunyorgatva örömükben a láng felé. Mivel az utczai csappal senki sem törődött, a belőle kiözönlő áradat egy-kettőre megfagyott és mogorva jéggé dermedt. A kirakatok lámpafénye, a melynek melegében belül magyalfaágak és bogyók pattogtak, pirosra festette a tovahaladók sápadt arczát. A baromfi-boltok és a füszerkereskedések fényes mulatsággá váltak, ragyogó látványossággá, úgy, hogy szinte lehetetlenség volt elhinni róluk, hogy közük van oly prózai fogalmakhoz is, a minő az üzlet és az alkudozás. A Lord Mayor, a Mansion Houseiv hatalmas erősségében, megparancsolta ötven szakácsának és pinczemesterének, hogy úgy üljék meg a karácsonyt, a mint a lord-mayori háztartás megkívánja; sőt még az a kis szabócska is, a kit a Lord Mayor múlt hétfőn nyilvános részegeskedésért és kötekedésért öt shilling pénzbírsággal büntetett, holnapi puddingját kavargatta padlásszobájában, mialatt lesoványodott felesége kis gyermekükkel egy ugrásra elment hazulról a marhahúst megvenni.

Egyre nagyobb lett még mindig a köd és a hideg, a csípős, átható, maró hideg. Ha a derék szent Dunstan szokott fegyvere helyett egy kis ilyenforma idővel csippentette volna meg a gonosz szellem orrát, akkor üvöltött volna még csak torkaszakadtából az átkozott![v] Egy boldogtalan fiatal orrnak a gazdája, a melyet az éhes hideg úgy össze-vissza rágott és marczangolt, mint a kutyák a csontokat, lehajolt Scrooge kulcslyukához, hogy karácsonyi énekkel örvendeztesse meg a házigazdát; de alig gyújtott rá az

»Isten megáldja, jó uram!

Ne érje semmi baj!«

hangjaira, Scrooge olyan erélyes mozdulattal kapott a vonalzójához, hogy a zengedező rémülten menekült, átengedve a kulcslyukat a ködnek és a Scrooge-zsal még rokonabb hidegnek.

Végre ütött az irodazárás órája. Scrooge kelletlenül leszállt a székéről és szótlanul elismerte ezt a tényt a víztartóban várakozó irnok előtt, a ki nyomban elkoppantotta a gyertyáját és föltette fejére a kalapját.

– Ön holnap valószínűleg egész nap el akar maradni az irodából? – szólt Scrooge.

– Ha nincs ellenére, uram.

– Ellenemre van, – szólt Scrooge, – és nincs is rendjén. Ha levonnék érte egy félkoronát,vi bizonyára azt hinné, hogy rosszúl járt, fogadni mernék.

Az irnok zavartan mosolygott.

– De arra nem gondol, – szólt Scrooge, – hogy ha semmiért egy napi bért fizetek, akkor én járok rosszul.

Az irnok azt a megjegyzést tette, hogy ez csupán egyszer történik meg az egész esztendőben.

– Nagyon gyönge mentség arra, hogy az ember zsebét minden deczember huszonötödikén meglopják! – szólt Scrooge, állig begombolván a felöltőjét. – De azt gyanítom, hogy mégis szüksége van az egész napra. Csakhogy aztán másnap reggel annál korábban itt legyen.

Az irnok megígérte, hogy itt lesz; Scrooge pedig dünnyögve távozott. Az iroda egy-kettőre zárva volt, s az irnok, nagy fehér szőrkendője végét hosszan alálógatva mellén (mert felöltővel nem dicsekedhetett), a karácsony est tiszteletére, legalább húszszor végigcsúszott egy sor fiú végén a Cornhill-utcza csúszkáján, s azután szaladt, a hogy’ telt tőle, haza Camden Townba, szembekötősdit játszani.

Scrooge rendes búskomor vendéglőjében búskomoran megebédelt, s miután elolvasott minden ujságot s az est hátralevő részét jegyzőkönyve lapozgatásával csapta agyon, hazaindúlt lefeküdni. Néhai társa egykori szállásán lakott, a mely néhány komor szobából állt egy sötét, idomtalan épületben, egy udvar fenekén, a hol oly kevéssé volt a helyén, hogy az ember önkénytelenül azt képzelte: oda bújt el fiatal házkorában, mikor egyszer bujócskát játszott más házakkal, s nem talált vissza többé. Most persze jó vén ház volt már és meglehetősen puszta is volt, mert nem lakott benne senki más, csak Scrooge, a mennyiben a ház többi helyisége mind irodának volt bérbeadva. Az udvar oly sötét volt, hogy még Scrooge is, a ki ismerte minden kövét, tapogatózni volt kénytelen a kezeivel. A köd és a fagy úgy megszállta a ház fekete, vén kapualját, hogy úgy tetszett, mintha a csúf idő szelleme ült volna szomorúan merengve a küszöbön.

Bizonyos, hogy az ajtókopogtató, nem tekintve azt, hogy nagyon nagy volt, teljességgel rendes kalapács volt. Bizonyos az is, hogy Scrooge reggel-este látta ezt a kalapácsot minden áldott nap, a mióta ott lakott; bizonyos továbbá az is, hogy Scroogenak nem volt nagyobb az úgynevezett phantásiája, mint bárki fiának a londoni Cityben, beleértve – pedig ez nagy szó! – a városi tanácsot, a tanács urait és a czéheket is. Ne felejtsük el azt sem, hogy Scrooge egyáltalában nem gondolt többé Marleyra, a mióta aznap délután utóljára említé kerek hét esztendeje halott üzlettársát. S ezek után magyarázza most meg nékem valaki, ha tudja, hogy’ történhetett, hogy Scrooge, miután beledugta ajtókulcsát a zárba, a kalapácsot, a nélkül, hogy ez közben a legkevésbbé is megváltozott volna, nem kalapácsnak, hanem Marley arczának látta.

Marley arczának. Még pedig nem volt oly mély homályba borúlva, mint az udvaron minden egyéb, hanem olyanforma kellemetlen fényben világlott, mint holmi romlott tengeri rák valamely sötét pinczében. Nem volt sem vad, sem haragos, hanem úgy nézett Scroogera, a hogy’ Marley szokott volt nézni annak idején, s kísérteties pápaszeme fel volt tolva kísérteties homlokára. Haja furán borzongott, mintha lehellet vagy forró lég rengetné, s a szeme, noha tágra volt nyitva, tökéletesen mozdulatlanul meredt Scroogera. Ez a körülmény és a kékes szín borzalmassá tették az arczot, de e borzalmasság mintha nem az arcz kifejezésében rejlett volna, hanem ellenkezőleg, teljesen független lett volna az arcztól.

Mihelyt Scrooge merően ránézett erre a tüneményre, újra kalapácsot látott.

Ha azt mondanám, hogy nem döbbent meg, vagy hogy nem fagyasztotta meg a vérét valami rémes érzés, a melyhez foghatót kora gyermeksége óta sohasem érzett, akkor nem mondanék igazat. De azért rátette kezét a kulcsra, a melyet az imént elvesztett volt, szilárdan fordított rajta egyet, bement és gyertyát gyújtott.

Mindazáltal megállt, egy pillanatig tétovázva, mielőtt betette az ajtót; és óvatosan az ajtó mögé nézett, mintha félig-meddig azt várta volna, hogy nem kis rémületére Marleynak a pitvarba kilógó varkocsát fogja megpillantani. De az ajtó hátán nem látott semmi mást, csak a kalapácsot tartó csavarokat és szegeket; így dörmögött hát magában: – Eh mit! – és becsapta az ajtót.

A hang végigmennydörgött az egész házban. Mintha fönt minden egyes szoba, s lent a borkereskedő pinczéjében minden egyes hordó külön viszhangzott volna tőle a maga módján. De Scrooge nem olyan ember volt, hogy a viszhangtól megijedjen. Bezárta az ajtót, keresztülballagott az előtornáczon s fel a lépcsőn – persze lassan, a gyertyáját piszkálgatva ballagtában.

Azt tartják, hogy a régi jó időkből való lépcsőn épp oly könnyű felhajtatni hatlovas batárban, a mily könnyű a rossz újidőkből való törvényeken keresztülhajtatni; de én azt mondom, hogy azon a lépcsőn fel lehetett volna vinni akár egy halottas szekeret is, még pedig keresztben, rúddal a falnak, hátsó ajtajával a karfának fordítva, s kényelmesen elfért volna. A lépcső elég széles volt, sőt hely is maradt volna még rajta. Talán ez volt az oka, hogy Scrooge egy magától mozgó halottas szekeret látott maga előtt fölfelé döczögni a lépcsőn a sötétben. Öt-hat utczai gázlámpa sem világíthatta volna meg túlságosan a tornáczot, s így képzelhető, hogy Scrooge faggyúgyertyája nem igen oszlatta el a homályt.

De Scrooge ezzel egy szikrát sem törődve, fölment a lépcsőn; a sötétség olcsó, Scrooge tehát szerette. De mielőtt nehéz ajtaját becsukta, végigjárta a szobáit, hogy lássa, rendbe van-e minden. Elég élénken emlékezett még Marley arczára, hogy ezt el ne mulaszsza.

Nappali, háló, kamra. Minden a szokott rendben. Senki sincs az asztal alatt, senki a pamlag alatt. A rostélyon egy kis tűz. Kanál és csésze a keze ügyében, s egy kis csuporban hársfatea melegszik, mert Scrooge náthás volt. Senki sincs az ágy alatt, senki a faliszekrényben, senki a hálókabátjában, a mely gyanúsan lóg a falon. A kamra olyan, mint rendesen. Ócska kandallórács, ócska czipők, két halaskosár, háromlábú mosdó és piszkavas.

Elégedetten becsukta az ajtót és bezárkózott; sőt, szokása ellenére, kétszer ráfordította a kulcsot. Miután ekkép biztosította magát minden meglepetés ellen, levetette a nyakravalóját, fölhúzta a hálóköntösét és a papucsát, s föltette a fejére hálósipkáját. Azután leült a kandalló elé, hogy megigya a teáját.

A kandallóban igazán nagyon gyönge kis tüzecske volt, jóformán semmi, az éjszaka keserves hidegéhez képest. Scrooge kénytelen volt odahúzódni és föléje kuporodni, hogy a legcsekélyebb hőérzést kicsalhassa a maroknyi zsarátnokból. A kandalló régi fajta volt, régi hollandi munka, köröskörül czifra hollandi téglákkal kirakva, a melyek a szentírás egyes helyeit illusztrálták. Kainok és Ábelek, Pharao leányai, sábai királynők, mennyei hírnökök, a kik tollas ágyakhoz hasonló fellegeken ereszkedtek lefelé a levegőből, Ábrahámok, Belzazárok, apostolok, a kik szószostálakban ringatóztak a tengeren, száz meg száz alak volt előtte, hogy foglalkoztassa gondolatait; s mégis Marleynak, a hét éves halottnak az a bizonyos ábrázata lebegett folyton előtte, mint az ős próféta vesszeje, s elnyelt minden egyebet. Ha minden egyes csiszolt tégladarab az első perczben tiszta lap lett volna, azzal a képességgel, hogy Scrooge gondolatainak összefüggéstelen törmelékeiből egy-egy képet rögzítsen meg a maga felületén, minden egyes lapon a vén Marley fejének a mása lett volna látható.

– Ostobaság! – szólt Scrooge, és fel s alá kezdett járkálni a szobában.

Néhány forduló után újra leült. A mint hátra vetette fejét a széken, tekintete véletlenül egy csengetyűn pihent meg, egy nem használt csengetyűn, a mely ott lógott a szobában, s a ház legfelső emeletének egyik kamrájával állt összeköttetésben, holmi rég feledésbe merült czél szolgálatában. A mint rátekintett, nagy ámulatára s furcsa, érthetetlen félelemmel azt látta, hogy ez a csengetyű mozogni kezd. Eleinte oly lassan ingott, hogy alig szólt; de csakhamar hangosan csengett s vele csengett a házban minden csengetyű.

Körülbelül egy fél, vagy mondjuk egy egész perczig tarthatott a dolog, de úgy rémlett, mintha egy óráig tartott volna. A csengők hangja egyszerre szünt meg, úgy, a mint egyszerre kezdett szólani. Rögtön rá csörömpölés hallatszott, lent a mélységben, mintha valaki súlyos lánczot vonszolna végig a hordók fölött a borkereskedő pinczéjében. Scroogenak az jutott eszébe, hogy hallomása szerint a kisértetek lánczcsörgés közepett szoktak jelentkezni ott, a hol kisértenek.

A pinczeajtó nagyot döngve felpattant, s a csörömpölés erősebben hangzott, egy ideig lent a tornáczon, majd fölfelé a lépcsőn, s végül egyenesen Scrooge ajtaja felé közeledve.

– Eh, mégis csak ostobaság! – szólt Scrooge. – Én bizony nem hiszek benne.

De azért mégis csak kékült-zöldült, mikor nyomban rá keresztül lebbent egy alak a nehéz ajtón s bent termett szeme előtt a szobájában. Mikor megjelent, a hamvadó tűz a kandallóban még egyszer föllobbant, mintha ezt kiáltaná: – Ismerem! Marley lelke! – s azután kialudt.

Ugyanaz az arcz, – egészen ugyanaz. Marley üstökével, szokott mellényében, szűk nadrágjában és csizmájában; ez utóbbinak a bojtjai épp úgy meredeztek, mint a varkocsa, kabátja szárnyai és fején a haja szálai. A láncz, a melyet magával vonszolt, derekát övezte. Hosszú láncz volt, s úgy rákanyarodott, mintha fark lett volna; s a szemei (mert Scrooge alaposan megnézte) pénzesládikák, kulcsok, függő lakatok, főkönyvek, okmányok és nehéz aczélerszények voltak. A jelenés teste áttetsző volt, annyira, hogy Scrooge, a mint szemügyre vette s a mellényén keresztül nézett, láthatta hátul a kabátján a két gombot is.

Scrooge gyakran hallotta, hogy Marleynek nincs szíve; de nem hitte soha, mostanáig.

Nem, sőt még most sem hitte el. Bárha keresztülnézett a rémen, és ott látta állani maga előtt, – bárha érezte halálhideg szemeinek dermesztő hatását s tisztán látta még a szövését is annak a kendőnek, a mely a rém feje és álla köré volt csavarva, mint valami borogatás, a melyet az első pillanatban nem vett észre, – még mindig hitetlenkedett és kételkedett saját érzékeiben.

– Mi lesz hát! – szólt Scrooge, hideg gúnynyal úgy, mint rendesen. – Mit akarsz tőlem?

– Sokat! – Marley hangja volt kétségtelenül.

– Ki vagy?

– Azt kérdezd, ki voltam.

– Ki voltál hát? – szólt Scrooge, nyomatékosabban. – Nagyon is szőrszálhasogató vagy – árnyék létedre.

– A míg éltem, üzlettársad voltam, Marley Jakab.

– Le tudsz – ülni? – kérdezte Scrooge kétkedő pillantással.

– Le tudok.

– Ülj le hát.

Scrooge azért kérdezte, mert nem tudta, vajjon az ily áttetsző kísértet módját tudja-e ejteni annak, hogy leüljön; és érezte, hogy az esetben, ha képtelen rá, kellemetlen magyarázkodás kényszerűsége következnék be. De a szellem leült a kandalló túlsó oldala mellé, oly természetesen, mintha soha egyebet sem csinált volna.

– Nem hiszel bennem, – szólt a szellem.

– Biz én nem, – szólt Scrooge.

– Minő bizonyságát kívánnád való voltomnak, érzékeid bizonyságán kívül?

– Magam sem tudom, – szólt Scrooge.

– Mért kételkedel érzékeidben?

– Mert minden semmiség befolyásolja őket, – szólt Scrooge. – A legcsekélyebb gyomorelrontás következtében megcsalják az embert. Lehet, hogy te csak egy falat emésztetlen marhahús vagy, avagy egy csöpp mustár, egy morzsányi sajt vagy egy pirinkó nyers burgonya. Mindenesetre több közöd van zsírhoz, mint sírhoz, bármi vagy!

Scroogenak egyébként nem igen volt kenyere az elménczkedés, de meg épp most egyáltalán nem is volt túlságosan tréfás kedvében. Az igazság az, hogy szellemeskedni próbált, hogy ily módon másfelé terelje a figyelmét és elnyomja a félelmét, mert a kísértet hangja fölkavarta még a velőt is csontjaiban.

Scrooge úgy érezte, hogy ördögi mulatság volna, ha ott ültében csak egy pillanatig is szótlanul kellene a rámeredő üveges szemekbe bámulnia. Volt valami borzalmas abban is, hogy a kísértetet valami sajátságos, pokoli légkör fogta körül. Scrooge maga nem érezte ezt; de azért bizonyos volt benne, mert bár a szellem teljességgel mozdulatlanul ült a helyén, a haja szálai, a kabátja szárnyai és a csizmája bojtjai mégis szakadatlanul mozogtak, mintha valami kemenczéből áradó forró gőz érné őket.

– Látod ezt a fogpiszkálót? – szólt Scrooge, az imént említett okból hamarosan megújítva a támadást, hogy bárha csak egy pillanatra is, elterelje magáról a látomás dermedt tekintetét.

– Látom, – felelt a szellem.

– Hiszen nem nézel rá, – szólt Scrooge.

– De azért mégis látom, – felelt a szellem.

– Nos hát! – szólt Scrooge. – Csak ezt kell elnyelnem, s éltem fogytáig légiószámra fognak üldözni a kísértetek, a kik egytől egyig saját képzeletem szülöttei lesznek. Ostobaság, hidd meg; ostobaság!

E szavakra a szellem irtózatos ordítást hallatott, s oly borzalmasan kezdte csörgetni a lánczát, hogy Scrooge kénytelen volt belekapaszkodni a székébe, hogy le ne ájuljon róla. De akkor borzadt el még csak igazán, mikor a szellem lecsavarta fejéről a pólyát, mintha nem birná ki bent a szobában, s álla lefittyent a mellére.

Scrooge térdre roskadt, s arcza elé kapta a kezeit.

– Kegyelem! – kiáltott. – Rémes tünemény, mért háborgatsz?

– Földi hiúság embere! – felelt a szellem. – Hiszel-e már bennem, vagy sem?

– Hiszek, – szólt Scrooge. – Hinnem kell. De mért járnak itt e földön szellemek, s mért jönnek hozzám?

– Az a kötelessége minden embernek, – felelt a szellem, – hogy a benne lakó lélek ide-oda járjon felebarátai között s országot-világot bevándoroljon. S a mely lélek nem teljesíti ezt a kötelességét életében, annak az a büntetése, hogy halála után teljesítse. Arra van kárhoztatva, hogy bebolyongja a világot, – óh, jaj nekem! – s tanuja legyen a nélkül, hogy résztvehetne benne, mindannak, a miből kivehette volna részét itt a földön, s a mi boldoggá tehette volna!

A kísértet megint elordította magát, megcsörgette a lánczát és árnykezeit tördelte.

– Lánczra vagy verve, – szólt Scrooge reszketve. – Mondd meg, miért?

– Azt a lánczot hordom, a melyet éltemben kovácsoltam, – felelt a szellem. – Szemről-szemre, rőfről-rőfre magam készítettem. Szabad akaratomból öveztem magam köré, és szabad akaratomból viseltem magamon. Hát te nem ismered a mintáját?

Scrooge mindegyre jobban reszketett.

– Vagy szeretnéd tudni, – folytatta a szellem, – milyen súlyos és milyen hosszú az az erős láncz, a melyet te hordozol? Hét esztendővel ezelőtt, karácsony estéjén, éppen olyan nehéz és éppen olyan hosszú volt, mint ez. Azóta folyton dolgoztál rajta. Most nagyon súlyos egy láncz!

Scrooge körüljártatta tekintetét a padlón, attól tartva, hogy legalább is ötven-hatvanöles vaslánczot fog látni maga körül; de nem látott semmit.

– Jakab, – szólt könyörögve, – vén Marley Jakab, beszélj tovább. Vígasztalj meg, Jakab!

– Tőlem ne várj vígaszt, – felelt a szellem. – A vígaszt máshol keresd, Scrooge Ebedmélek; másfajta követek nyújtják azt másféle embereknek. Azt sem mondhatom el neked, a mit szeretnék. Kevés az, a mit még hozzátennem szabad. Nincs pihenésem, nincs maradásom, nem nyughatom meg sehol. Az én lelkem sohse mozdult ki az irodánkból, – jól érts meg! – a míg éltem, az én lelkem sohse csapongott túl pénzváltó barlangunk szűk határain; s most sok hosszú, fáradságos útat kell még tennem!

Scroogenak az volt a szokása, hogy valahányszor elgondolkozott, nadrágja zsebébe dugta a kezét. Mialatt fontolgatta, a mit a szellem mondott volt, most is úgy tett, de sem föl nem tekintett, sem föl nem állt a térdeiről.

– Nagy lassan czammoghattál, Jakab, – jegyezte meg Scrooge üzleti modorban, bár alázattal és tisztelettel.

– Lassan! – ismételte a szellem.

– Hét éve hogy meghaltál, – dünnyögött Scrooge, – s azóta folyton utazol?

– Szakadatlanul, – szólt a szellem. – Nem volt nyugtom, nem volt békességem. Szünet nélkül gyötrött a lelkifurdalás.

– Gyorsan utazol? – kérdezte Scrooge.

– A szelek szárnyán, – felelt a szellem.

– Hét esztendő alatt jó darab földet bejárhattál, – szólt Scrooge.

A szellem, e szavak hallatára, megint elordította magát s oly félelmetesen csörgette lánczát az éj halálos csöndjében, hogy a sarki rendőr joggal panaszt tehetett volna ellene csendháborítás miatt.

– Óh! Hogy az ilyen fogvatartott, megkötözött, kétszeresen megvasalt teremtés, – kiáltott a rém, – nem tudja, hogy a halhatatlan lények szakadatlan munkásságának évezredeit kell az örökkévalóságnak magába nyelnie itt e földön, a míg mindaz a jó, a mire ez a föld fogékony, valóra válik! Nem tudja, hogy nincs az a keresztény lélek, a ki, hogyha szeretettel munkálkodik a maga kis körében, tisztában nem volna azzal, hogy halandó élete aránytalanul rövid azokhoz az eszközökhöz képest, a melyekkel hasznossá teheti magát! Nem tudja, hogy még oly tartós bűnbánat sem pótolhatja azt az ezernyi alkalmat a jóra, a melyet egyetlen élet során elszalasztottunk! De én is ilyen voltam! Óh! én is ilyen voltam.

– De hiszen te mindig derék üzletember voltál, Jakab, – szólt Scrooge dadogva, a ki most már magára kezdte venni a szellem szavait.

– Üzletember! – kiáltott a szellem, megint kezét tördelve. – Az emberiség volt az én üzletem. Az általános boldogulás volt az én üzletem; felebaráti szeretet, könyörületesség, türelem és jóakarat, ez volt az én üzletem. A foglalkozásom mindenestül egy csepp volt csak a voltaképpeni üzletem mérhetetlen óczeánjában!

Karját kinyújtva fölemelte a lánczát, mintha ez volna az oka minden hiábavaló panaszkodásának, s azután teljes súlyával lecsapta újra a földre.

– Minden évben, – szólt a kísértet, – legnagyobb ilyenkor a szenvedésem. Miért is jártam földreszegzett szemmel felebarátaim nyüzsgő tömegében, s mért nem emeltem fel soha a tekintetemet ahhoz az áldott csillaghoz, a mely elvezérlé a napkeleti bölcseket a szegénység hajlékába? Nem volt-e egyetlen szegény viskó sem, a melyhez engem is elvezérelt volna a fényessége?

Scrooge nagyon megrémült, mikor ekképpen hallotta beszélni a kísértetet, és szörnyű remegés fogta el.

– Hallgass meg! – kiáltott a szellem. – Az én órám mindjárt lejár.

– Hallgatlak, – szólt Scrooge. – De ne bánj oly keményen velem! Ne szólj oly virágos nyelven, Jakab! Kérlek!

– Hogy’ van az, hogy látható alakban jelenek meg előtted, azt nem szabad megmondanom. Sok, sok napon át ültem melletted láthatatlanul.

Ez nem volt kellemes gondolat. Scrooge összeborzadt s verejtékes homlokát kezdte törölgetni.

– Ez nem könnyű része vezeklésemnek, – folytatta a szellem. – Ma éjjel azért vagyok itt, hogy figyelmeztesselek, még van rá módod és reményed, a melyet énnekem köszönhetsz, Ebedmélek.

– Mindig jó barátom voltál, – szólt Scrooge. – Köszönöm!

– Három szellem fog meglátogatni, – folytatta a kísértet.

Scrooge ábrázata csaknem oly hosszúra megnyúlt, mint az imént a szellemé.

– Ez a mód és a remény, a melyet említettél, Jakab? – kérdezte Scrooge hebegve.

– Ez.

– Talán jobb volna, ha elmaradnának, – szólt Scrooge.

– Ha meg nem látogatnak, – szólt a szellem, – nincs reményed rá, hogy elkerüld azt az ösvényt, a melyet én taposok. Az elsőt holnapra várd, mikor egyet üt a toronyóra.

– Nem nyelhetném le őket egyszerre, Jakab, hogy mielőbb túlessem rajtok? – tapogatózott Scrooge.

– A másodikat holnaputánra várd, ugyanakkor. A harmadikat harmadnapra, mikor a tizenkettő utolsó kongása megszünt rezegni. Engem ne várj többé, és légy rajta, saját érdekedben, hogy el ne feledd, mit végeztünk egymással!

E szavak után a kísértet fölvette kendőjét az asztalról, s úgy a hogy’ az előbb volt, a fejére csavarta. Scrooge abból következtette ezt, hogy a szellem fogai kocczanva összeverődtek, mikor a kötő a két állkapcsot újra egymáshoz szorította. Nekibátorodott, s ráemelve a tekintetét, látta, hogy természetfölötti vendége felegyenesedve szemben áll vele, s láncza karjára van csavarodva.

A tünemény hátrálva távolodott tőle; s az ablak minden egyes lépésére nyílt egy kicsit, úgy, hogy mire a kísértet odáig jutott, teljesen kitárult. Intett Scroogenak, hogy közeledjék, a mit Scrooge meg is tett. Mikor két lépésnyire voltak egymástól, Marley szelleme fölemelte a kezét, figyelmeztetve, hogy ne jöjjön közelebb. Scrooge megállt.

Nem annyira engedelmességből, mint inkább félelmében és meglepetésében; mert a mikor a kéz fölemelkedett, zavaros lárma hangzott a levegőben – összefüggéstelen, jajveszéklő és panaszos hangok; mondhatatlanul keserves és önvádló üvöltözés. A kísértet, miután egy pillanatig hallgatózott, maga is belevágott a szomorú gyászénekbe és kilebbent a hideg, sötét éjszakába.

Scrooge, a kit kíváncsisága vakmerővé tett, nyomában az ablakhoz lépett. Kitekintett.

A lég kísértetekkel volt tele, a melyek nyughatatlanul nyüzsgölődtek s nyöszörögve lebbentek ide s tova. Valamennyi lánczot hordozott, mint Marley szelleme; néhányan – (talán bűnös kormányok lehettek) – egymáshoz voltak lánczolva; szabad egyetlen egy sem volt köztük. Sokan, a míg éltek, személyes ismerősei voltak Scroogenak. Sőt az egyik szellemmel egészen meghitt viszonyban volt, egy fehérmellényes öreggel, a kinek rengeteg vas szekrény volt a bokájához erősítve, s a ki keservesen jajgatott, hogy nem segíthet egy nyomorult asszonyon, a ki keblén csecsemőjével odalent egy küszöbön ült. Nyilvánvalóan az volt a szerencsétlensége valamennyi szellemnek, hogy minden áron bele szerettek volna avatkozni az emberi dolgokba a jó érdekében, de képtelenekké váltak rá mindörökre.

Vajjon e teremtmények köddé oszlottak, vagy ködbe merültek-e, Scrooge nem tudta volna megmondani. De szellemhangjukkal együtt valamennyien elenyésztek, s az éjszaka olyanná lett megint, a minő volt, mikor Scrooge hazafelé ballagott.

Becsukta az ablakot, s megvizsgálta az ajtót, a melyen a szellem belépett volt. A kulcs kétszer rá volt fordítva, úgy a hogy’ sajátkezűleg ráfordította, s úgy maradt, a hogy’ volt, a tolózár is. Már-már így szólt: – Ostobaság! – de az első szótagnál torkán akadt a szó. S minthogy a kiállott izgalom, vagy a nap fáradalmai, vagy a láthatatlan világba vetett pillantása, vagy a szellemmel folytatott unalmas beszélgetése következtében, vagy mert nagyon későre járt már az idő, nagy szükségét érezte a pihenésnek, le sem vetkőzve, egyenesen ágyába dőlt és nyomban el is aludt.

MÁSODIK VERSSZAK.

Az első a három szellem közül.

Mikor Scrooge fölébredt, oly sötét volt, hogy ágyából kitekintve alig bírta az átlátszó ablakot szobája át nem látszó falaitól megkülönböztetni. Hiúz szemével le akarta küzdeni a sötétséget, mikor egy szomszéd templom harangja négy negyedet kongott. Ennélfogva ügyelni kezdett, hány órát fog ütni.

Nagy ámulatára a súlyos harang elütötte a hetet, a hét után a nyolczat és így tovább egészen tizenkettőig; azután elhallgatott. Tizenkettő! Két óra mult, mikor lefeküdt volt. Az óra rosszul járt. Bizonynyal valami jégcsap fagyott a szerkezetébe. Tizenkettő!

Megnyomta ismétlő-órájának a rugóját, hogy azt a megbolondult toronyórát kiigazítsa. A zsebóra gyors kis pulzusa tizenkettőt vert, s utána megállt.

– Ejnye, tiszta lehetetlenség, – szólt Scrooge, – hogy keresztülaludtam volna egy álló napot s egy fél éjszakát. De az is lehetetlen, hogy valami baja esett a napnak, s most déli tizenkét óra van!

Minthogy ez a gondolat nagyon nyugtalanította, kimászott az ágyból s az ablakhoz tapogatózott. Kénytelen volt hálóköntöse ujjával ledörgölni a jégvirágot az ablakról, hogy láthasson valamit, s azután is édes-keveset láthatott csak. Mindössze annyit állapított meg, hogy még mindig nagy a köd és szörnyű a hideg, s hogy az utczán ide-oda futkosó emberek lármájának semmi jele, holott kétségtelenül felhallaná az utczai zajt, ha a ragyogó nap legyőzte volna az éjszakát s a világot elfoglalta volna. Scrooge fellélekzett; mert minden első váltó, a melynél fogva „fizessen ön lát után három napra Scrooge Ebedméleknek vagy az ő rendeletére” stb., stb., tisztára amerikai értékpapirrávii vált volna, ha megszünnének a napok, a melyek a lejáratot szabályozzák.

Scrooge újra lefeküdt, s töprengett, törte a fejét, meghányta-vetette újra meg újra a dolgokat, de semmi okosat ki nem talált. Mennél tovább gondolkozott, annál jobban összezavarodott; s mennél kevésbbé akart gondolkozni, annál többet gondolkozott. Marley szelleme rettentően nyugtalanította. Valahányszor érett megfontolás után arra az eredményre jutott, hogy álmodott csak, elméje, mint holmi eleresztett erős rúgó, visszapattant mindig eredeti helyzetébe s fölvetette mindig legelejéről azt a problémát: álom volt-e vagy sem?

Scrooge ilyen állapotban feküdt, a míg a harang újabb három negyedet nem kongott, a mikor egyszerre csak eszébe jutott, hogy a szellem egy órára látogatót jelentett be neki. Elhatározta, hogy ébren marad, a míg az óra el nem telik; s tekintettel arra, hogy épp oly bajos lett volna elaludnia, mint bejutni a mennyek országába, ennél bölcsebb elhatározásra talán nem is juthatott volna.

A negyedóra oly hosszú volt, hogy Scrooge nem egy ízben azt hitte már, bizonyára tudtán kívül elszundikált s az óraütést nem hallotta. Végre megcsendült feszülten figyelő fülében a kongás.

– Bim-bam!

– Egy negyed, – szólt Scrooge számlálva.

– Bim-bam!

– Fél! – szólt Scrooge.

– Bim-bam!

– Háromnegyed, – szólt Scrooge.

– Bim-bam!

– Egy óra, – szólt Scrooge diadalmasan, – és egyéb semmi!

Megelőzte az órát jelző harangot, a melynek tompa, mély kongása csak most ütötte el mélabúsan az egyet. Nyomban rá világosság támadt a szobában, és Scrooge ágyának a függönye félrehúzódott.

Ágyának a függönye, mondom, félrehúzódott, még pedig egy kéz húzta félre. Nem azt, a mely a lábánál volt, azt sem, a mely a feje mögött volt, hanem azt, a mely felé arczczal volt fordulva. Ágyának függönye félrehúzódott; és Scrooge, a ki félig fekve felriadt, szemtől-szemben találta magát túlvilági látogatójával, a ki a függönyt félrehúzta, s oly közel volt Scroogehez, a mily közel vagyok most te hozzád, kedves olvasóm, én, a ki képzeletben ott állok a könyököd mellett.

Furcsa alak volt – gyermekforma, s mégis nem annyira gyermekhez, mint inkább aggastyánhoz hasonló, a ki valami természetfölötti médiumon keresztül úgy tünt fel, mintha messziről látszott volna, gyermeknyi nagyságúvá töpörödve. Haja, a mely nyakát övezte és hátára lógott, fehér volt a vénségtől, de arczán nem volt egyetlen ráncz sem, s bőre finom és gyenge volt. Karja nagyon hosszú és izmos volt; a keze hasonlóképpen, mintha rendkívül erősen bírt volna markolni. Finom idomú czombja és lába, úgy mint felső tagjai, csupasz volt. Hófehér tunikát viselt, s derekát gyönyörűségesen ragyogó fényes öv övezte. Friss, zöld magyalfaágat tartott a kezében, s ruháját e téli jelkép különös ellentéteül, nyári virágok ékesítették. De a legkülönösebb az volt rajta, hogy a fejebúbjából ragyogó, tiszta fény áradt ki, a mely mindezt megvilágította. Ez a fény volt az oka kétségtelenül, hogy rossz kedvében sipka helyett egy nagy gyertyaoltó kupakot szokott használni, a melyet most a hóna alatt szorongatott.

De mikor Scrooge egyre feszültebb figyelemmel vizsgálta őt, észrevette, hogy mégsem ez volt rajta a legkülönösebb. Mert a mint az övnek hol ez a része szikrázott és csillogott, hol amaz, s a mi az egyik pillanatban világos volt, a másikban elsötétedett, épp úgy változott maga az egész alak is, a mennyiben hol félkarú, hol féllábú, hol húszlábú lény volt, majd két láb volt fej nélkül, majd meg fej test nélkül, s az elmosódó részeknek sohsem látszott a körvonala sem a sűrű homályban, a melybe beléolvadtak. S mialatt Scrooge ámult-bámult még azon, a mit látott, ott állt megint előtte az egész alak – tisztán és világosan.

– Te vagy a szellem, uram, a kinek a látogatását előre közölték velem? – kérdezte Scrooge.

– Én vagyok!

A hang lágy és gyöngéd volt, és – sajátságosan halk, mintha nem mellette hangzott volna, hanem bizonyos távolságból.

– Ki és mi vagy? – kérdezősködött Scrooge.

– Mult karácsonyok szelleme vagyok.

– Régmultaké? – tudakozódott Scrooge, a szellem törpe alakját vizsgálgatva.

– Nem. A te mult karácsonyaidé.

Ha megkérdi valaki Scroogetól, tán ő maga sem tudta volna megmondani, hogy miért, de nagyon szerette volna sipkában látni a szellemet, s arra kérte, hogy tegye föl a fejére.

– Micsoda! – kiáltott a szellem. – Ily hamar ki akarod oltani hívságos kezeddel a belőlem sugárzó fényességet? Nem elég, hogy te is azok közé tartozol, a kiknek szenvedélyei teremtették ezt a sipkát s engem arra kényszerítenek, hogy évek hosszú során át mélyen a szemembe húzva viseljem?

Scrooge tiszteletteljesen kijelentette, hogy nem akart sérteni, s hogy tudtával soha életében nem működött közre a szellem „megsipkásításában”. Azután nekibátorodott s megkérdezte a szellemtől, minek köszönheti a látogatását.

– Jóléted érdekében kerestelek föl! – szólt a szellem.

Scrooge kijelentette, hogy nagyon le van kötelezve; de akaratlanul azt gondolta magában, hogy egy éjszakai zavartalan pihenés sokkal többet használt volna a jólétének. A szellem bizonyára hallotta Scrooge gondolatát, mert nyomban így szólt:

– Tehát javulásod érdekében. Jól vigyázz!

Kinyújtotta erős kezét, mialatt beszélt, s gyöngéden karonfogta Scrooge-ot.

– Kelj fel! és sétálj egyet velem!

Scrooge hiába próbált volna mentegetőzni, hogy sem az időjárás, sem az idő nem alkalmas gyalogsétákra; hogy az ágy jó meleg, s a hőmérő jóval a fagypont alá sülyedt; hogy ő csak könnyedén van öltözve, papucsban, hálóköntösben és hálósipkában; s hogy végül ez idő szerint náthás is. A szellem kezének, bár oly gyöngéd volt, mintha női kéz lett volna, nem lehetett ellenállni. Scrooge tehát fölkelt; de mikor látta, hogy a szellem az ablak felé tart, könyörögve belekapaszkodott a köntösébe.

– Én halandó vagyok, – esengett Scrooge, – és semmi sem óv a lezuhanástól.

– Hadd illesselek kezemmel itt, – szólt a szellem, Scrooge szívére tapintva, – és nagyobb veszedelmektől sem kell tartanod!

Alig hangzottak el e szavak, keresztül suhantak a falon, s nyílt országúton állottak, a melyet jobbról-balról mezők határoltak. A város teljesen eltünt. Nyoma sem volt. Vele együtt eltünt a köd és a sötétség is, mert tiszta, hideg téli nap volt, s a földet hó borította.

– Szent Isten! – szólt Scrooge összecsapva a kezét, mikor körültekintett. – E helyt nevelkedtem. Itt voltam gyermek!

A szellem nyájasan nézett rá. Gyöngéd érintését, bár könnyed és pillanatnyi volt csak, az öreg Scrooge mintha még folyton érezte volna. Úgy érezte, hogy ezernyi illattal terhes a lég, ezernyi régesrég elfeledett gondolat, remény, öröm és bánat illatával!

– Remeg az ajkad, – szólt a szellem. – S mi csillog ott az arczodon?

Scrooge szokatlanul elfogódott hangon azt dünnyögte, hogy valami pörsenésféle; s arra kérte a szellemet, vezesse tovább, a hová akarja.

– Emlékszel még az útra? – kérdezte a szellem.

– Hogy emlékszem-e! – kiáltott Scrooge nekihevülten. – Bekötött szemmel is végig tudnék menni rajta.

– Furcsa, hogy oly sok-sok esztendőn keresztül sohasem jutott eszedbe! – jegyezte meg a szellem. – De menjünk tovább.

Tovább ballagtak az úton, – Scrooge ráismert minden kapúra, minden karóra, minden fára, – míg föl nem tünt a távolban egy kis mezővároska, hídjával, templomával és kanyargó folyójával. Egyszerre csak néhány hosszúszőrű pony poroszkált feléjök. Fiúk ültek rajtok, s átkiabáltak társaiknak, a kiket falusi bérlők kocsikáztattak néhány kétkerekű könnyű kocsin és szekeren. A fiúk egytől-egyig rózsás kedvükben voltak, s úgy fölverték ujjongásuk víg zenéjével a sík mezőséget, hogy a friss lég is szinte kaczagott belé.

– Ezek árnyai csak a rég multaknak, – szólt a szellem. – Nincs rólunk tudomásuk.

A jókedvű utazók közeledtek; s a mint közeledtek, Scrooge megismerte és nevén nevezte valamennyit. Miért örült oly módfelett láttukra? Miért csillogott hideg szeme, s miért dobbant hangosabban a szíve, mikor elhaladtak mellette? Miért vidult fel annyira, midőn hallotta, hogy víg karácsonyt kívánnak egymásnak, mikor elváltak, keresztutaknál, mellékutczák sarkán, ki-ki a saját otthona felé igyekezve? Mit törődött Scrooge a víg karácsonynyal? ördög vigye a víg karácsonyt! Mi hasznát vette életében?

– Az iskola nem ürült ki egészen, – szólt a szellem. – Van még benne egy elhagyott gyermek, a kiről barátai megfeledkeztek.

Scrooge azt felelte, hogy ismeri. És zokogott.

Letértek az országútról egy utczába, a melyre Scrooge jól emlékezett, s csakhamar egy tompavörös téglaépülethez közeledtek, a melynek tetején szélkakasos kis kupola tornyosodott, s benne csengetyű lógott. Nagy ház volt, de vagyoni romlásról tanúskodott, mert a melléképületeit nem igen használták. Ezeknek a falai nedvesek voltak és bemohosodtak, az ablaküvegei kitöredeztek, a kapúi düledeztek. Az istállókban lármás aprómarha terpeszkedett, a kocsiszínt és a félszereket fölverte a gyom. A régi dísznek nem maradt több nyoma a ház belsejében sem; mert belépve a sívár előcsarnokba s betekintve egész sor szoba nyitott ajtaján, azt látták, hogy valamennyi szegényesen bútorozott, hideg, nagy, puszta helyiség. A levegő tele volt földszaggal, s dermesztően csupasz volt az egész hely, úgy, hogy önkénytelenül gyakori gyertyavilágnál való fölkelésre és gyakori koplalásra gondolt az ember.

Scrooge és a szellem az előcsarnokon keresztül haladva egyenesen egy ajtónak tartottak, a ház hátsó részében. Az ajtó kinyílt előttök s egy hosszú, puszta, szomorú terem tárult eléjök, a melyet még pusztábbá tett néhány sor egyszerű fenyőfapad és asztal. Az egyik asztal mellett, pislogó tűz közelében magányos fiú olvasott; és Scrooge leült az egyik padba és sírva fakadt, mikor meglátta saját magát, az elfelejtett szegény gyermeket, a ki hajdanta volt.

A házban minden kis lappangó viszhang, az egerek minden kis czinczogása és rágcsáló zörgése a faburkolat mögött, minden kis vízcsöpp, a mely a csorduló ereszről koppanva hullt alá hátul a puszta udvaron, minden kis sóhaj egy magános nyárfa lombtalan ágai között, egy üres éléskamra ajtajának minden kis nyikorgása, minden kis pattogás a tűzben – egyre jobban ellágyította Scroogenak a szívét, és szabadabb utat nyitott a könyjeinek.

A szellem megérintette Scrooge karját s odamutatott olvasásba merült ifjabb énjére. Egyszerre csak egy külföldi öltözetű férfi termett az ablak előtt – (bámulatosan világos és határozott jelenség volt), – övében fejszével, s kantárszáron fogva egy fával megrakott szamarat vezetett.

– Nini, hisz ez Ali Baba!viii – kiáltott Scrooge elragadtatással. – A becsületes, derék, öreg Ali Baba! Az, az, ismerem! Egyszer karácsonykor, mikor az a magányos gyermek egészen egyedül maradt itt, szakasztott így érkezett meg, legelőször. Szegény fiú! És Bálint, – szólt Scrooge, – meg gonosz öcscse, Orson; amott mennek! S mi is a neve annak, a kit álmában alsónadrágban tettek le Damaskus kapújába; nem látod ott? Meg a szultán lovásza, a kit a szellemek a feje búbjára állítottak; ott áll a fején! Úgy kell neki. Örülök, hogy így járt. Miért fájt a foga a királykisasszonyra?

Ha hallották volna, a mint Scrooge félig sírva, félig nevetve, a legkülönösebb hangon lénye egész komolyságát efféle dolgokra pazarolta, s ha látták volna átszellemült és izgatott arczát, Citybeli üzletbarátai bezzeg nagyot néztek volna.

– Ott a papagály! – kiáltott Scrooge. – Teste zöld, farka sárga, s a fejebúbján az a salátaforma bóbita; itt van la! Szegény Robinson Crusoe, ez szólította meg, mikor körülhajózván szigetét, hazaérkezett. – Szegény Robinson Crusoe, hol jártál, Robinson Crusoe? – Robinson azt gondolta, hogy álmodik, pedig nem álmodott. A papagály volt, hiszen tudod. Ott van Péntek, fut a kis öbölbe lelkendezve! Hahó! Hó! Hó!

Majd oly gyors átmenettel, a mely teljesen kívül esett rendes szokása körén, egykori énjét sajnálva így szólt: – Szegény fiú! – és újra sírva fakadt.

– Bárcsak, – dünnyögött Scrooge, zsebébe dugva a kezét és körültekintve, miután kabátújja hajtókájával fölszárította a könyeit, – de most már késő.

– Mi baj? – kérdezte a szellem.

– Semmi, – szólt Scrooge, – semmi. Tegnap este egy fiú karácsonyi énekre gyujtott az ajtóm előtt. Bárcsak adtam volna neki valamit, – ennyi az egész.

A szellem tünődve elmosolyodott, s intett a kezével, miközben így szólt: – Lássunk más karácsonyt!

E szavakra Scrooge egykori énje megnőtt, s a szoba kissé sötétebb és még piszkosabb lett. A faburkolat behorpadt, az ablakok széttöredeztek, vakolatdarabok potyogtak alá a mennyezetről, s helyette a puszta léczezet vált láthatóvá. Ámde hogy mindez hogy’ történt, Scrooge épp oly kevéssé tudta, mint te, kedves olvasó. Ő csak azt tudta, hogy teljesen rendjén volt a dolog; hogy minden úgy történt; hogy ő megint ott maradt egyedül, mikor a többi fiú hazament a vidám ünnepekre.

Most nem olvasott, hanem kétségbeesetten járt fel s alá. Scrooge a szellemre tekintett, szomorúan fejét rázta, s feszült várakozással az ajtó felé nézett.

Nyílt az ajtó, s egy kis lányka, a fiúnál sokkal fiatalabb, rohant be rajta, a fiú nyakába ugrott, össze-visszacsókolta s édes-kedves bátyjának szólította.

– Azért jöttem, hogy hazavigyelek, édes bátyám! – szólt a kis lány, kis kacsóival tapsolva, s nagy nevettében görnyedezve. – Hogy hazavigyelek, haza, haza!

– Haza, Fánika? – szólt a fiú.

– Haza! – kiáltotta a kis lány, alig találva helyét örömében. – Haza, még pedig örökre. Haza, mindörökre. A papa sokkal barátságosabb most, mint rendesen, úgy, hogy az otthonunk igazi paradicsom! Egy szép este, mikor aludni mentem, olyan nyájasan szólt hozzám, hogy nekibátorodtam, s arra kértem még egyszer, engedje meg, hogy hazajöhess; és ő megengedte, s kocsin érted küldött. S most már nagyember leszel! – szólt a kis lány, tágra nyitva a szemét, – és nem jösz ide vissza soha többé, de előbb együtt töltjük az egész karácsonyt, s olyan boldogok leszünk, hogy még!

– Fánika, hiszen te igazi nagy lány vagy már! – kiáltott a fiú.

Fáni tapsolt, nevetett s bátyja fejét próbálta elérni; de minthogy kicsi volt hozzá, megint nevetett, s lábújjhegyre ágaskodott, hogy megölelhesse. Azután gyermeki türelmetlenséggel az ajtó felé kezdte húzni a bátyját, a ki örömest engedett az unszolásnak.

Rettentő hang dörgött a tornáczon: – Rajta, hozzátok le Scrooge úrfi ládáját! – s megjelent nyomban rá maga a tanitó is, a ki mérges leereszkedéssel meresztette rá a szemét Scrooge úrfira, s iszonyatosan ráijesztett szegényre azzal, hogy megrázta a kezét. Azután bevezette őt meg a hugát egy fogvaczogtató parádés szobába, a melynél pompásabb farkasverem aligha volt a világon, s a hol a falon lógó térképek és az ablakokba rakott ég- és földgömbök úgy ragyogtak a hidegtől, mint a viasz. Itt előszedett egy palaczk rendkívül könnyű bort s egy darab rendkívül nehéz kalácsot, s e nyalánkságokkal megkínálta a fiatalokat, kiküldvén ugyanakkor egy sovány szolgálót, hogy kínálja meg egy pohár „izé”-vel a postakocsist is, a ki azt üzente vissza, hogy köszöni szépen, de ha ugyanabból a hordóból való, a melybe a minap belekóstolt, akkor nem kér belőle. Miután ekközben Scrooge úrfi ládáját felkötötték a kocsi tetejére, a gyerekek őszinte örömmel Isten-hozzádot mondtak a tanítónak, felültek a kocsiba, s vígan lehajtattak a kerti úton, a hol a gyors kerekek nyomán az örökzöld sötét levelei úgy szórták a havat és a zúzmarát, mintha tajték lett volna.

– Fánika mindig oly gyönge kis teremtés volt, hogy egy lehelet elfújhatta volna, – szólt a szellem. – De a szíve arany volt!

– Úgy van, – kiáltott Scrooge. – Igazad van. A világért se mondanék ellent, szellem. Isten ments!

– Asszonykorában halt meg, – szólt a szellem, – s ha nem csalódom, gyermekei is voltak.

– Egy gyermeke, – felelt Scrooge.

– Úgy van, – szólt a szellem. – Az unokaöcséd!

Scrooge kényelmetlenül kezdte magát érezni, s csak kurtán felelt: – Az.

Bár csak e pillanatban maradt el mögöttük az iskola, már is egy város nyüzsgő főutczájába jutottak, a hol árnyalakok jártak-keltek, a hol árnykocsik és szekerek viaskodtak az útért, s igazi városi zaj és sürgés-forgás volt. A kirakatok díszítéséből nyilvánvaló volt, hogy itt is megint karácsony van; de este volt, s az utczák ki voltak világítva.

A szellem megállt az egyik üzlet ajtaja előtt, s azt kérdezte Scroogetól, ismeri-e?

– Hogy ismerem-e! – szólt Scrooge. – Hát nem itt voltam inas?

Beléptek. Scrooge, mikor megpillantott egy gyapjúparókás öreg urat, a ki oly magas pulpitus mögött ült, hogy ha két hüvelykkel magasabb lett volna, a mennyezetbe üti a fejét, – izgatottan felkiáltott:

– Nini, az öreg Fezziwig! Isten áldja meg! Fezziwig testestül lelkestül!

Az öreg Fezziwig letette a tollát s az órára pillantott, a mely éppen hetet mutatott. Megdörzsölte a kezét, megigazgatta bő mellényét, nevetett magában a czipője talpától a fejebúbjáig, s kényelmes, olajos, öblös, zsíros, kedélyes hangon elkiáltotta magát:

– Hej, hej! Ebedmélek! Dick!

Scrooge egykori énje, ifjúvá serdülten, gyorsan odabe termett, inastársával együtt.

– Lelkemre, Wilkins Dick! – szólt Scrooge a szellemnek. – Isten úgyse, az bizony. Ott van ni. Nagyon ragaszkodott hozzám, ragaszkodott bizony ez a Dick. A derék Dick! Óh, édes Istenem!

– Ide figyeljetek, fiaim! – szólt Fezziwig. – Ma este nem dolgozunk tovább. Karácsony este van, Dick. Karácsony, Ebedmélek! Rakjátok föl szaporán a táblákat, – kiáltott az öreg Fezziwig, összecsapva a tenyerét, – addig se tartson, míg annyit mondok, hogy kukk!

A ki nem látta, el sem hinné, hogy’ ugrott a két ficzkó! Kirohantak a táblákkal az utczára, – egy, kettő, három, – fölrakták a helyükre, – négy, öt, hat, – leczövekelték a keresztfákat, – hét, nyolcz, kilencz, – és fent termettek újra, szuszogva, fújva, mint a versenyparipák, mielőtt tizenkettőig számlálhatott volna az ember.

– Rajta! – kiáltott az öreg Fezziwig, bámulatos fürgeséggel leszökkenve a magas pulpitus mellől. – Rakjatok el mindent, fiaim, csináljatok helyet! Rajta, Dick! Előre, Ebedmélek!

Ha csak erről volt szó! Nem volt, a mit egy-kettőre el nem raktak volna, mikor az öreg Fezziwig szeme volt rajtuk. Egy pillanat műve volt az egész. A mi mozdítható csak volt az üzletben, azt úgy a sarokba tolták, mintha örök időkre nyugalomba helyezték volna; söpörtek, locsoltak, lámpát tisztogattak, szenet raktak a tűzre, s az üzlet olyan barátságos, meleg, száraz és világos bálteremmé vedlett át, a minőt csak kívánhat a szem téli este.

Beállított egy szál hegedűs a kottájával, fölkapaszkodott a magas pulpitus mellé, zenekarrá alakította át és hangolni kezdett, úgy, hogy megfájdult tőle az embernek a hasa. Be Fezziwigné asszonyság, a ki csupa széles mosolygás volt. Be a három Fezziwig kisasszony, három kecses, ragyogó virágszál. Be a szíven sebzett hat ifjú udvarló. Be valamennyi legény és leány, az üzleti alkalmazottak. Be a szobalány, unokaöcscsével, a pékkel. Be a szakácsné, bátyja testi-lelki jóbarátjával, a tejessel. Be odaátról az inas, a kiről az a hír járta, hogy a gazdája sokat koplaltatja, s a második szomszédból való szolgáló mögé iparkodott bújni, a kire rábizonyult, hogy az asszonya megczibálta a fülét. Beállítottak valamennyien sorjában, ki félénken, ki bátran, ki ügyesen, ki esetlenül, ki húzva, ki tolva; szóval beállítottak valamennyien, vagy így, vagy úgy. Tánczra perdültek valamennyien, húsz pár egyszerre, kezet fogva, félig körül és vissza megint az ellenkező irányban; előre a középig és hátra; köröskörül váltakozó bájos csoportozatokban; az első pár körülforogva, mindig az utolsó pár mögött állva meg; utána a következő pár, mihelyt rákerült a sor; s végül csupa első párrá válva valamennyien, úgy, hogy nem maradt utolsó pár, a mely mögött megállhattak volna. Mikor bekövetkezett ez az eredmény, az öreg Fezziwig tapsolt, hogy félbeszakítsa a tánczot, és így kiáltott: – Pompásan sikerült! – A hegedűs pedig belemártotta forró ábrázatát egy kancsó sörbe, a melyet éppen e czélból tettek elébe. De mikor újra előbukkant, megvetve a pihenést, nyomban rákezdett újra, noha nem is volt még, a ki tánczoljon, mintha az előbbi hegedűs kidőlt volna, úgy, hogy táblára fektetve haza kellett szállítani, s helyét egy vadonatúj ember foglalta el, elszántan arra, hogy túltesz a másikon vagy belepusztul.

Volt még táncz bőven, azután zálogosdi, s utána megint táncz; és volt kalács és volt negus,ix és volt egy nagy darab hideg sült, és volt egy nagy darab hideg főtt marhahús, és volt pástétom, és volt sör, a mennyi csak kellett. De a mulatság java a sült és a főtt hús után következett, mikor a hegedűs – (nagy selma volt, affajta ember, a ki jobban értette a dolgát, semhogy másnak a tanácsára szorult volna!) – rázendített a „Sir Roger de Coverley”-re.[x] Az öreg Fezziwig nyomban ki is állt, hogy tánczoljon a feleségével. Első párnak álltak, és mondhatom, derekas munkára vállalkoztak; huszonhárom vagy huszonnégy párt kellett vezetniök; csupa olyan embert, a kik nem értették a tréfát; a kik tánczolni akartak, s a kiknek eszök ágába sem jutott táncz helyett sétálgatni.

De bárha mégannyin vagy akár négyannyin lettek volna is, az öreg Fezziwigen ki nem fogtak volna, de még a feleségén sem, a ki méltó párja volt az öregnek, a szó mindenfajta értelmében. Ha ez a dicséret nem elég nagy, hadd halljak nagyobbat, és nem fogok fukarkodni vele. Fezziwig ikráiból valósággal fény áradt ki. Úgy tündöklött a lába a táncz minden fordulójában, hogy holdnak is beillett volna. Soha ki nem találhatta volna az ember előre, hol ragyog föl a következő pillanatban. S mikor az öreg Fezziwig meg a felesége végigtánczolták már az egész tánczot, – a lassút, a hajladozót, a kopogóst meg a csalogatót, – Fezziwig befejezésül felkapta mind a két lábát, alaposan összeverte a bokáját, s aztán megállt újra a talpán olyan keményen, hogy meg se rezzent belé.

Mikor tizenegyet ütött az óra, a házi bál véget ért. Fezziwig úr meg a felesége odaálltak két felől az ajtóba, s kezet szorítva mindenkivel külön-külön, az úr a férfinéppel, az asszony a fehérnéppel, víg karácsonyt kívántak a távozó vendégeknek. Mikor mindenki kivonult már a két inason kívül, ezektől is így búcsúztak. A vígasság így szünt meg, s a fiúk lefeküdtek pihenőhelyükre, egy nagy bolti asztal alá, az üzlet hátuljában.

Scrooge mindeközben úgy viselkedett, mintha esze ment volna. Szíve-lelke ott csüggött a jeleneten és hajdani énjén. Megerősített mindent, visszaemlékezett mindenre, örült mindennek és csodálatosan izgatott volt. Csak most, a mikor hajdani énjének és Dicknek a ragyogó ábrázata elfordult tőlük, csak most jutott eszébe a szellem, s csak most vette észre, hogy a szellem állhatatosan rajta pihenteti a tekintetét, miközben tündöklő világgal ragyogott a fején a fénysugár.

– Csekélység csak, – szólt a szellem, – s milyen hálával tölti el a dőréket.

– Csekélység! – ismételte Scrooge.

A szellem intett neki, hogy hallgassa a két inast, a kik áradozó szívvel magasztalták Fezziwiget. Mikor Scrooge hallgatta őket egy ideig, így szólt a szellem:

– Nos! Hát nincs igazam? Néhány fontot költött csak el veszendő pénzetekből – hármat vagy négyet talán. Oly sok ez, hogy ennyi dicséretet érdemel?

– Nem azért, – szólt Scrooge, a kit ez a megjegyzés annyira tűzbe hozott, hogy tudtán kívül úgy kezdett beszélni, mintha hajdani énje lett volna. – Nem azért, szellem. Őtőle függ, hogy boldogok vagy boldogtalanok legyünk, hogy könnyű vagy nehéz, gyönyörűség vagy teher legyen a szolgálatunk. Azt mondhatod erre, hogy ez egy-egy szaván, egy-egy tekintetén múlik, csupa oly alig észrevehető, jelentéktelen dolgon, hogy számot se adhat róla az ember. De baj-e ez? Oly boldogokká tesz bennünket, mintha egész vagyonát ránk költené.

Érezte a szellem tekintetét, és hirtelen elhallgatott.

– Mi az? – kérdezte a szellem.

– Semmi különös, – szólt Scrooge.

– Tán mégis csak valami? – unszolta a szellem.

– Semmi, semmi, – szólt Scrooge. – Csak azt szerettem volna, ha most e perczben egy-két szót válthattam volna az irnokommal! Ennyi az egész.

Mialatt elmondta ezt a kívánságát, hajdani énje lecsavarta a lámpákat, és Scrooge odakint állt megint a szabadban a szellem oldala mellett.

– Fogytán az időm, – jegyezte meg a szellem. – Siessünk!

Ezt a fölszólítást nem Scroogehez intézte a szellem, s nem olyasvalakihez sem, a kit Scrooge láthatott volna; de azért szavainak azonnal megvolt az eredménye. Mert Scrooge megint saját magát pillantotta meg. Most idősebb volt már, élete virágában. Arczán nem éleződtek még ki a későbbi évek kemény, rideg vonásai; de kezdtek már mutatkozni rajta a gond és a fösvénység nyomai. Szemének sóvár, mohó nyugtalansága elárulta már, hogy minő szenvedély vert gyökeret a lelkében, s merre fogja vetni árnyékát, ha terebélyes fává növekszik majd.

Nem egyedül volt, hanem egy gyászruhás, szép, fiatal leány mellett ült, a kinek könnycseppek ragyogtak a szemében, tündökölve a mult karácsonyok szelleméből áradó fénysugárban.

– Nem nagy baj, – szólt a leány szeliden. – Rád nézve éppenséggel nem. Más bálvány foglalta el lelkedben az én helyemet; s ha ez oly boldoggá, oly nyugalmassá teheti a jövődet, a minővé én iparkodtam volna tenni, akkor semmi okom sincs rá, hogy szomorkodjam.

– Micsoda bálvány foglalta el a helyedet? – szólt Scrooge.

– Aranyból való.

– Ilyen a világ igazsága! – szólt Scrooge. – Semmit sem sújt oly keményen, mint a szegénységet, s mégis nincs, a mit oly könyörtelenül kárhoztatna, mint a gazdagság után való törekvést.

– Túlságosan félsz a világtól, – felelt a leány szeliden. – Minden egyéb reményed beleolvadt abba az egyetlen kívánságba, hogy szennyes önzéssel ne vethessék szemedre a szegénységedet. Láttam, miként sorvadt el sorban minden nemesebb törekvésed, míg végül egyetlen szenvedély lett úrrá lelkeden: a nyereségvágy. Nem így van-e?

– És ha így van? – felelt Scrooge. – És ha valóban meg is okosodtam volna ennyire, mit árthat ez? Veled szemben nem változtam.

A leány fejét rázta.

– Változtam?

– Megállapodásunk régi keletű. Akkor kötöttük, mikor szegények voltunk még mind a ketten, s elégedetten tűrtük sorsunkat, a míg kitartó szorgalommal javíthatunk majd a helyzetünkön. Te megváltoztál. Akkor egészen más ember voltál.

– Gyerek voltam, – szólt Scrooge türelmetlenül.

– Magad is érzed, hogy más voltál, mint most, – felelt a leány. – Én a régi vagyok. A mi boldogsággal kecsegtetett, mikor egy volt a szívünk, az nyomorúságot hozna csak ránk, most, mikor többé már nem érzünk együtt. Hányszor és hogy’ töprengtem már ezen, minek mondjam el? Érd be azzal, hogy jól meggondoltam a dolgot, és visszaadhatom a szavadat.

– Kértem-e vissza valaha?

– Szóval – nem, soha.

– Mivel hát?

– Azzal, hogy megváltozott a természeted; megváltozott a lelked; más légkörben folyik az életed; más remény lett életed végső czélja. Mindazzal, a mi valaha becsessé vagy értékessé tette előtted a szerelmemet. Ha nem kötötted volna le régidőn a szavadat, – szólt a leány, nyájasan, de határozottan tekintve Scroogera, – mondd meg őszintén, fölkeresnél-e most, törekednél-e most megnyerni a vonzalmamat? Ah, nem!

Látszott, hogy Scrooge akarata ellenére is belátja e föltevés igazságát. De azért némi tétovázás után így szólt: – Ezt magad sem hiszed.

– Örömest nem hinném, ha kénytelen nem volnék vele, – felelte a leány. – Isten a tanúm! Mióta beláttam ezt az igazságot, azt is tudom, hogy ennek az ereje megdönthetetlen. De ha ma vagy holnap szabad lennél, vagy tegnap szabad lettél volna, hihetem-e vajjon, hogy hozomány nélkül nősülnél, – te, a ki meghitt beszélgetéseink közben is mindent a nyereség szempontjából mérlegelsz? Vagy ha megtennéd, ha hűtlenné tudnál lenni csak egy pillanatra is élted egyetlen vezetőgondolatához és így nősülnél, nem vagyok-e vajjon bizonyos benne, hogy elhatározásodat nyomon követné a megbánás és a keserűség? Bizonyos vagyok benne; és éppen ezért – nehéz szívvel bár, – visszaadom a szavadat, mert azt, a ki régen voltál, most is szeretem.

Scrooge szólni akart; de a leány, elfordítva tőle a fejét, tovább beszélt.

– Lehet – sőt ha visszagondolok a multra, szinte remélem is, – hogy fájlalni fogod a dolgot. Nagyon, nagyon rövid ideig, s azután úgy el fogod felejteni, mintha hiábavaló álom lett volna, a melyből, szerencsédre, felébredtél. Kívánom, hogy légy boldog életutadon, a melyet választottál!

A leány távozott, és elszakadtak egymástól.

– Szellem! – szólt Scrooge, – ne mutass többet! Vezess haza. Mért gyönyörködöl kínjaimban?

– Csak egy árnyat még! – kiáltott a szellem.

– Ne többet! – kiáltott Scrooge. – Ne többet. Nem akarom látni. Ne mutass többet!

De a kérlelhetetlen szellem megragadta őt mind a két karjánál fogva, és rákényszerítette, hogy végignézze, a mi következett.

A szín és a színtér változott. Egy szoba tárult eléjök, nem túlságosan nagy, nem is nagyon szép, de csupa kényelem. A kandalló mellett szép, fiatal lányka ült, annyira hasonló az előbbihez, hogy Scrooge ugyanannak képzelte, a míg ott nem látta őt is, a most már tisztes matrónát, szemben ülve a leányával. A szobában valósággal forradalmi lárma volt, mert több volt benne a gyermek, semhogy Scrooge izgatottságában összeszámlálhatta volna őket, s éppen ellenkezőleg, mint a költeményben magasztalt csordávalxi történt, nem negyven gyermek viselkedett úgy, mintha egy lett volna, hanem minden egyes gyermek negyven helyett ugrált és kiabált. Így aztán hihetetlen volt a zajongás; de úgy tetszett, senki sem bánja; sőt ellenkezőleg, az anya és a lánya jóízűen nevettek és gyönyörködtek, s az utóbbit, mihelyt kezdett a játékba beleelegyedni, a kis gonoszok csakhamar könyörtelenül megtépázták. Mit nem adtam volna érte, ha én is közéjük keveredhetem! Bár én nem lettem volna oly kíméletlen, nem, nem! A világ minden kincséért sem nyomkodtam volna össze azt a befont hajat, és le nem ránczigáltam volna. És azt a drága kis czipellőt le nem húztam volna, Isten engem úgy segéljen! ha életem függ is tőle. A derekát tréfából, úgy, mint azok a vakmerő kis porontyok, át nem öleltem volna, mert attól féltem volna, hogy büntetésből rágörbülve hozzánő a karom és soha többé ki nem egyenesedik. Ellenben, megvallom, szíves örömest érintettem volna meg piczi száját; kérdeztem volna tőle valamit, csakhogy szétnyissa ajkait; szíves örömest tekintettem volna lesütött szemének pilláira, soha pirulásra nem kényszerítettem volna; kibontottam volna hullámos haját, a melynek egyetlen fürtöcskéjét megbecsülhetetlen emlék gyanánt őriztem volna; szóval, megvallom, szíves örömest éltem volna a gyermek legkisebb előjogával, úgy azonban, hogy férfi létemre eléggé tisztában legyek e jog értékével is.

De most kopogás hallatszott az ajtón, s rögtön rá oly ostromroham támadt, hogy a kipirult, tolongó csoport középütt magával sodorta az ajtó felé a kaczagó, megtépázott fiatal nőt is, éppen jókor, hogy üdvözölhessék a hazaérkező családapát, a kit egy karácsonyi játékkal és ajándékkal megrakott ember kísért. Most támadt még csak lárma és ujjongás, mikor ezt a védtelen kísérőt kezdték megostromolni! Létrák helyett székek segítségével másztak fel hozzá, hogy belenyúlhassanak a zsebeibe, elrabolhassák tőle az apró csomagokat, belecsimpajkodhassanak a nyakravalójába, szorongathassák a nyakát, dobolhassanak a hátán, csipdeshessék a lábát, túláradó szeretetökben! Mekkora álmélkodással és örömujjongással fogadták minden kis csomag kibontását! Hogy’ elrémültek, mikor a kis babát rajta kapták, hogy egy babaserpenyőt a szájába dugott, s nagy volt a gyanu, hogy egy kis fatáblára enyvezett pulykakakast el is nyelt! Hogy’ megkönnyebbültek, mikor kiderült, hogy félelmük alaptalan volt! Az öröm, a hála, az elragadtatás! Mindez egyképp leírhatatlan. Elég, ha elmondom, hogy a gyermekek lassan-lassan izgatottságukkal egyetemben kivonultak a nappaliból, s föltipegve fokról-fokra a lépcsőn, feljutottak a ház legfölső részébe, a hol lefeküdtek és elszenderedtek.

És Scrooge most még feszültebb figyelemmel szemlélte a jelenetet, mikor a családatya, gyöngéden kebléhez simuló leányával és a feleségével letelepedett a kandalló mellé. S mikor arra gondolt, hogy talán egy másik épp ily bájos és reménységgel teljes teremtés őt szólíthatta volna atyjának, tavaszt varázsolva élte sivatag telébe, akkor igazán nagyon könnybe lábadt a szeme.

– Bella, – szólt a férj, nejére mosolyogva, – ma délután láttam egy régi jó barátodat.

– Kicsodát?

– Találd ki!

– Hogy’ találjam ki? De megállj csak! Tudom már, – tette hozzá nyomban, épp úgy mosolyogva, mint a férje, – Scrooge urat.

– Eltaláltad, Scrooge urat. Irodája mellett haladtam el, s minthogy az ablaktáblái nem voltak betéve, s belül gyertya világított, akarva, nem akarva látnom kellett őt. Az üzlettársa, úgy hallom, haldoklik, s így Scrooge egyedül ült az irodában. Egyedül, azt hiszem, az egész világon.

– Szellem! – szólt Scrooge megtörten, – vezess el erről a helyről.

– Mondtam már, hogy ezek csak árnyai a multnak, – szólt a szellem. – Hogy olyanok, a milyenek, azért ne engem hibáztass!

– Vigy el innen! – kiáltott Scrooge. – Nem bírom tovább!

A szellemhez fordult, s mikor látta, hogy az oly arczczal tekint rá, a melyben volt valami csodálatosképpen valamennyi arczból, a melyet eddigelé mutatott neki, birkózni kezdett vele.

– Hagyj magamra! Vezess vissza! Ne kísérts tovább!

A birkózás közben, ha ugyan birkózásnak mondhatjuk a küzdelmet, a melyben a szellem minden látható ellenállás nélkül zavartalan nyugalommal állta ellenfele minden erőlködését, észrevette Scrooge, hogy a szellem fejéből tiszta ragyogással áradt a magasan lobogó fénysugár. S minthogy homályosan sejtette, hogy hatalma, a mely őt lenyügözte, ezzel a fénynyel függ össze, megragadta a gyertyaoltó kupakot s hirtelen a szellem fejére nyomta.

A szellem erre úgy összetöpörödött, hogy a kupak egész alakját beborította; de bárha Scrooge teljes erővel nyomta a kupakot lefelé, a fénysugárt mégsem olthatta ki, a mely a kupak alól szakadatlanul áradva özönlött a földre.

Érezte, hogy kimerül és leküzdhetetlen álmosság vesz erőt rajta, s látta azt is, hogy otthon van megint a saját hálószobájában. Utoljára még egyszer lenyomta a süveget, de a karja ernyedten hullt alá. Mielőtt mély álomba merült, éppen annyi ideje volt még, hogy az ágyába támolyoghatott.

HARMADIK VERSSZAK.

A második a három szellem közül.

Mikor hatalmas, mély horkolásából fölébredt, s felült az ágyában, hogy rendbe szedje a gondolatait, fölösleges lett volna figyelmeztetni rá Scrooge-ot, hogy a toronyóra harangja mindjárt egyet fog kondulni. Érezte, hogy éppen a kellő pillanatban nyerte vissza öntudatát a végből, hogy fogadhassa a második követ látogatását, a ki Marley Jakab közbenjárására fogja őt fölkeresni. De minthogy kellemetlenül fázott, miközben azon kezdett tünődni, vajjon ez az új kísértet melyik függönyét fogja félrehúzni, valamennyi függönyét sajátkezüleg félrehúzta, s azután megint lefeküdt, gondosan szemmel tartva köröskörül ágya egész környékét. Mert az volt a szándéka, hogy rákiált a szellemre abban a pillanatban, a mikor megjelenik, hogy elkerülje a meglepetéssel járó idegizgalmakat.

Azok a könnyűvérű uracskák, a kik abban bizakodnak, hogy ismerik a hat vágást és rendszerint megállják a sarat, kalandokra való kiváló rátermettségüket általában úgy szokták kifejezni, hogy állnak elébe mindennek, a csepűrágástól kezdve az emberölésig, a mely két véglet között kétségtelenül meglehetősen hosszú és terjedelmes sora van a dolgoknak. A nélkül, hogy Scrooge-ot szakasztott ilyen kemény legénynek akarnám feltüntetni, annyit nyugodtan merek állítani, hogy Scrooge készen várta a legkülönösebb tünemények egész tömegét, s túlságosan nem lephette volna meg őt semmi, a mi belefér a csecsemő és a rinoczérusz fogalmának határaiba.

Minthogy csaknem mindenre el volt készülve, természetes, hogy semmire egyáltalában nem volt elkészülve; s ennélfogva, mikor a toronyóra elütötte az egyet és nem jelentkezett előtte semmi a világon, minden ízében remegni kezdett. Eltelt öt percz, tíz percz, egy negyed óra, s mégsem jött semmi. Mindeközben ott feküdt az ágyában, valami vöröses fényözön kellős közepében, a mely attól a pillanattól kezdve áramlott rá, a mikor az óra elütötte az egyet, s a mely minthogy puszta fény volt csak, akár egy tuczat szellemnél is jobban nyugtalanította, mert képtelen volt megállapítani, mi az értelme vagy mire való; sőt hébe-korba már-már attól is tartott, hogy tulajdon abban a pillanatban talán a tűzhalál egy érdekes esetével áll szemben, s lassanként elhamvad, noha az a vígasztalása sincs meg, hogy tudna róla. Végül azonban az jutott eszébe, – neked, kedves olvasó, vagy nekem ez lett volna az első gondolatunk, mert tudvalévően, a ki nincs bajban, mindig az szokta tudni, mit kellett volna csinálni, és minden bizonynyal a másik helyében ezt is csinálta volna, – végül, mondom, az jutott eszébe, hogy a kísérteties fény titka és forrása talán a szomszéd szobában lehet, és bővebb vizsgálódás után úgy is rémlett neki, mintha a fény csakugyan onnan áradna ki. Minthogy ez a gondolat teljesen hatalmába kerítette az elméjét, csendesen fölkelt és papucsban a szomszéd szoba ajtajához osont.

Mihelyt a zárhoz ért a keze, egy ismeretlen hang a nevén szólította és ráparancsolt, hogy lépjen be. Scrooge engedelmeskedett.

A saját szobája volt. Ehhez nem fért kétség. De meglepő változáson ment keresztül. A falak és a mennyezet úgy tele volt aggatva élő zölddel, hogy a szoba valóságos bereknek látszott, a melynek lombjai között mindenfelé fénylő bogyók tündököltek. A magyalfa, fagyöngy és repkény bodros levelei úgy visszaverték a fényt, mintha megannyi apró tükröcske lett volna elszórva köztük; s a kandallóban oly hatalmas láng lobogott, a melyhez foghatót az a komor megkövesedett tűzhely nem látott soha, sem Scrooge, sem Marley idejében és Isten tudja, már hány régebbi télidőn keresztül sem. A padlón trónféle alkotmánynyá rakva halomszámra hevert a sok enni- és innivaló: pulyka, liba, vadhús, szárnyas, sertés, nagy húsdarabok, malaczok, nagy kolbászkoszorúk, húspástétomok, plumpuddingok, osztrigás hordócskák, parázs gesztenyék, pirosló almák, dús nedvű narancsok, édes körték, óriási vízkereszt-kalácsok és csészékben forró puncs, a melynek illatos gőze szinte elhomályosította a szobát. Ez emelvényen kényelmes pompában, – úgy, hogy gyönyör volt látni, – vígkedvű óriás ült, kezében bőségszarúhoz hasonló lobogó fáklyával, a melyet a magasba emelt, föl-föl jól a magasba, hogy fényét az ajtó körül sompolygó Scrooge-ra áraszthassa.

– Kerülj beljebb! – kiáltott a szellem. – Beljebb, beljebb! És ismerj meg jobban, ember-barátom!

Scrooge félénken beljebb került és lesütötte a fejét e szellem előtt. Nem a régi, mogorva Scrooge volt ő már, s bárha a szellem vidáman és barátságosan tekintett rá, mégsem volt kedve a szeme közé nézni.

– Én a mostani karácsony szelleme vagyok, – szólt a szellem. – Tekints rám!

Scrooge tiszteletteljesen engedelmeskedett. A szellemen fehér prémmel szegélyezett, egyszerű, sötétzöld palást vagy köpeny volt, de oly pongyolán övezte alakját, hogy széles melle meztelen maradt, mintha minden mesterkélt védelmet vagy leplezgetést megvetett volna. Lába, a mely a palást bő szárnyai közül kilátszott, szintén csupasz volt, s a fején nem volt egyéb, csak egy magyalfa-koszorú, a melyen itt-ott jégcsapok tündököltek. Sötét fürtös haja hosszú és nyilt volt – nyilt, mint derült arcza, csillogó szeme, nyitott keze, vidám hangja, fesztelen modora és egész vidámsága. Derekát ódon kardhüvely övezte; de kard nem volt benne, s az ócska hüvelyt is rozsda marta.

– Ugy-e, hozzám hasonló lényeket még sohasem láttál? – kiáltott a szellem.

– Soha, – felelte rá Scrooge.

– Sohasem sétáltál ki családom ifjabb tagjaival, ugy-e? Az utolsó években született bátyáimat értem, mert én még nagyon fiatal vagyok, – tette hozzá a tünemény.

– Alig hiszem, hogy kisétáltam volna, – szólt Scrooge. – Attól tartok, hogy nem jártam velök. Sok bátyád volt, szellem?

– Több, mint ezernyolczszáz, – szólt a szellem.

– Rettentő feladat lehet ezt a családot eltartani! – dünnyögött Scrooge.

A jelen karácsony szelleme felemelkedett.

– Szellem, – szólt Scrooge alázatosan, – vezess, a hová kedved tartja. Mult éjszaka kénytelen-kelletlen távoztam hazulról, s olyan leczkében részesültem, a mely most is érezteti a hatását. Ma éjjel, ha van mire tanítanod, engedd, hogy hasznát vehessem.

– Illesd palástomat!

Scrooge engedelmeskedett a parancsnak, és erősen belefogódzott a szellem palástjába.

Magyal, fagyöngy, piros bogyók, repkény, pulyka, liba, vadhús, szárnyas, sertés, hús, malacz, kolbász, osztriga, pástétom, pudding, gyümölcs és puncs, minden nyomban eltünt. Eltünt a szoba, a tűz, a vöröses fény és az éjszaka is; és Scrooge meg a szellem a City utczáin termettek, karácsony reggelén, a hol (mert kemény hideg volt) nyers, de vidám és nem kellemetlen, szinte rythmikus lármát csaptak az emberek, miközben a havat söpörték a házak előtt a járdáról és a házak tetejéről. A gyerekek pedig veszettül mulattak, mikor egy-egy csomó hó mesterséges kis hófergeteggé omolva lezuhant a magasból az úttestre.

A házak homlokzatai meglehetős feketéknek, s az ablakok még feketébbeknek látszottak, a háztetők símafehér hótakarójához és a földet borító piszkosabb hóréteghez képest, mely utóbbiba mély barázdákat szántottak a kocsik és szekerek nehéz kerekei, – barázdákat, a melyek százszorosan kereszteződtek a nagy utczák elágazásainál, s egymásba vesző bonyolult csatornákat vágtak a sűrű, sárgás iszapban és jeges vízben. Az ég borús volt, s még a legrövidebb utczákat is félig párás, félig fagyos, piszkos köd borította, a melynek súlyosabb részecskéi kormos permetegben hullottak alá, mintha Nagy-Britannia valamennyi kéménye közös megegyezés alapján egyszerre kigyúlt és javában lobogott volna. Nem volt túlságosan vidám sem az idő, sem a város képe; s mégis oly vidámságot lehelt minden az utczákon, a melyhez foghatót hiába igyekezett volna akár a legtisztább nyári lég és a legragyogóbb nyári nap is szerteárasztani.

Mert azok, a kik a háztetőkön lapátolták a havat, egytől-egyig vidám és kedélyes hangulatban voltak; átkiabáltak egymásnak a párkányzatról s hébe-korba egy-egy tréfás hólabdát – sok tréfás szónál ártatlanabb löveget – hajítottak egymásra, jóízűen kaczagva, ha találtak, s épp oly jóizűen kaczagva akkor is, ha nem találtak. A vadhús-kereskedések félig nyitva voltak még, s a gyümölcsárusok boltjai pompázva ragyogtak. Mintha jókedvü öreg urak mellényei lettek volna, nagy, kerek, pohoshasú gesztenyéskosarak lustálkodtak az ajtókban, s gutaütésre hajló potrohájuk ki-kidomborodott az utczára is. A vöröses, barnapofájú, széles övű spanyolhagymák zsíros kövérségükben úgy ragyogtak, mintha spanyol barátok lettek volna, s buja ravaszdisággal pislogtak le a polczokról az arra járó-kelő lányokra, és szemérmetes pillantásokat vetettek a fejük fölött lógó fagyöngyre.xii

A körték és almák magas gulákba rakva tündököltek; a szőlőfürtök a kereskedők jóvoltából kinyúló kampókon lóbálóztak, hogy az arra járók szájában ingyen összefusson a nyál; a mohos, barna mogyorórakások illata visszaidézte az emlékezetbe a régi erdei sétákat, s a kellemes gázolásokat a bokáig érő avarban; a norfolki aszalt almák, a melyeknek húsos barnasága még jobban kiemelte a narancsok és czitromok sárgaságát, dús nedvű testességükben esengve könyörögtek, hogy papirtölcsérekbe csomagolva vigyék haza és ebéd után egyék meg őket. Sőt még az arany- és ezüsthalacskák is, a melyek üveggolyóban oda voltak állítva a válogatott gyümölcsök közé, bárha aluszékony vérű és bárgyú a fajtájuk, mintha tudták volna, hogy nagy nap van; és egytől egyig lassú, szenvedélytelen izgalommal ide-oda uszkáltak kis világukban.

A fűszerüzletek! Oh, a fűszerüzletek! Csaknem zárva, egy-két ablaktábla híján; de a hol rés nyílik, milyen gyönyörű látvány! Nemcsak az, hogy a mérleg serpenyői víg csörrenéssel koppantak a nagy bolti asztalhoz, vagy hogy a spárga oly villámgyorsan tekerődött le a gombolyagról, vagy hogy a bádogszelenczék teteje úgy csapódott föl s le, mintha szemfényvesztés volna, nemcsak az, hogy a tea és kávé keverődő illata oly kellemesen ingerelte az orrot, vagy hogy a mazsola oly drágalátos, nagyszemű volt, a mandula meg egytől-egyig bámulatosan fehér, a fahéj csupa hosszú, egyenes rúd, a többi fűszer oly finom, a déli gyümölcs olvasztott czukorkérgével a leghidegebb szemlélőre is oly hatással volt, hogy összefutott szájában a nyál. Nemcsak az, hogy a fügék oly puhák és húsosak voltak, vagy hogy a franczia szilvák szerénységükben oly savanykásan pirultak a dúsan felékesített dobozokban, vagy hogy minden ízletesen és karácsonyi díszben pompázott. Hanem a vevők is úgy siettek s oly mohó vágygyal töltötte el őket a nagy nap reményteljes jelentősége, hogy az ajtóban egymásba botlottak, úgy, hogy fűzfakosaraik hevesen összeütődtek, a mit pedig vásároltak, azt ott felejtették a bolti asztalon, s visszaszaladtak érte, s száz ilyen apró tévedést követtek el a lehető legjobb kedvükben; míg a fűszeres és a segédei oly fürgék és vidorak voltak, hogy a fényes rézszívecske, a melylyel hátul a kötényüket összekapcsolták, a saját szívük lehetett volna, a melyet kívül viseltek, hogy mindenki láthassa, s hogy a karácsonyi csókák, ha kedvük tartja, csipegethessék.xiii

De nemsokára megkondultak a harangok, templomba és kápolnába szólítva minden jámbor hívőt; s csapatosan tódultak az utczán az emberek, kiki legjobb ruháját és legragyogóbb arczát öltve föl. S ugyanekkor minden utczából, mellékutczából és névtelen sikátorból is csak úgy dőlt a nép, azok, a kik pékboltokba vitték az ebédjöket.xiv E szegény tatárok szemlátomást nagyon érdekelték a szellemet, mert oldalán Scrooge-zsal, az egyik péküzlet kapualjába állt, s leemelte a mellette elhaladók ebédjéről a födőt, s tömjént csepegtetett rá a fáklyájáról. S ez a fáklya nagyon csodálatos egy fáklya volt, mert egyszer-kétszer, mikor az ebédhordók véletlenül meglökték egymást s már-már hajbakaptak, a szellem néhány csepp vizet rázott a fejökre a fáklyából, s a jókedvök nyomban visszatért. Mert azt mondták, hogy gyalázat volna karácsony napján czivakodni. És igazuk volt! Istenemre, igazuk volt!

Lassan-lassan elhallgattak a harangok, s a pékboltokat is becsukták. De azért belül vígan folyt a sütés-főzés, és minden pékkemencze fölött nedves párában gomolygott a gőz, s előtte is úgy füstölt a kövezet, mintha maguk a kövek is sülnének.

– Van valami különös zamatja annak, a mit a fáklyádból csepegtetsz? – kérdezte Scrooge.

– Van bizony. Az én saját külön zamatom.

– Megízesíthetnél vele ma minden ebédet? – kérdezte Scrooge.

– Meg minden ebédet, a melyet szívesen adnak. De különösen a szegény emberekét.

– Mért éppen a szegényekét? – kérdezte Scrooge.

– Mert azoknak van rá a legnagyobb szükségük.

– Szellem, – szólt Scrooge, miután egy pillanatig gondolkozott, – csodálom, hogy a bennünket környező számtalan világ lakói közül éppen te vagy az, a ki arra törekszel, hogy e szegény embereknek minél ritkábban legyen alkalmuk ártatlan örömeikre.

– Én! – kiáltott a szellem.

– Meg akarod fosztani őket attól a lehetőségtől, hogy minden hetedik nap ebédelhessenek,xv pedig gyakran ez az egyetlen nap, a mikor egyáltalában ebédelhetnek, – szólt Scrooge. – Vagy talán nem?

– Én! – kiáltott a szellem.

– Azt akarod, hogy ezek az üzletek minden hetedik nap zárva legyenek, – szólt Scrooge. – S ennek az a jelentősége.

– Én akarom!? – kiáltott a szellem.

– Bocsáss meg, ha nincs igazam. De a te nevedben történik, vagy legalább is a családod nevében, – szólt Scrooge.

– Vannak itt a ti földeteken sokan, – felelt a szellem, – a kik azt állítják, hogy ismernek bennünket, s a kik a mi nevünkben áldoznak szenvedélyüknek, gőgjüknek, rosszindulatuknak, gyűlöletüknek, irígységüknek, vakbuzgóságuknak és önzésüknek, pedig mindezeket mi és a mi ismerőseink és rokonaink oly kevéssé ismerjük, mintha soha a világon sem lettek volna. Jegyezd meg ezt jól, s ezentúl azért, a mit tesznek, ne bennünket vádolj, hanem őket magukat.

Scrooge megigérte, hogy ezentúl így fog tenni, s azután tovább mentek, láthatatlanul, úgy, mint eddigelé, ki a külvárosokba. A szellemnek az a különös sajátsága volt (Scrooge ezt a péküzlet kapujában vette csak észre), hogy bárha óriás termetű volt, könnyedén elfért a legkisebb helyen is, és bármily alacsony kunyhóban épp oly bájosan meg tudott állni teljes természetfölöttiségében, a mint bizonyára megállhatott volna bármely magas csarnokban is.

S talán, mert öröme telt a jó szellemnek abban, ha ezt a képességét mutogathatta, vagy talán a saját jósága, nagylelkűsége, szívessége és minden szegénynyel érzett rokonszenve vezérelte őt egyenesen Scrooge irnokának a lakásába, – mert odament, és magával vitte Scrooge-ot is, a ki a palástjába fogódzott, – s a küszöbön mosolygott a szellem és megállt, hogy áldást csepegtessen fáklyájából Cratchit Bob hajlékára. Ki hinné! Bobnak tizenöt „bob”xvi-ja volt csak hetenként, – szombat este keresztnevének csak tizenöt darab mását szokta zsebredugni, s a jelen karácsony szelleme mégis megáldotta négyszobás házacskáját!

Cratchitné asszony, Cratchit felesége, a kin kétszer kifordított szegényes ünneplő volt csak, de pompásan kipántlikázva, a mi olcsó mulatság és hat pennyért elég mutatós is, – mondom, Cratchitné asszony éppen fölállt és terített, Cratchit Belinda, másodszülött lánya segítségével, a ki szintén ünnepiesen fel volt pántlikázva, mialatt Cratchit Péter úrfi a burgonyás fazékba dugta a villáját, s mikor rengeteg inggallérja (Bob magántulajdona volt, de a nagy nap tiszteletére átengedte fiának és örökösének), – beleért a szájába, nagyon megörült pompás öltözetének, s fitogtatni szerette volna fehérneműjét a divatos sétányon. S most két apróbb Cratchit, egy fiú meg egy lány, pattant be a szobába, sikongatva, hogy kint a pékbolt előtt ráismertek a szagáról a libájukra; s már jó előre kéjelegve a zsályás, hagymás töltelék gondolatában, a két csepp Cratchit körültánczolta az asztalt s majd az egekbe emelte Cratchit Péter úrfit, miközben ez – (a kit az sem tett büszkévé, hogy majd megfulladt a gallérjában), – addig fújta a tüzet, a míg a lassú burgonya bugyborékolva kopogtatni nem kezdett a fazék födőjén, hogy bocsássák ki és hámozzák meg.

– Ugyan hol maradhat olyan sokáig az édes apátok? – szólt Cratchitné. – Meg a kis Tim, az öcsikétek? És tavaly karácsonykor Márta is itt volt ilyenkor már egy félórával előbb!

– Márta itt van, anyám! – szólt egy lányka, a ki e szavakkal lépett be.

– Itt van Márta, mama! – kiáltott a két csepp Cratchit. – Éljen! Nagyszerű libánk van, Márta!

– Ej, az Isten áldjon meg, édesem, hol késtél ilyen sokáig? – szólt Cratchitné össze-vissza csókolva a lányát, és sürögve-forogva elszedte a kendőjét meg a kalapját.

– Tegnap este sok volt a befejezni valónk, – felelt a lányka, – ma reggel meg rendbe kellett hoznunk mindent, anyám!

– Jól van no! Nem baj, csakhogy itt vagy már, – szólt Cratchitné. – Ülj le a tűz mellé, drágám, és melegedjél, hogy az Isten áldjon meg!

– Nem, nem! Jön a papa, – kiáltott a két csepp Cratchit, a kik ott voltak mindég mindenütt. – Bújj el, Márta, bújj el!

Így aztán Márta elbújt, s belépett a kis Bob, az atya, – (hosszú kendője legalább három lábnyira lelógott a nyakából, a rojtját nem számítva, s kopott ruhája összefoltozva és kikefélve, hogy tisztességgel viselhesse), – s a kis Timet a vállán hozta. Jaj, a szegény kis Tim! Kis mankója volt, s a lábát vaspántok támogatták!

– Hát Márta hol van? – kiáltott Cratchit Bob körülnézve.

– Nem jön haza, – szólt Crathitné.

– Nem jön haza! – szólt Bob, a kinek hirtelen megcsappant a jókedve; mert a templomtól hazáig az egész úton vállán lovagoltatta Timet, s ágaskodva ért haza, mint valami tüzes paripa. – Nem jön haza karácsony napján!

Márta nem nézhette atyja csalódását, bárha tréfáról volt is csak szó, s időnek előtte kibújt a szekrény ajtaja mögül és atyja karjai közé rohant; a két csöpp Cratchit pedig felkapta a kis Timet, s kiczipelte a mosókonyhába, hogy hallgassa, hogy’ dudorászik a pudding a rézüstben.

– Jó volt a kis Tim? – kérdezte Cratchitné asszony, miután kicsúfolta Bobot a hiszékenységeért, Bob pedig szíve szerint össze-vissza csókolta a lányát.

– Akár csak egy kis angyal, – szólt Bob, – sőt még annál is jobb. Hogy-hogy nem, sokat gondolkozik, mert sokat üldögél magában, és a legfurcsább dolgok jutnak az eszébe. Hazafelé jövet azt mondta, reméli, hogy az emberek észrevették őt a templomban, mert nyomorék, s bizonyára jól esett nekik karácsony napján arra gondolni, a kinek szavára a bénák járni kezdtek és a vakok láttak.

Bob hangja remegett, mikor ezt elmesélte, s még jobban remegett, mikor azt mondta, reméli, hogy a kis Tim nemsokára erős és egészséges lesz.

Hallatszott fürge kis mankójának a kopogása a tornáczon, s a kis Tim belépett újra a szobába, mielőtt csak egy szót is szólhattak volna, s öcscse és huga székéhez kísérték, a tűz mellé; s mialatt Bob, feltűrve kabátújját, – (a szegény, mintha lehetséges lett volna, hogy még kopottabb is legyen) – egy kis meleg kotyvalékot készített egy korsóban borókapálinkából és czitromból, s miután jól összekeverte, a kályha szélére tette, hogy langyos maradjon, ezalatt Péter úrfi a két minden-lében-kanál csöpp Cratchittal elszaladt a libáért, a melyet nemsokára nagy diadalmenetben haza is szállítottak.

Olyan riadalom keletkezett, mintha a liba a legritkább madár lett volna a világon – valóságos csodaszárnyas, a melyhez képest a fekete hattyú mindennapi látványosság; és mi tűrés-tagadás, Cratchiték házában a liba bizony nem is volt mindennapos. Cratchitné asszony fölmelegítette a pecsenye mártást, a melyet már előbb elkészített egy kis serpenyőben; Péter úrfi hihetetlen buzgalommal a burgonyát nyomkodta; Belinda kisasszony az almaízt czukrozta; Márta a meleg tányérokat törülgette; Bob maga mellé vette a kis Timet, az asztal egyik kis szegletére; a két csöpp Cratchit széket rakott az asztal köré mindenki számára, nem feledkezve meg saját magukról sem, s rögtön el is foglalták a helyüket és kanalat dugtak a szájukba, nehogy libáért találjanak kiabálni, mielőtt rájuk kerül a sor. Végül az asztalra kerültek a tálak, s elhangzott az asztali áldás. Erre feszült csönd következett, mikor Cratchitné asszony lassan végigtapogatva a szeletelő kés élét, készülődött, hogy felmesse a liba mellét; de a mikor felmetszette és a mikor kibuggyant az epedve várt töltelék, halk gyönyörkiáltás morajlott az asztal körül, s még a kis Tim is, a kit a két csöpp Cratchit felizgatott, koppantott kése nyelével egyet-kettőt az asztalra és halkan éljent kiáltott!

Ilyen liba nem volt több a világon. Bob kijelentette, ő nem hiszi, hogy ehhez fogható libát sütöttek volna már valaha. Valamennyien csodálkoztak, hogy milyen gyönge és milyen jóízű, milyen nagy és milyen olcsó. Az almaízzel meg a főtt burgonyával együtt kitelt a libából az egész családnak az ebédje; sőt Cratchitné asszony (észrevéve, hogy egy porczika csont maradt is a tálban), nagy gyönyörűséggel hangoztatta, hogy: no lám, meg sem ettük az egészet! De jóllakott mindenki, s különösen a két csöpp Cratchit, a kiknek a füle is csupa zsálya meg hagyma volt! Most azonban, miután Belinda kisasszony kicserélte a tányérokat, Cratchitné asszony kiment a szobából, egyedül, – mert sokkal izgatottabb volt, semhogy tanukat tűrhetett volna maga körül, – hogy kiborítsa és behozza a puddingot.

Mert hátha nem elég omlós! Hátha összeomlik, mikor kiborítja! Hátha bemászott valaki a hátsó udvar falán és ellopta, a míg ők odabent a libából vendégeskedtek! E föltevésre a két csöpp Cratchit halálsápadt lett! A legborzalmasabb dolgokra gondoltak.

Hollá! Nagy gőzfelhő csapódott ki! A pudding kiborult a rézüstből! Olyan szag érzett, mint nagymosáskor! Ez a kendő volt. Majd olyan szag terjengett, mint mikor kifőző meg pékbolt van egymás mellett s a szomszédban mosóné lakik! Ez a pudding volt. Egy fél percz múlva belépett Cratchitné asszony – kipirulva, de büszkén mosolyogva – a puddinggal, a mely pettyes ágyúgolyóhoz hasonlított, olyan kemény és szilárd volt, s egy félmesszely égő pálinkában lobogott, földíszítve a tetejébe szúrt karácsonyi magyalfaággal.

Oh, csodálatos egy pudding volt ez! Cratchit Bob kijelentette, még pedig nyugodtan, hogy egybekelésök óta ezt tekinti a felesége legsikerültebb remekének. Cratchitné asszony pedig kijelentette, hogy most, mikor már legördült szívéről a kő, megvallja, hogy nagyon félt, nem lesz-e kevés a liszt. Mindenkinek volt valami mondanivalója a puddingról, de azt senki sem mondta és nem is gondolta, hogy ez bizony meglehetős kis pudding ilyen nagy család számára. Szentségtörés lett volna ilyesmit még csak gondolni is. Minden egyes Cratchit szégyelt volna effélére még csak czélozni is.

Végül az ebéd véget ért, az abroszt elszedték, a kályhát lesöpörték és a tüzet megrakták. Miután megkóstolták a korsó tartalmát és fölségesnek találták, almát és narancsot raktak az asztalra, s egy lapát gesztenyét tettek a tűzre. Majd az egész Cratchit-család a tűz mellé telepedett, körbe, mint Cratchit Bob mondotta, de voltaképpen félkört értett, s Cratchit Bob keze ügyébe rakták a család egész pohárkészletét: két vizespoharat és egy fületlen tejfölös bögrét.

De ezek épp oly jól fölfogták a forró italt a korsóból, mintha arany serlegek lettek volna; s Bob sugárzó arczczal töltögetett, miközben a gesztenye nagy lármával sült és pattogott a tűzön. Majd Bob áldomása következett:

– Adjon Isten víg karácsonyt mindnyájunknak, édeseim. Isten áldjon meg bennünket!

A fohászt az egész család ismételte.

– Isten áldjon meg mindnyájunkat! – szólt a kis Tim, legutoljára, a ki édes atyja közvetlen közelében ült, kis székecskéjén. Bob kezében tartotta a kis Tim fonnyadt kis kezét, mintha azt szeretné, hogy mindig mellette legyen, s mintha attól félne, hogy el találják venni tőle.

– Szellem, – szólt Scrooge oly meleg részvéttel, a minőt sohasem érzett még, – mondd meg, kérlek, életben marad-e a kis Tim?

– Egy üres széket látok, – felelt a szellem, – a szegényes kandallózúgban, s egy gondosan őrzött, gazdátlan mankót. Ha ezek az árnyképek a jövendő során meg nem változnak, a gyermek meg fog halni.

– Nem, nem, – szólt Scrooge. – Oh nem, jóságos szellem! Mondd, hogy életben marad.

– Ha ezek az árnyképek a jövendő során meg nem változnak, – felelt a szellem, – családom jövendő tagjai közül egyik sem fogja itt találni a gyermeket. De hát baj ez? Ha meghal, haljon meg mielőbb, hadd fogyjon a népesség fölöslege.

Scrooge lehorgasztotta a fejét, mikor saját szavainak az idézését hallotta a szellemtől, s bűnbánat és fájdalom töltötte el.

– Ember, – szólt a szellem, – ha emberi érzés van a szívedben s nem kő van szíved helyén, akkor tartózkodjál az ilyen istentelen beszédtől, a míg tisztában nem vagy vele, mi a fölösleg és hol a fölösleg. Te akarod eldönteni, melyik ember maradjon életben, melyik ember haljon meg? Lehet, hogy az Isten előtt te méltatlanabb és alkalmatlanabb vagy az életre, mint millió más, e szegény ember gyermekéhez hasonló teremtés. Oh, Isten! Mikor azt kell hallani, hogy a falevelen élő rovar sokallja a porban éhező testvérei életét!

Scrooge meggörnyedt a szellem korholó szavaira, s remegve lesütötte a tekintetét. De a saját neve hallatára hirtelen megint föltekintett.

– Éljen Scrooge úr! – szólt Bob. – Scrooge úr, a kinek ezt a lakomát köszönjük!

– Csakugyan neki köszönjük! – kiáltott Cratchitné asszony elvörösödve. – Bárcsak itt lenne! Megmondanám neki a magamét, hogy neki is kijusson a lakomából, s jó étvágyat is kívánnék neki hozzá!

– Drágám, – szólt Bob, – a gyerekek! Karácsony napja van!

– Persze, hogy karácsony napja, – szólt Cratchitné asszony, – mikor olyan utálatos, zsugori, keményszívű, lelketlen embert kell éltetni, a minő Scrooge úr. Tudod, hogy az, Róbert! Nincs, a ki nálad jobban tudná, szegény ördög!

– Drágám, – felelt Bob szeliden, – karácsony napja van.

– Iszom hát az egészségére a te kedvedért, meg a nagy nap tiszteletére, – szólt Cratchitné asszony, – de nem ám az ő kedvéért. Sokáig éltesse az Isten! Adjon neki víg karácsonyt és boldog új esztendőt. Nagyon jó kedvű és nagyon boldog lesz, nincs kétségem benne!

A gyermekek is kocczintottak Scrooge úr egészségére. Egész este ez volt az első kelletlen cselekedetük. A kis Tim legutóljára kocczintott, de csak úgy immel-ámmal. Scrooge volt a mumus a családban. Nevének említése sötét árnyékot vetett a kis társaságra, s ez az árnyék teljes öt perczig nem oszlott el.

Miután elvonult, tízszer jobb kedvük támadt, mint azelőtt volt, csupán azért, mert végeztek már Scrooge-zsal, a veszedelmessel. Cratchit Bob elmondta, hogy kiszemelt már Péter úrfi számára egy állást, a mely, ha sikerül elnyernie, hatodfél shillinget jövedelmezne hetenként. A két csöpp Cratchit rettentően nevetett arra a gondolatra, hogy Péterből üzletember lesz; Péter maga pedig elgondolkozva nézett a tűzbe a nagy gallér két vége közül, mintha azon töprengene, micsoda különös befektetést részesítene előnyben, ha szert találna tenni arra a szédületes jövedelemre. Márta, a ki szegény tanulóleány volt egy divatárúsnőnél, elmondta ezután, miféle munkát szokott végezni, meg hogy hány órát dolgozott egyfolytában, s hogy másnap reggel jó későn szándékozik fölkelni, mert ünnep lesz és egész nap otthon marad. Elmondta azt is, hogy a minapában látott egy grófnőt meg egy lordot, s hogy a lord „körülbelül akkora volt, mint Péter”; s Péter erre olyan magasra föltolta az inggallérját, hogy ha ott lettetek volna, nem láthattátok volna a fejét. Mindeközben a gesztenye és a korsó folyton körbe járt; s nemsokára a kis Tim énekelt valamit egy eltévedt s hóban bolyongó gyermekről, és mivel siránkozó, gyenge hangocskája volt, a kis dalt igazán nagyon jól énekelte.

Mindebben nyoma sem volt az előkelőségnek. A Cratchit-család nem volt finom család; az öltözetük nem volt finom; a czipőjük távolról sem volt vízhatlan; a ruhájuk kopottas volt és Péter ismerhette, sőt valószínüleg ismerte is a zálogházak belsejét. De boldogok voltak és háladatosak, jól mulattak egymással és meg voltak elégedve az idővel. S mikor eltüntek, s mikor a szellem fáklyájának ragyogó búcsú cseppjeitől még boldogabbaknak látszottak, Scrooge szeme rajtok függött s különösen a kis Timen, az utolsó pillanatig.

Ezalatt besötétedett és jó erősen havazott is. S a mint Scrooge és a szellem utczáról-utczára bolyongtak, csodálatosan ragyogott a konyhákban, szobákban és mindenfajta helyiségekben a lobogó tűz. Emitt a láng lobogása arra vallott, hogy meghitt ebédhez készülnek, forró tányérokkal, a melyeket alaposan átmelegítettek a tűz fölött, és sötétvörös függönyökkel, a melyeket nemsokára össze fognak húzni, hogy kívül rekeszszék a hideget és a sötétséget. Amott a ház valamennyi gyermeke kiszaladt a hóba, a férjes nénék, nős bátyák, unokatestvérek, nagybácsik és nagynénik elébe, hogy elsőkül üdvözölhessék őket. Másutt megint gyülekező vendégek árnyai tánczoltak az ablakredőnyökön; odébb pedig egy csoport szép fiatal lány, csuklyásan és prémes csizmában, egyszerre csacsogva mindahányan, valamelyik közeli szomszéd háza felé bandukolt szökdécselve; s ott aztán, jaj a legényembernek, a ki belépni látta őket – (a ravasz kis boszorkák, nagyon is jól tudták ezt) – kitüzesedve!

De azok nagy számából ítélve, a kik úton voltak ide vagy oda barátságos látogatóba, könnyen azt hihette volna az ember, hogy nem találnak senkit otthon, a ki fogadja őket, pedig mindenik ház társaságot várt és jól megrakta szénnel a kandallóját. Hogy’ ujjongott a szellem, áldassák érte! Hogy’ kitárta széles mellét, hogy’ szétnyitotta nagy tenyerét, s a mint tovalebegett, hogy’ árasztotta mindenre, a mihez hozzáérhetett, bőkezűen a maga ragyogó, ártatlan vidámságát! Még a lámpagyujtogató is, a ki előttök sietett, fénypontokkal tarkázva ki a sötét utczát, s a ki kicsípte magát, hogy aztán eltöltse valahol az estét, még ez is hangosan elnevette magát, mikor a szellem elhaladt mellette; pedig ez a lámpagyujtogató nem igen tudhatta, hogy más társaság is van körülötte a karácsonyon kívül!

S most, a nélkül, hogy a szellem csak egy szóval is figyelmeztette volna Scrooge-ot, egyszerre csak hideg, puszta síkon állottak, a hol rengeteg darab nyers kőtömegek hevertek szanaszéjjel, mintha óriások temetője lett volna, és víz terpeszkedett, a hol csak kedve tartotta, – illetve terpeszkedett volna, ha a fagy bilincsbe nem veri, – s a hol nem nőtt egyéb, csak moh és rekettye és érdes, buja fű. A nyugoti ég alján a hanyatló nap nyomát tűzvörös fénysáv jelezte, a mely egy pillanatig haragvó szem gyanánt meredt a pusztaságra, s azután mélyebbre, egyre mélyebbre rántva alá a szemöldökét, beleveszett a legsötétebb éjszaka sűrű feketeségébe.

– Miféle hely ez itt? – kérdezte Scrooge.

– Olyan hely, a hol bányászok laknak, a kik a föld gyomrában dolgoznak, – felelt a szellem. – De engem ismernek. Nézd csak!

Egy kis kunyhó ablakán fény csillant ki, s Scrooge meg a szellem gyorsan a fény felé indultak. Az agyagból és kőből rakott falon áthatolva, lobogó tűz körül vidám társaságra bukkantak. Egy nagyon öreg ember ült ott a feleségével, s körülöttük a gyermekeik, az unokáik és a dédunokáik, valamennyien czifra ünneplőben. Az öreg apó reszketeg hangján, a melyet minduntalan elnyomott a kopár sivatagon üvöltő szél ordítása, egy karácsonyi éneket dúdolt a többieknek. Nagyon régi ének volt már az öreg gyermekkorában is; és hébe-korba belevágtak kórusban a többiek is. Valahányszor rázendítettek, az öreg csupa tűz és elevenség lett; s valahányszor elhallgattak, megrokkant újra az öreg ereje is.

A szellem itt nem sokáig időzött, hanem rászólt Scroogera, hogy fogódzzék bele a palástjába, s átlebbenve a láp fölött, tovább sietett. De vajjon hová? Csak nem a tengerre? De bizony a tengerre! Scrooge hátratekintve rémülten látta, hogy a szárazföld utolsó szegélye, egy rémes sziklasor, elmarad mögöttük; s a füle belekábult a dörgő robajba, a mint a víz őrült dühvel zúgott, zajgott alattok a habvájta szörnyű üregekben, s alá akarta aknázni mérgében a földet.

A parttól körülbelül egy órányira, sziklazátonyok komor szirtormán, a melyet az egész vad esztendő során dühöngve ostromolt a hullámverés, elhagyott világító-torony emelkedett. Halomnyi tengeri hínár tapadt a tövéhez, s mintha a szél szülöttei volnának, úgy mint a hínár a víz szülötte, – viharmadarak csapongtak körülötte fel és alá, mint a hullámok, a melyeket röptükben horzsoltak.

De még itt is, az a két férfi, a ki a jelzőfényt őrizte, tüzet rakott, a melynek fénye a vastag kőfal lőrésén keresztül ragyogó világossággal árasztotta el a félelmes tengert. A durva asztal fölött, a mely mellett ültek, megszorították egymás kérges kezét, s víg karácsonyt kívántak egymásnak, egymásra köszöntve grogos kancsójukat; s az egyikük – még pedig az idősebb, a kinek viharrágta, forradásos arcza volt, mint valami vén hajó orrán a faragott kép, – rázendített egy dalra, a mely úgy harsogott, mint a zúgó vihar.

A szellem megint tovább sietett, a sötét, hullámzó tenger fölött, – tovább, tovább, – a míg, mint Scrooge-nak mondotta, nagyon távol minden parttól, egy hajóra ereszkedett le Scrooge-zsal. A kormányos mellett álltak a kormánykeréknél, a homlok-leshely közelében, a felügyelő tisztek között. Sötét, kísérteties alak volt kiki a maga helyén, de mindannyia valami karácsonyi éneket zümmögött magában, vagy karácsonyi gondolatokkal volt tele, vagy fojtott hangon valamelyik rég múlt karácsony-estéről és hazaszálló reményeiről beszélt a társának. S a hajón minden ember, éber, alvó, jó vagy rossz, nyájasabb volt a társaihoz aznap, mint az év bármely napján; bizonyos mértékben részt vett a nap ünnepi örömeiben; megemlékezett távollévő kedveseiről és tudta, hogy azok is örömmel gondolnak rá.

Nagy meglepetés volt Scroogera nézve, mialatt a szél zúgását hallgatva, azon tünődött, milyen ünnepélyes dolog ekképp lebegniök az elhagyott sötétségben ismeretlen örvények fölött, a melyeknek mélysége oly mélységes titkokat rejt, mint a halál, – mondom, nagy meglepetés volt Scroogera nézve, mikor ekképp tünődve egyszerre csak jóízű nevetést hallott. De még nagyobb lett a meglepetése, mikor a nevetésben saját unokaöcscsének a nevetésére ismert s azt látta, hogy egy ragyogó, száraz, fényesen kivilágított szobában van, s a szellem ott mosolyog mellette és nyájas helyesléssel épp most említett unokaöcscsére tekint!

– Ha, ha! – nevetett Scrooge unokaöcscse. – Ha, ha, ha!

Ha véletlenül, de éppenséggel nem tartom valószínűnek, ismernétek valakit, a ki jobb ízűen tud nevetni Scrooge unokaöcscsénél, csak annyit mondhatok, hogy én is nagyon szeretnék megismerkedni az illetővel. Mutassátok be nekem és én büszke leszek az ismeretségére.

Szép, igazságos és nemes berendezése e világ dolgainak, hogy míg egyrészt minden bánat és nyavalya ragadós, addig más részt nem ragad át másokra semmi a világon oly ellenállhatatlanul, mint a jókedv és a kaczagás. Mialatt Scrooge unokaöcscse oldalát fogva, fejét rázva s arczát a legképtelenebbül eltorzítva, ekkép hahotázott, együtt kaczagott vele épp oly jóízűen Scrooge sógorasszonya is. És nem hagyták magukat egybegyűlt barátaik sem, hanem ők is harsányan velök kaczagtak.

– Ha, ha! Ha, ha, ha, ha!

– Szavamra, azt mondta, hogy a karácsony lári-fári! – kiáltott Scrooge unokaöcscse. – És szentül azt is hitte!

– Annál nagyobb szégyen rá nézve, Friczi! – szólt Scrooge sógorasszonya méltatlankodva. – Az Isten áldja meg az asszonyfélét! Félmunkát sohasem végez a fajtája, és nem ért tréfát semmiben sem.

Scrooge sógorasszonya nagyon csinos – rendkívül csinos nő volt. Bámész tekintetű, pompás, gödrös arczocskája volt, s kerek kis szája mintha csókra termett volna – a minthogy kétségtelenül arra is termett; mikor nevetett, álla körül egybeolvadtak a legkülönbözőbb kedves kis pontocskák; s a szeménél sugárzóbb szemű csöpp kis teremtést nem sokat láthattatok. Szóval igazi durczás kis macska volt; de e mellett bájos is. Oh, rendkívül bájos!

– Az én bácsim bolondos vén ficzkó, – szólt Scrooge unokaöcscse, – ez az igazság; és korántsem oly barátságos, a milyen lehetne. De hibáiért ő maga bűnhödik, s én egy szóval sem kárhoztatom.

– Ugy-e Friczi, a bácsid nagyon gazdag, – jegyezte meg Scrooge sógorasszonya. – Nekem legalább azt szoktad mondani.

– Mit ér vele, szívem? – szólt Scrooge unokaöcscse. – Vagyonának semmi hasznát sem veszi. Semmi jót sem tesz vele. A saját kényelmétől is sajnálja. Még az a vígasztalása sincs meg neki, – ha, ha, ha! – hogy valamikor bennünket fog boldogítani vele.

– Én bizony ki nem állhatom őt, – jelentette ki Scrooge sógorasszonya, s csatlakoztak ehhez a kijelentéséhez a húgai meg az összes többi hölgyek is.

– Óh, azt már nem! – szólt Scrooge unokaöcscse. – Én bizony sajnálom őt; és nem tudnék rá haragudni akkor sem, ha megpróbálnám. Kinek árt sok rossz bogarával? Mindig csak saját magának. Most is például a fejébe veszi, hogy bennünket nem szívelhet, s nem jön el hozzánk ebédre. Mi ennek a következménye? Voltaképen az ebéddel nem is sokat veszít.

– Valóban? Én pedig azt mondom, hogy az ebédet bizony sajnálhatja, – vágott közbe Scrooge sógorasszonya. A többiek mind ugyanezt mondták, s azt meg kell nekik adni, hogy illetékes bírák voltak, mert csak az imént keltek föl az ebédtől; a csemege még az asztalon volt, s most lámpavilágítás mellett a kandalló körül szorongtak valamennyien.

– Nos! Igazán örömmel hallom ezt, – szólt Scrooge unokaöcscse, – mert én bizony nem igen bízom az ilyen fiatal gazdasszonykákban. Hát te mit szólsz a dologhoz, Topper?

Topper nyilvánvalóan szemet vetett Scrooge sógorasszonyának egyik hugára, mert azt felelte, hogy a legényember nyomorult kitagadottja a társadalomnak, a kinek nincs joga e kérdéshez hozzászólni. Scrooge sógorasszonyának a huga, – a kövérebbik a csipkegallérral, nem a másik, a kinek rózsa volt a hajában, – elpirult.

– Ugyan folytasd már, Friczi, – szólt Scrooge sógorasszonya, összecsapva a tenyerét. – Soha sem fejezi be, a mibe belekezd! Ilyen mulatságos legény!

Scrooge unokaöcscse megint harsogó kaczajra fakadt; s minthogy tisztára lehetetlen volt elhárítani a ragályosságát, – bár a kövérebbik nővér minden áron védekezni próbált ellene szagos eczettel, – példáját valamennyien egyhangú lelkesedéssel utánozták.

– Azt akartam csak mondani, – szólt Scrooge unokaöcscse, – hogy tőlünk való idegenkedésének meg annak, hogy nem akar velünk mulatni, véleményem szerint az a következménye, hogy megfosztja magát néhány kellemes pillanattól, a mi nem ártott volna meg neki. Bizonyos vagyok benne, hogy kellemesebb társaságtól fosztja meg magát, mint a milyet saját gondolataiban találhat, akár penészes, régi irodájában ül, akár poros szobáiban. Föltettem magamban, hogy minden évben alkalmat nyújtok neki rá, hogy velünk mulathasson, akár tetszik neki, akár nem, mert sajnálom a szegényt. Csúfolódhat a karácsonyon élte fogytáig, de akarata ellenére is jobb véleménynyel lesz felőle, fogadom, ha azt látja, hogy én minden évben jókedvűen beállítok hozzá és megkérdezem: Scrooge bácsi, hogy’ van? Ha csak annyit érek is el vele, hogy végül ötven fontot hagy majd a szegény irnokának, ez is valami; s azt hiszem, tegnap alaposan a lelkére beszéltem már.

Most a többieken volt a sor, hogy nevessenek arra a gondolatra, hogy Scrooge unokaöcscse Scroogenak a lelkére beszélt. De mivel az öcs tetőtől-talpig kedélyes ember volt, s nem sokat bánta, min nevetnek, csak nevessenek, maga is velök nevetett és vígan kézről-kézre adta a boros palaczkot.

A tea után zene következett. Mert a család nagy barátja volt a zenének, és mondhatom, értették is a módját, mikor egy-egy vegyes karénekre vagy tréfás kördalra került a sor, különösen Topper, a ki úgy fújta a basszust, hogy jobban se kell, a nélkül, hogy kidagadtak volna homlokán az erek vagy belevörösödött volna az erőlködésbe. Scrooge sógorasszonya szépen hárfázott, s a többi között eljátszott egy egyszerű kis dalocskát, – (egy semmiséget; két percz alatt utána fütyülhette volna az ember), – melyet az a kis lányka szeretett énekelgetni, a ki hazavitte Scrooge-ot az iskolából, s a kit a mult karácsonyok szelleme visszaidézett Scrooge emlékezetébe. E kis dallam hallatára eszébe jutott Scroogenak újra minden, a mit az első szellem mutatott neki; egyre jobban ellágyult, és arra gondolt, hogyha évekkel ezelőtt gyakran hallgathatta volna ezt a kis dalocskát, akkor talán saját kezével ápolta volna az élet örömeit, saját maga munkált volna a saját boldogságán, s nem szorult volna rá annak a sírásónak az ásójára, a ki Marley Jakabot elföldelte.

De nem az egész estét szentelték zenének. Nemsokára zálogosdit kezdtek játszani; mert jó néha gyermekké válni, és nem jobb soha, mint éppen karácsonykor, a mikor az ünnep isteni megalapítója maga is gyermek volt még. Top! Először szembekötősdit játszottak. Persze hogy azt! S mondhatom, épp oly kevéssé hiszem azt, hogy Topper valóban vak volt, mint azt, hogy a csizmájának volt szeme. Ennélfogva az a véleményem, hogy Topper összejátszott Scrooge unokaöcscsével, s tudta ezt a jelen karácsony szelleme is. A hogy’ a csipkegalléros kövérebbik nővért hajszolta, az valósággal arczulcsapása volt az emberi természet hiszékenységének. Fölrúgta a piszkavasat, szenes lapátot, belebotlott a székekbe, nekiment a zongorának, belegabalyodott a függönyökbe, úgy, hogy majd megfulladt, de nyomában volt mindenütt a csipkegalléros nővérnek. Mindig tudta, hol a kövérebbik nővér. Nem akart senki mást megfogni. Ha elébe toppantok, úgy, a hogy’ többen meg is tették, s megálltok egy helyben, színleg utánatok kapott volna, de úgy, hogy csak a bolond nem látta volna, hogy esze ágában sincs megfogni benneteket, s nyomban másfelé oldalgott volna a kövérebbik nővér irányában. Ez nem egyszer fel is kiáltott, hogy ez már mégsem járja, és valóban nem is járta. Hát még mikor végül elcsípte őt, – mikor bárhogy suhogtatta is a ruhája selymét, s bármilyen gyorsan igyekezett is elsuhanni mellette, Topper beszorította őt az egyik sarokba, a honnan nem menekülhetett, – akkor volt még csak utálatos a viselkedése! Mert az az állítása, hogy nem ismer rá; az az állítása, hogy okvetetlenül meg kell tapogatnia a fejdíszét, s hogy úgy győződhet meg csak a személyazonosságáról, ha megérinthet az újján egy bizonyos gyűrűt és a nyakán egy bizonyos lánczot, – ez bizony szörnyű gonoszság volt! A csipkegalléros nővér bizonyára meg is mondta Toppernek a maga véleményét, mikor, mialatt más volt a vakmacska, bizalmasan összebújva ott suttogott vele a függönyök mögött.

Scrooge sógornője nem vett részt a szembekötősdiben, hanem kényelmesen elhelyezkedett egy karosszékben, zsámolyra rakva a lábait, az egyik barátságos sarokban, a hol Scrooge meg a szellem éppen a háta mögött állottak. De a zálogosdiba ő is belevegyült, és végigszerette a kedvesét bámulatos leleményességgel az ábéczé valamennyi betűjével. Hasonlóképpen nagyon kivált a „Hogy? Mikor? és Hol?” játékban is, és Scrooge unokaöcscsének rejtett örömére, lefőzte nagyon a nővéreit, bár ezek is igen elmés lányok voltak, Topper a megmondhatója! Lehettek vagy húszan a társaságban, ifjak, öregek, vegyest; de játszottak valamennyien, sőt játszott még Scrooge is; mert a nagy érdeklődés közben egészen megfeledkezve arról, hogy az ő szava hangtalan a többiek fülének, hébe-korba hangosan kikottyantotta a találgatását, és legtöbbször el is találta a helyes feleletet, mert a leghelyesebb varrótű, a legjobb fajta white-chapeli, a melyért jót álltak, hogy nem hagy ki öltést, nem volt élesebb, mint Scroogenak az elméje, bármily esetlennek tetette is magát.

A szellem nagyon örült Scrooge hangulatának, s oly jóakaróan tekintett rá, hogy Scrooge úgy kérte, mint valami kis gyermek, engedje meg, hogy ott maradhasson, a míg a vendégek el nem távoznak. De a szellem azt mondta, hogy lehetetlen.

– Most új játékba kezdenek, – szólt Scrooge. – Egy félóráig, csak egy félóráig maradjunk még, szellem!

„Igent és nem”-et játszottak. Scrooge unokaöcscse gondolt valamit, s a többieknek ki kellett találni, hogy mire gondol, oly módon, hogy ő csak igennel vagy nemmel felelt minden kérdésökre. A kérdések gyors sortüzében, a melylyel ostromolták, kicsalták belőle, hogy az, a mire gondol, állat, élő állat, kissé kellemetlen állat, vad állat, olyan állat, a mely néha morog és röfög, néha meg beszél és Londonban él, és az utczákon járkál, és nem mutogatják, és nem vezetik, és nem állatseregletben tanyázik, és soha piaczon le nem vágják, és nem ló, nem szamár, nem tehén, nem bika, nem tigris, nem kutya, nem disznó, nem macska és nem is medve. Az unokaöcs minden újabb kérdésre újabb harsogó kaczajra fakadt, s oly mondhatatlanul csiklandotta már a nevetés, hogy kénytelen volt felállni a pamlagról, hogy a lábával is doboghasson. Végül a kövérebbik nővér, hasonló állapotba jutva, felkiáltott:

– Kitaláltam! Tudom mi az, Friczi! Tudom, mi az!

– No micsoda? – kiáltott Friczi;

– A nagybácsid, Scro-o-o-o-oge!

Csakugyan az volt. Mindnyájan nagyot bámultak, bár néhányan azt a kifogást tették, hogy arra a kérdésre: Medve-e? – igennel kellett volna felelni, mert a tagadó válasz föltétlenül elterelte a gondolataikat Scrooge úrról, a mennyiben eszökbe talált volna jutni, hogy ő rá gondoljanak.

– Azt hiszem, eleget nevettünk rajta, – szólt Friczi, – és hálátlanság volna, ha nem innánk az egészségére. Itt van éppen egy pohár meleg bor, ezt ráköszöntöm: Éljen Scrooge bácsi!

– Éljen! Éljen Scrooge bácsi! – kiáltották valamennyien.

– Adjon Isten víg karácsonyt és boldog új esztendőt az öregnek, akármilyen ember is! – szólt Scrooge unokaöcscse. – Tudom, hogy nem fogadná el tőlem, de azért mégis azt kívánom: Isten éltesse Scrooge bácsit!

Scrooge bácsinak szinte észrevétlenül oly jó kedve kerekedett, hogy föltétlenül válaszolt volna a társaságnak, a melynek sejtelme sem volt az ő ottlétéről, és nem hallható beszédben megköszönte volna a szíves jókívánságokat, ha a szellem időt enged rá neki. De mihelyt elhangzott az unokaöcs utolsó szava, eltünt az egész jelenet, s Scrooge meg a szellem megint úton voltak.

Sokat láttak, messze jártak, sok házba ellátogattak, de mindig a legjobb eredménynyel. A szellem odaállt a betegek ágya mellé s a betegek felvidultak; az idegenben lévők mellé, s ezek nyomban hazaképzelték magukat; a küzködők mellé, s ezek rögtön türelmesebbek lettek, mert bátrabban reménykedtek; a szegények mellé, és ezek gazdagoknak érezték magukat. A szegényházban, a kórházban, a börtönben, a nyomorúság minden menedékében, a hol a hívságos ember rövidlátó, kicsinyes kényében be nem zárta az ajtót, hogy kívül rekeszsze a szellemet, mindenütt áldás fakadt a nyomán s bő alkalma nyílt Scroogenak az okulásra.

Az éjszaka hosszú volt, ha ugyan egy éjszaka volt csak; de Scrooge kételkedett benne, mert úgy rémlett neki, mintha az egész karácsonyi időszakxvii beleszorult volna abba az időközbe, a melyet együtt töltött a szellemmel. Különös volt az is, hogy míg Scrooge külseje változatlan maradt, a szellem öregebb lett, szemlátomást öregebb lett. Scrooge megfigyelte ezt a változást, de nem tette szóvá, a míg el nem váltak egy betlehemes gyermektársaságtól. Egy nyilt téren álltak ekkor egymás mellett, s mikor a szellemre tekintett, észrevette, hogy megőszült a haja.

– A szellemeknek csak ily rövid az élete? – kérdezte Scrooge.

– Az én életem itt e földön nagyon rövid, – felelt a szellem. – Még ma éjjel véget ér.

– Ma éjjel! – kiáltott Scrooge.

– Ma éjjel, éjfélkor. Figyelj csak! Az én időm közelget már.

A toronyórák e pillanatban háromnegyed tizenkettőt ütöttek.

– Bocsáss meg, ha most olyasmit kérdezek, a mit nem volna szabad kérdeznem, – szólt Scrooge, figyelmesen szemügyre véve a szellem palástját; – de valami nem hozzád tartozó, furcsa dolgot látok kinyúlni a palástod szegélye alól. Láb-e vagy pata?

– Pata is lehetne a hús mián, a mi rajta van, – válaszolt szomorúan a szellem. – Ide nézz!

Palástja redői közül két gyermeket húzott elő, két nyomorult, elvetemedett, utálatos, ijesztő, éhenkórász teremtést. Térdre rogytak előtte és köntöse szélébe kapaszkodtak.

– Oh, ember! Ide tekints! Ezekre, lent a porban! – kiáltott a szellem.

Egy fiú volt meg egy leány. Sárga, sovány, rongyos, sötét tekintetű, vad farkasokhoz hasonló két poronty volt; de most alázatosan a porba görnyedt. Arczukat a helyett, hogy az ifjúság bájos üdesége ragyogta volna be, mintha az aggság fonnyadt, ránczos keze tépte, szakgatta, marczangolta volna össze. A hol angyaloknak kellett volna trónolniok, ördögök leselkedtek, fenyegetően meresztgetve szemeiket. Az emberi lét semmiféle változása, elfajzása és elkorcsosodása a teremtés csodás titkainak tömkelegében soha nem hozhatott létre ily borzalmas, ijesztő szörnyetegeket.

Scrooge rémülten hátratántorodott. Minthogy ilyen módon látta meg őket, azt akarta mondani, hogy szép gyermekek; de a szavak inkább a torkán akadtak, semhogy ilyen rettentő hazugság eszközeivé aljasuljanak.

– Szellem! A te gyermekeid? – ennyit tudott csak kinyögni.

– Az emberiség gyermekei, – szólt a szellem, letekintve rájok. – És azért tapadnak hozzám, hogy bevádolják szülőiket. Ez a fiú a Tudatlanság. A leány pedig a Szükség. Óvakodjál mind a kettőtől és egész rokonságuktól; de legfőképpen óvakodjál ettől a fiútól, mert a romlást látom homlokára írva, ha ez az írás ki nem töröltetik. Tagadjátok! – kiáltott a szellem, a város felé nyújtva ki a kezét. – Rágalmazzátok meg azokat, a kik ezt hirdetik nektek! Tűrjetek tovább, mert pártérdekeitek úgy kívánják, és rontsátok meg még jobban őket! Meglátjátok majd, mi lesz a vége!

– Nincs számukra semmiféle segítség vagy menedékhely? – kiáltott Scrooge.

– Nincsenek fogházak? – szólt a szellem, utóljára fordítva Scrooge ellen a saját szavait. – Nincsenek dologházak?

A toronyóra tizenkettőt kongott.

Scrooge körültekintett, a szellemet keresve, de nem látta sehol. Mikor megszűnt rezegni az utolsó kondulás is, eszébe jutott a vén Marley Jakab jövendölése, s fölvetve a tekintetét, egy ünnepélyes, eltakart, elburkolt rémet pillantott meg, a mely úgy közeledett feléje, mint a föld színén hömpölygő ködgomoly.

NEGYEDIK VERSSZAK.

Az utolsó szellem.

A rém lassan, méltósággal és némán közeledett. Mikor közel ért hozzá, Scrooge térdre roskadt, mert mintha még a szellemet környező légből is ugyanaz a komor sötétség és rejtelmesség áradt volna szerte.

Koromfekete palástba volt burkolózva, a mely egészen elfödte fejét, arczát és alakját, úgy, hogy nem látszott belőle semmi, csak az egyik kinyújtott keze. E nélkül bajos lett volna megkülönböztetni őt az éjszakától s elválasztani a sötétségtől, a mely körülfogta.

Mikor Scrooge mellé lépett, Scrooge érezte, hogy magas és méltóságos alak, s hogy titokzatos lénye ünnepélyes borzalommal tölti el őt. Egyebet azonban nem tudott, mert a szellem sem nem szólt, sem nem mozdult.

– A jövendő karácsonyok szelleme előtt állok? – kérdezte Scrooge.

A szellem nem felelt, csak előre mutatott a kezével.

– Azoknak a dolgoknak az árnyképeit akarod megmutatni nekem, a mik még nem történtek meg, s csak a jövőben fognak megtörténni? – szólalt meg újra Scrooge. – Ezt akarod, szellem?

A palást felső része egy pillanatra összeránczolódott, mintha a szellem igent intett volna a fejével. Ez volt az egyedüli válasz, a melyet Scrooge a kérdésére kapott.

Bárha Scrooge most már eléggé hozzászokott a szellemek társaságához, mégis annyira félt a néma alaktól, hogy a térdei inogtak, s érezte, hogy megállni is alig bír a lábán, mikor követni készült a szellemet. A szellem tétovázott egy pillanatig, mintha észrevette volna a gyöngeségét s időt akart volna engedni neki, hogy összeszedje magát.

De Scrooge erre csak még rosszabbul lett. Határozatlan, homályos borzalommal remegtette őt meg az a tudat, hogy a komor lepel mögül kísérteties szemek merednek rá, míg ő, bár a saját szemét tőle telhetően megerőltette, nem látott semmi egyebet, csak egy kísérteties kezet és egy nagy csomó feketeséget.

– Szelleme a jövendőnek! – kiáltott, – tőled sokkal jobban félek, mint az eddig látott szellemek bármelyikétől. De mivel tudom, hogy a javamat akarod, és mivel remélem, meg fogom élni, hogy egészen más emberré leszek, mint eddig voltam, készen állok arra, hogy kövesselek, még pedig háládatos szívvel. Nem akarsz beszélni hozzám?

A szellem nem felelt. Kinyújtott keze egyenesen előre mutatott.

– Vezess! – szólt Scrooge. – Vezess! Az éj gyorsan múlik, s tudom, hogy ez az idő drága rám nézve. Vezess, szellem!

A rém megindult, úgy, a hogy’ az imént feléje közeledett. Scrooge nyomon követte, köntöse árnyékában, a mely, – úgy érezte, – fölemeli és tovább ragadja őt.

Mintha nem is hatoltak volna beljebb a városba, hanem inkább a város emelkedett volna feljebb-feljebb körülöttük, a míg végül magától körülfogta őket. Elég az hozzá, hogy egyszerre csak a város kellő közepében voltak, a börzén, a kereskedők között, a kik fel s alá jártak-keltek sietve, a pénzüket csörgették a zsebükben, csoportokba verődve beszélgettek, az órájukat nézték, gondolatokba merülve nagy arany pecsétnyomóikkal játszadoztak és így tovább, és így tovább, a mint Scrooge gyakran látta volt őket.

A szellem megállt az egyik kis csoport mellett. Scrooge észrevévén, hogy a kinyújtott kéz a beszélgetőkre mutat, közelebb lépett hozzájuk, hogy meghallgassa, mit beszélnek.

– Nem, – szólt egy rengeteg tokájú, nagy, kövér ember, – én bizony nem sokat tudok felőle. Azt tudom csak, hogy meghalt.

– Mikor halt meg? – kérdezősködött egy másik.

– Azt hiszem, tegnap éjjel.

– Ejnye, vajjon mi baja lehetett neki? – kérdezte egy harmadik, nagyot szippantva szörnyű nagy tubákos szelenczéjéből. – Azt hittem, sohse hal meg.

– Isten tudja, – szólt az első, nagyot ásítva.

– Mi a manót csinált a pénzével? – kérdezte egy vörösképű uri ember, a kinek az orra hegyéről olyanforma kinövés lógott alá, mint a pulykakakas fityegője.

– Erről egy szót se hallottam, – szólt a széles tokájú, megint nagyot ásítva. – Talán a czéhjére hagyta. Én rám nem hagyta. Ezt bizonyosan tudom.

A tréfának valamennyien jót nevettek.

– A temetése valószínűleg nagyon olcsófajta lesz, – beszélt tovább ugyanaz a tréfás uri ember, – mert bíz’ Isten egy teremtett lélekről sem tudok, a ki hivatalos rá. Mit szólnának hozzá, ha mi összeállnánk és elmennénk a magunk jószántából?

– Ami engem illet, én nem bánom, ha kapunk villásreggelit, – jegyezte meg a fityegős orrú úri ember. – De a tort el nem engedem, ha temetésre megyek.

Megint jót nevettek.

– Látom már, hogy én vagyok a társaságban a legönzetlenebb, – szólt az, a ki először beszélt, – mert én sohasem húzok fekete keztyűt és sohasem eszem villásreggelit. De azért szívesen elmegyek, ha van, a ki velem tart. Ha jól meggondolom a dolgot, igazán nem tudom, nem én voltam-e a legjobb barátja neki, mert valahányszor találkoztunk egymással, mindig megálltunk beszélgetni. Adj Isten!

Az egész kis csoport odébb mozdúlt és elvegyült más csoportok közé. Scrooge ismerte ezeket az embereket, s a szellemre tekintett magyarázatért.

A rém tovább lebbent, be az egyik utczába. Ujja két emberre mutatott, a kik éppen akkor találkoztak az utczán. Scrooge újra hallgatózni kezdett, azt remélve, hogy itt kapja meg a várt fölvilágosítást.

Nagyon jól ismerte ezt a két embert is. Nagyon gazdag és nagytekintélyű üzletemberek voltak. Nagy súlyt vetett rá mindig, hogy jó híre-neve legyen előttök – természetesen üzleti szempontból; csakis üzleti szempontból.

– Hogy’ van? – szólt az egyik.

– Hát ön? – felelt rá a másik.

– Jól! – szólt az első. – Az ördög elvitte végre a vén kujont, mi?

– Azt hallom, – felelt a másik. – Hideg van, ugy-e?

– Jó karácsonyi idő. Ön, ugy-e, nem szokott korcsolyázni?

– Nem, nem. Van elég okosabb tennivalóm. Adj’ Isten!

Egy szóval se’ többet. Ennyiből állt a találkozásuk, a beszélgetésük és a búcsúzásuk.

Scroogenak eleinte nagy kedve lett volna csodálkozni rajta, hogy a szellem ily látszólag köznapi társalgásoknak fontosságot tulajdonít; de mivel bizonyos volt benne, hogy bizonyára minden szónak megvan a maga rejtett vonatkozása, azon kezdett töprengeni, vajjon mi lehet az? Régi üzlettársa, a vén Jakab halálára aligha vonatkozhatott az, a mit eddig hallott, mert Jakabnak a halála a múltra tartozott, ennek a szellemnek pedig a jövő volt a birodalma. Nem gondolhatott senki másra sem, a ki közvetlen kapcsolatban állt volna vele. De mivel a legkisebb kétsége sem lehetett, hogy a hallottakban, akárkiről volt is szó, valami erkölcsi tanulság lappang az ő számára, föltette magában, hogy jól megjegyez minden szót, a mit hallott, és mindent, a mit látott, s hogy legfőképpen gondosan megfigyeli majd a saját árnyképét, mihelyt megjelenik. Mert azt remélte, hogy jövendő énjének a viselkedése vezeti majd rá a dolgok nyitjára, s ez fogja megkönnyíteni számára mind e talány megoldását.

Ott, a hol voltak, rögtön körül is nézett, saját magát keresve; de szokott szögletében más ember állt a helyén, s bárha az óra azt az időt mutatta, mikor rendesen ott szokott lenni, hiába kereste a képemását az előcsarnokon keresztül beözönlő tömegben. De túlságosan mégsem ütődött meg rajta, mert hiszen föltette már magában, hogy változtatni fog az életén, s most azt gondolta és azt remélte, hogy távolléte legutóbb fogant elhatározásának a megvalósítását bizonyítja.

A rém, kinyújtott kézzel, nyugodtan és sötéten mellette állt. Midőn töprengő elmélyedéséből föleszmélt, a kéz tartásából és irányából ítélve azt gyanította, hogy a szellem láthatatlan szemei keményen ő rá szegeződnek. Erre a gondolatra hideg borzongás futott végig rajta és fázni kezdett.

Ott hagyták az üzleti sürgést-forgást, s egy hírhedt városrészbe mentek, a hol Scrooge soha életében nem járt még, bár tudta, hogy hol van és ismerte kétes hírét is. Piszkos, szűk utczákba, nyomorúságos boltok és házak, s félig meztelen, ittas, letaposott sarkú, undok emberek közé jutottak. Sikátorokból és kapúaljakból úgy áradt a bűz, a piszok és az élet salakja a girbe-gurba utczákra, mint megannyi nyitott csatornából, s bűn, szenny és nyomor képe volt az egész városnegyed.

Mélyen bent a romlottság e barlangjában, eresz alatt, volt egy alacsony, előrenyúló bolthelyiség, a hol ócska vasat, rongyot, üveget, csontot és zsírhulladékot vásároltak. Bent a padlóján rakás számra hevert a rozsdás kulcs, szeg, láncz, ajtósarok, reszelő, mérleg, súly és mindenféle értéktelen vasdarab. Az undok rongycsomók, avas zsírtömegek és csontsírok ezernyi olyan titkot rejtettek magukban, a miket nem sok embernek lett volna kedve kipiszkálni. A lim-lom közt, a mivel kereskedett, ócska téglákból rakott faszénkályha mellett, egy körülbelül hetven esztendős, őszfejű vén betyár ült, a ki a külső hideg ellen madzagon lógó, rongyból tákolt, szurtos függönynyel védekezett, s nyugodt magányában kényelmesen pöfékelt.

Scrooge és a szellem épp akkor értek oda ehhez az emberhez, mikor nehéz batyút czipelve egy nő surrant be a boltjába. S a nő nyomában csakhamar egy második nő is érkezett, szintén batyúval; s rögtön rá harmadiknak egy kopott fekete ruhás férfi lépett be, a ki épp úgy visszahökkent a két nő láttára, a hogy’ ez utóbbiak egymástól visszahökkentek volt. Pár pillanatnyi szótlan bámészkodás után, a melyben résztvett a vén pipás is, mind a három jövevény elnevette magát.

– Nyugodt lehetsz, hogy a halottmosó az első! – kiáltott az a némber, a ki először érkezett. – Nyugodt lehetsz, hogy a mosóné a második, és a temetésrendező legénye a harmadik. No, nézd csak, Jóska bácsi, ez aztán a szerencsés véletlen! Össze se beszéltünk, mégis itt találkoztunk!

– Jobb helyütt nem is találkozhattatok volna, – szólt Jóska bácsi, miközben kivette szájából a pipát. – Kerüljetek beljebb a vendégszobába. Te már régóta bejáratos vagy oda, tudom; és a másik kettő se idegen. Várjatok csak, bezárom a boltajtót. Hú! hogy nyikorog! Azt hiszem, nincs e helyt olyan rozsdás darab vas, mint a bejárat sarka; azt meg bizonyosan tudom, hogy olyan vén csont nincs, mint az enyém. Ha, ha! Nem válunk szégyenére a foglalkozásunknak – nagyon egymáshoz illünk. Gyertek a vendégszobába. Gyertek a vendégszobába.

A vendégszoba a rongyfüggöny mögötti tér volt. Az öreg fölkotorta a tüzet egy ócska lépcsőrúddal, s miután füstölgő lámpáját (mert éjszaka volt) pipaszárának a csutorájával megpiszkálta, a pipaszárat megint a szájába dugta.

Ekközben az a némber, a ki már beszélt volt, ledobta a padlóra a batyuját s leült nagypeczkesen egy zsámolyra, keresztbe rakva a térdén a karjait s kihívó szemtelenséggel méregetve a másik kettőt.

– Hát aztán? Talán nem tetszik, Dilberné? – szólt a némber. – Mindenkinek joga van magáról gondoskodni. Ő sohse feledkezett meg magáról!

– Ez már szent igaz! – szólt a mosóné. – Ő a legkevésbbé.

– Akkor hát mi a csudát mereszti ki úgy a szemét, mintha félne, asszonyság? Kinek van több esze? Azt hiszem, egymásnak csak nem vájjuk ki a szemét?

– Persze, hogy nem! – szólt Dilberné és a férfi egyszerre. – Reméljük is, hogy nem.

– Akkor hát rendben vagyunk! – kiáltott a némber. – Ez a fő! Ki érzi a híját egy pár efféle rongydarabnak? A halott semmi esetre, azt hiszem.

– Az már csakugyan nem, – szólt Dilberné nevetve.

– Az istentelen vén uzsorás, ha azt akarta, hogy a halála után se veszszen el semmije, – folytatta a némber, – miért nem volt emberségesebb életében? Ha az lett volna, lett volna valakije, a ki törődik vele, mikor a halállal viaskodott, s nem kellett volna egyesegyedül kínlódnia, a míg utolsót nem hörgött.

– Ennél igazabbat se mondott még soha senki, – szólt Dilberné. – Úgy hangzik, mintha az ítélete volna.

– Bárcsak egy kissé súlyosabb ítélet volna, – felelt a némber; – de az lett volna, mérget vehettek rá, ha a kezem ügyébe kaparíthattam volna még valamit. Bontsd ki azt a batyut, Józsi bácsi, aztán hadd halljam, mit ér. Csak ki vele egyenesen! Nem félek attól, hogy én legyek az első, de meg attól se félek, hogy ezek is látják. Azt hiszem, tisztában voltunk vele, mielőtt itt találkoztunk, hogy egyikünk se feledkezik meg magáról. Nem bűn ez. Bontsd ki a batyút, Jóska!

De társai lovagiasabbak voltak, semhogy ezt megengedjék, s a kopott feketeruhás legény állt ki a porondra legelőször s először ő mutatta meg a zsákmányát. Nem sok volt. Egy két pecsétnyomó, egy tolltartó, egy pár kézelőgomb és egy csekély értékű melltű. Ez volt az egész. Jóska bácsi gondosan megvizsgált és megbecsült külön-külön minden darabot, fölírta tételenkint krétával a falra, mit hajlandó adni érte, s azután összeadta az egészet, mikor látta, hogy nincs több hozzáírni való.

– Ez a te számlád, – szólt Jóska bácsi; – s ha elevenen megsütnek, akkor se adok többet egy fityinggel se. Lássuk a következőt.

Dilberné volt a második. Lepedők és törülközők, egy pár ruhadarab, két régidivatú ezüst teáskanál, egy czukorcsiptető és néhány csizma. Az ő számlája hasonlóképpen a falra került.

– Hölgyeknek mindig sokat fizetek. Megvan ez a gyengeségem, tönkre is kell jutnom miatta, – szólt Jóska bácsi. – Ez a te számlád. Ha egy fillérrel többet kívánsz és alkudni akarsz, megbánom, hogy ilyen bőkezű voltam, és lehúzok egy félkoronást.xviii

– Most pedig bontsd ki az én batyumat, Jóska, – szólt az első némber.

Jóska bácsi letérdelt, hogy kényelmesebben kibonthassa, s miután kibogozott egy egész sereg csomót, egy nagy és nehéz tekercs sötét kelmét ránczigált ki a batyúból.

– Hát ez mi a manó? – szólt Jóska bácsi. – Ágyfüggönyök!

– Ah! – felelt a némber nevetve és keresztbe tett karjai fölött előrehajolva. – Ágyfüggönyök!

– Csak nem azt akarod elhitetni velem, hogy karikástul, mindenestül leszedted, mialatt a halott ott feküdt? – szólt Jóska bácsi.

– Pedig bíz én leszedtem, – felelt a némber. – Már miért ne szedtem volna le?

– No te csakugyan élelmes asszony vagy, – szólt Jóska bácsi, – bizonyosan sokra viszed még.

– Annyit mondhatok, Jóska bácsi, hogy én bizony nem szorítom össze a markomat, a mikor csak ki kell nyitnom, hogy megkaparítsak valamit, még hozzá, mikor olyan emberről van szó, a milyen ez volt, – felelt a nő hideg nyugalommal. – Vigyázz, be ne csepegtesd olajjal azt a paplant.

– Az ő paplana? – kérdezte Jóska bácsi.

– Ki másé volna, mit gondolsz? – felelt a némber. – Azt hiszem, nem igen hül már meg paplan nélkül se.

– Remélem, nem ragadós nyavalyában halt meg? Mi? – szólt Jóska bácsi, félbeszakítva a munkáját és feltekintve.

– Attól ugyan ne félj, – felelt a némber. – Annyira nem kedvelem a társaságát, hogy ez esetben efféle apró-cseprő semmiségért ott ténferegtem volna körülötte. Ah! Azt az üngöt ugyan elnézheted, a meddig belefájdul a szemed; azon ugyan nem találsz lyukat, de még foszlást se. A legjobb ünge, és mondhatom, finom portéka. Még eltékozolták volna, ha nem vagyok ott.

– Hogy-hogy eltékozolták volna? – kérdezte Jóska bácsi.

– Ráadták, hogy abba’ temessék el, – felelt a némber nevetve. – Akadt bolond, a ki ráadta. De én lehúztam róla. Mire való volna a karton, ha erre se volna jó. A halotton éppen olyan jól áll. Abba sem utálatosabb, mint ebbe volt.

Scrooge irtózattal hallgatta ezt a párbeszédet. A mint ott ültek a zsákmányuk körül, az öreg lámpásának gyér világosságában, oly undorral és utálattal nézte őket, a mely akkor sem lehetett volna nagyobb, ha undok démonok lettek volna, ott alkudozva a holttest körül.

– Ha, ha! – nevetett ugyanaz a némber, mikor Jóska bácsi előhúzott egy flanell-pénzeserszényt, s leolvasta a földre kinek-kinek a járandóságát. – Lássátok, ez a vége! Elijesztett magától mindenkit, a míg élt, hogy a halála után mink húzzunk hasznot belőle! Ha, ha, ha!

– Szellem! – szólt Scrooge, tetőtől-talpig összeborzadva. – Látom, látom. Én is könnyen e szerencsétlennek a sorsára juthatnék. Ez a vég fenyeget most engemet is. Szentséges ég, mi ez?

Irtózva hátrált, mert a szín változott, s most csaknem elért a kezével egy ágyat – egy csupasz, függönytelen ágyat, – a melyen rongyos lepedővel eltakartan feküdt valami, a mi – bárha néma volt, borzalmas ékesszólással adott hírt magáról.

A szoba nagyon sötét volt, sokkal sötétebb, semhogy pontosabban szemügyre lehetett volna venni, noha Scrooge titkos ösztönnek engedve, körültekintett benne, s szorongva megtudni iparkodott, miféle szoba volt. Kívülről sápadt fény szűrődött be éppen az ágyra; s az ágyon, kifosztva, megrabolva és siratatlanul, a nélkül, hogy virrasztottak volna fölötte vagy törődtek volna vele, annak az embernek a holtteste volt.

Scrooge a rém felé pillantott, a kinek keze mereven a holttest fejére mutatott. A takaró oly hanyagul volt odavetve, hogy egy lebbentéssel, Scrooge ujjának egyetlen mozdulatával le lehetett volna leplezni az arczot. Scrooge gondolt is rá, érezte, mily könnyen megtehetné, és szerette volna is megtenni, de épp oly kevéssé állt hatalmában a leplet visszalebbenteni, mint a kísértetet maga mellől eltávolítani.

Óh, hideg, dermesztő, irtózatos halál! Itt emelj oltárt, s diszítsd fel minden rendelkezésedre álló borzalommal, mert ez a te birodalmad! De a szeretett, tisztelt és becsült főnek egyetlen hajaszálát meg nem görbítheted szörnyű czéljaid szerint, egyetlen vonását sem teheted gyűlöletessé. Mellékes, hogy a kéz súlyos és lehull, ha eleresztik; mellékes, hogy a szív és az ütér nem dobog; a fő az, hogy a kéz egykor nyílt, bőkezű és igazságos volt; hogy a szív derék, forró és gyöngéd volt; hogy az erekben emberi vér lüktetett. Sújts, árnyék, sújts! És meglátod, hogy a sebből jó tettei csörgedeznek, s halhatatlan élettel termékenyítik meg ezt a világot!

Nem hang dörögte e szavakat Scrooge fülébe, s mégis ezt hallotta, a mint az ágyra tekintett. Arra gondolt, vajjon ha e férfi most fölébredhetne, mi volna az első gondolata? Fösvénység, lelketlenség, kapzsiság emésztő gondjai? Ezek ugyan dús végre juttatták!

Ott feküdt a sötét, puszta házban, s nem akadt egyetlen férfi, egyetlen nő, egyetlen gyermek sem, a ki így szólt volna: – Szíves volt hozzám ebben vagy abban, s egyetlen jó szaváért én is jó leszek most hozzá. – Az ajtóban macska kaparászott, s a tűzhely alól patkányok rágcsálásának zöreje hallatszott. Mit akartak ezek a halottas szobában, s mért voltak oly izgatottak és nyugtalanok, arra Scrooge gondolni sem mert.

– Szellem! – szólt suttogva, – ez irtózatos hely. Hidd meg, hogy ha távozunk, a leczkét soha nem felejtem el. Menjünk innen!

De a szellem mozdulatlan újja még mindig a halott fejére mutatott.

– Értelek, – felelt Scrooge, – és engedelmeskedném, ha módomban volna. De nincs erőm hozzá, szellem; nincs erőm!

Úgy rémlett neki, hogy a szellem megint rátekintett.

– Ha van a városban valaki, a kit megindít ez ember halála, – szólt Scrooge, halálosan gyötrődve, – kérve kérlek, szellem, mutasd meg őt nekem!

A rém sötét köntösét, mintha szárny lett volna, szétterjesztette egy pillanatra Scrooge előtt, s mikor összevonta, nappali világosságban ragyogó szoba tárult Scrooge elé, a melyben egy anya volt gyermekével.

A nő szorongó nyugtalansággal várt valakit, mert fel s alá járt a szobában, felriadt minden zörejre, kinézett az ablakon, az órára pillantott, varrni próbált, de eredménytelenül, s kínosan tűrte még játszadozó gyermekei lármáját is.

Végül felhangzott a rég várt kopogás. Az ajtóhoz sietett, a melyen férje lépett be, férje, kinek arczát, bár ifjú volt, gond és csüggetegség emésztette. De most különös kifejezés tükröződött az arczán, komoly elragadtatásféle, a melyért szégyenkezett, s a melyet elnyomni igyekezett.

Leült ebédjéhez, a mely a tűzhelyen félre volt téve a számára; s mikor felesége, – hosszas hallgatás után, – halkan megkérdezte tőle, mi ujság, a férfin meglátszott, hogy nem igen tudja, hogy’ feleljen.

– Jó vagy rossz? – szólt a nő, hogy kisegítse zavarából.

– Rossz, – felelt a férfi.

– Végünk van?

– Nem. Van még reményünk, Karola.

– Ha ő könyörül rajtunk, – szólt a nő elbámulva, – akkor van! Mindent remélhetünk, ha ilyen csoda történt.

– Ő túl van már azon, hogy könyörülhessen, – szólt a férj. – Meghalt.

Az asszony, ha az arcza nem hazudott, szelid és béketűrő teremtés volt; de ezt a hírt lelke mélyéből fakadó hálával fogadta, s imára kulcsolt kézzel kifejezést is adott hálájának. A következő pillanatban bocsánatért esdett az egek urához és sajnálta, a mit tett; de a hálaérzés szíve mélyéből fakadt.

– A mit az a félig ittas nő mondott, a kit tegnap este említettem, mikor beszélni akartam vele, hogy egy heti halasztást kérjek tőle, s a mit üres kifogásnak tartottam csak, hogy lerázzon a nyakáról, most való igaznak bizonyult. Nemcsak nagyon rosszul volt akkor, hanem éppen haldoklott.

– Kire fog szállni az adósságunk?

– Nem tudom. De addig megszerezzük a pénzt; és ha nem, akkor is igazán ritka szerencsétlenség volna, ha az örökösében éppen olyan irgalmatlan hitelezőre akadnánk. Ma éjszaka könnyebb szívvel alhatunk, Karola!

Úgy bizony! Hiába akarták volna titkolni, a szívük megkönnyebbült. A gyermekek arcza, a mint elcsendesedve szülőik köré csoportosultak, hogy hallgassák, a mit amúgy sem igen értettek, – felragyogott; s annak az embernek a halála boldogabbá tette az egész házat! Az egyetlen érzés, a melyet a szellem a halállal kapcsolatban mutathatott Scroogenak, az öröm érzése volt.

– Mutass gyöngédebb indulatot is, kapcsolatban e halálesettel, – szólt Scrooge; – mert különben, szellem, az a sötét szoba, a melyet az imént elhagytunk, örökre a szemem előtt lesz.

A szellem több oly utczán vezette végig Scrooge-ot, a merre ez utóbbi járni szokott; s mialatt tovább haladtak, Scrooge jobbra-balra tekintgetett, hogy meglássa saját magát; de nem volt sehol sem látható. A szegény Cratchit Bob házába léptek be, – a hová Scrooge egyszer már ellátogatott volt, – s ott látták a tűz körül ülni az anyát és a gyermekeket.

Csendesen, nagyon csendesen ültek. A két lármás csöpp Cratchit oly csöndesen ült az egyik kuczkóban, mintha szobor lett volna, s Péterre néztek föl, a ki előtt könyv volt. Az anya és lányai szorgalmasan varrtak. De mondhatom, valamennyien nagyon csöndesek voltak!

„És egy kis gyermeket fogván elő, közöttök megállatá.”xix

Hol hallotta Scrooge e szavakat? Nem álmodta őket. Bizonyosan a fiú olvasta fennszóval, mikor Scrooge meg a szellem belépett a küszöbön. De miért nem olvasott tovább?

Az anya letette munkáját az asztalra, s kezébe temette az arczát.

– A szövet színétől fáj a szemem, – szólt.

A szövet színétől? Jaj, szegény kis Tim!

– Nem fáj már, – szólt Cratchitné. – A gyertya fénye mellett könnyezik a szemem; s a világért sem szeretném, ha könnyezve találna az apátok, mikor hazaér. Nemsokára itthon lesz már.

– Már itthon is kellene lennie, – felelt Péter, betéve a könyvet. – De azt hiszem, anyám, pár nap óta lassabban jár hazafelé, mint rendesen…

Megint nagyon elcsendesedtek. Végül megint az anya szólalt meg, nyugodt, derült hangon, a mely az egyik szónál remegett csak: – Tudom, hogy – tudom, hogy mikor a kis Timet a vállán hordta, igazán nagyon gyorsan járt.

– Én is láttam, – kiáltott Péter, – gyakran.

– Én is láttam! – kiáltott a másik is. Ezt mindnyájan tudták.

– De hát nem is volt ám nehéz a kicsi, – folytatta az anya, szorgalmasan varrogatva, – s az atyja úgy szerette, hogy szívesen czipelte, nagyon szívesen. De itt az apátok az ajtóban!

Kisietett elébe, s a kis Bob szőrkendőjébenxx – nagy szüksége volt rá szegény tatárnak! – belépett. Teája készen várta a kályha melegítőjén, s valamennyien szeretettel sürögtek-forogtak körülötte. A két csöpp Cratchit fölkapaszkodott a térdére, s kicsi arczukat kétfelől atyjuk arczához szorították, mintha azt akarták volna mondani: – Ne gondolj rá, apuskám! Ne epeszd magad!

Bob derülten játszott velök, s nyájasan elbeszélgetett az egész családdal. Megnézte a munkát az asztalon, s megdícsérte feleségét meg a lányokat szorgalmas igyekvésükért. Vasárnapig kétszer is elkészülnek,xxi mondotta.

– Vasárnapig! Tehát ott voltál ma, Róbert? – kérdezte az asszony.

– Ott voltam, édesem, – felelt Bob. – Bárcsak te is velem jöhettél volna. Jól esett volna látnod, milyen szép zöld helyecske. De hiszen sokszor fogod majd látni. Megígértem neki, hogy minden vasárnap kisétálok hozzá. Szegény kicsi gyermekem! – kiáltott Bob hirtelen felzokogva. – Édes kicsikém!

Egyszerre elhagyta az ereje. Nem tehetett róla. Ha tehetett volna, akkor talán távolabb állt volna szívétől a gyermeke.

Kiment a szobából, felment az emeleti szobába, a mely barátságosan ki volt világítva, s karácsonyiasan volt diszítve. A gyermek mellett szék volt, s látszott, hogy nem rég járt a szobában valaki. A szegény Bob leült a székre. Elgondolkozott egy darabig, s miután összeszedte magát, megcsókolta a kis halott arczát. Belenyugodott abba, a mi történt, s boldogan ment le újra a többiekhez.

A tűz köré húzódtak és beszélgettek, miközben az anya egyre dolgozott még lányaival. Bob elmondta, milyen nyájas volt hozzá Scrooge úr unokaöcscse, a kit alig látott egyszernél többször. Aznap találkozott vele az utczán, s mikor látta, hogy egy kissé levert, – (higyjétek meg, csak egy kissé, szólt Bob), – megkérdezte tőle, mi történt, hogy olyan szomorú? – Erre, – szólt Bob, – mert soha életemben nem volt dolgom nála barátságosabb uri emberrel, elmondtam neki. – Igazán, őszintén sajnálom, Cratchit úr, – mondotta, – és őszintén sajnálom derék, jó feleségét is. – Már hogy ezt honnan tudta meg, azt nem tudom.

– Mit, édesem?

– Hogy te derék, jó asszony vagy, – felelt Bob.

– Ezt az egész világ tudja! – szólt Péter.

– Nagyon jól mondod, fiam! – kiáltott Bob. – Magam is azt hiszem. – Őszintén sajnálom derék, jó feleségét, – mondotta. – Ha bármiképp szolgálatukra lehetek, – szólt, átnyújtva a névjegyét, – itt a czímem. Kérem, keressen föl. – Nem éppen azért, – kiáltott Bob, – hogy esetleg tehet értünk valamit, hanem a nyájasságáért az Isten áldja meg! Úgy beszélt, mintha ismerte volna a mi kis Timünket, s most velünk érezne.

– Bizonyos vagyok benne, hogy derék, jó ember! – szólt Cratchitné.

– Még bizonyosabb volnál benne, édesem, – szólt Bob, – ha láttad volna és beszéltél volna vele. Egyáltalán nem csodálkoznám rajta, jól figyelj rám, ha egyszer csak jobb állásba juttatná Pétert.

– Hallod-e, Péter? – szólt Cratchitné.

– Akkor aztán, – kiáltott az egyik lány, – megházasodik majd és külön háztartást rendez be magának.

– Ugyan eredj! – szólt rá Péter vigyorogva.

– Az bizony épp úgy meglehet, mint a hogy’ nem, – szólt Bob, – egy szép napon, bárha bőven van még rá ideje, drágám. De akárhogy és akármikor válunk el egymástól, szentül hiszem, hogy egyikünk sem felejti el a szegény kis Timet, meg azt, hogy ő volt az első, a ki elvált tőlünk. Vagy elfelejtjük?

– Soha, apám! – kiáltottak valamennyien.

– És azt is tudom, – szólt Bob, – tudom édeseim, hogy ha visszaidézzük emlékezetünkbe, milyen türelmes és milyen szelíd volt Tim, – bárha nagyon csöpp kis gyerek volt csak, – nem egykönnyen fogunk czivódni egymással és nem feledkezünk meg soha a szegény kis Timről.

– Nem, soha, soha, apám! – kiáltottak megint valamennyien.

– Nagyon boldog vagyok, – szólt a kis Bob; – igazán nagyon boldog vagyok!

Cratchitné megcsókolta Bobot, a leányai megcsókolták, a két csöpp Cratchit megcsókolta, Péter pedig kezet szorított az apjával. Kis Tim lelke, a te gyermeki lényedet Isten küldte közéjük!

– Szellem, – szólt Scrooge, – valami azt súgja, hogy elválásunk percze közeledik. Tudom, de hogy miből, azt nem tudom. Mondd meg tehát, ki volt az az ember, a kit halva láttunk?

A jövendő karácsonyok szelleme úgy, mint az előbb, tovább vezette Scroogeot, – (bár, mint Scrooge gondolta, nem folytatólag az időben; mert valóban, mintha ez utóbbi látomások nem időrendben követték volna egymást, csak az volt bizonyos, hogy valamennyit a jövő méhe rejtette magában), – tovább vezette, az üzletemberek találkozó helyeire, de őt magát sehol sem mutatta meg neki. Nem is állt meg sehol a szellem, hanem haladt előre egyenesen, mintha a kívánt felvilágosításhoz akarná Scroogeot hozzájuttatni, míg egyszer csak Scrooge arra nem kérte, hogy álljon meg egy pillanatra.

– Ez az udvar, – szólt Scrooge, – a melyen most sietünk keresztül, az a hely, a hol naponta dolgozom, még pedig már jó idő óta. Látom a házat. Engedd, hogy megnézhessem, mivé fogok válni a jövendőben?

A szellem megállt; keze másfelé mutatott.

– A ház amott van, – kiáltott Scrooge. – Mért mutatsz másfelé?

A kérlelhetetlen újj nem változtatott irányt.

Scrooge irodája ablakához sietett és benézett rajta. Iroda volt még mindig; de nem az övé. A bútor nem a régi volt, s nem ő volt a széken ülő alak sem. A rém az előbbi irányba mutatott.

Scrooge visszament hozzá és azon tünődve, vajjon mért ment el hazulról és hová mehetett, tovább kisérte a szellemet, a míg egy vaskapuhoz nem értek. Ott megállt, hogy körülnézzen, mielőtt belép a kapun.

Temető. Itt fekszik tehát az a boldogtalan, a kinek meg fogja most tudni a nevét. Illett hozzá a hely. Házak közé volt ékelve; fű és gyom verte föl, a halál buja tenyészete, nem az életé; minden kis zuga sírral volt tele; kövér volt a földje a kielégített étvágytól. Illett hozzá a hely!

A szellem megállt a sírok között, és lemutatott az egyikre. Scrooge remegve közeledett a sírhoz. A rém szakasztott olyan volt, mint eddigelé, de Scrooge megrettent, hogy ünnepélyes alakjának nem az a jelentősége, a melyet eddig gondolt.

– Mielőtt közelebb lépek a sírkőhöz, a melyre mutatsz, – szólt Scrooge, – felelj meg egy kérdésemre. Azoknak a dolgoknak az árnyképei-e ezek, a melyek be fognak következni, vagy azokéi, a melyek esetleg bekövetkezhetnek?

A szellem még mindig lemutatott a sírra, a mely mellett megállt.

– Az emberek életútja előre jelez bizonyos állomásokat, a melyhez el kell jutniok, ha ragaszkodnak az úthoz, – szólt Scrooge. – De ha letérnek az útról, változnak az állomások is. Ugy-e így kell értenem azt, a mit mutatsz?

A szellem mozdulatlan maradt.

Scrooge remegve mászott feléje; s az újj irányát követve, az elhanyagolt sír kövéről saját nevét olvasta le: SCROOGE EBEDMÉLEK.

– Én vagyok az az ember, a ki az ágyon feküdt? – kiáltott térdre roskadva.

Az ujj a sirról rámutatott s róla vissza a sirra.

– Nem, szellem! Óh, nem, nem!

Az ujj még mindig odamutatott.

– Szellem! – kiáltott Scrooge, belekapaszkodva a palástjába, – hallgass meg! Nem az az ember vagyok már, a ki voltam. Nem akarok az lenni, a kivé lennem kellett volna nélkületek! Miért mutatod ezt nekem, ha nincs számomra remény?

Mintha a kéz először ingadozott volna.

– Jó szellem, – folytatta Scrooge, földre roskadva előtte, – a saját mivoltod mellettem szól és szánakozik rajtam. Biztosíts róla, hogy ez árnyképeket, a melyeket mutattál nekem, megváltoztathatom még, ha megváltoztatom életemet!

A jóságos kéz remegett.

– Szívem mélyéből tisztelni fogom a karácsonyt és rajta leszek, hogy az egész esztendőn keresztül méltón megülhessem. Élni akarok a multban, a jelenben és a jövőben. Azt akarom, hogy éljen bennem mind a háromnak a szelleme. Nem akarok elzárkózni tanításaik elől. Óh, mondd, szabad-e letörölnöm e kőről a nevem?

Halálos szorongásában megragadta a kisérteties kezet. A kéz ki akart szabadulni szorításából; de Scrooge erős volt könyörgésében és nem bocsátotta el. A szellem még erősebb volt és visszataszította Scroogeot.

Miközben fölemelte a kezét, utoljára könyörögve sorsa megváltozásáért, azt látta, hogy a rém csuklyája és öltözete elváltozik. Fogyni kezdett, összezsugorodott, s végül egy ágylábbá enyészett.

ÖTÖDIK VERSSZAK.

A nóta vége.

Úgy bizony! És az ágyláb saját ágyának a lába volt. Az ágy a saját ágya volt; a szoba a saját szobája volt. S a mi legnagyobb szerencséje volt: sajátja volt az az idő is, a mely előtte állt, hogy megjavulhasson benne.

– Élni akarok a multban, a jelenben és a jövőben! – ismételte Scrooge, miközben kimászott ágyából. – Azt akarom, hogy éljen bennem mind a háromnak a szelleme. Óh, Marley Jakab! Áldassák érte az Úr és a karácsony szent ünnepe! Térdre hullva mondom ezt, öreg Jakab, – térdre hullva!

Jó szándékkal telve oly izgatott volt s úgy nekihevült, hogy fuldokló hangja szinte erőtlen volt e fohászához. Hevesen zokogott volt küzdelme közben a szellemmel, s az arcza könnyben ázott.

– Nincs leszakgatva, – kiáltott Scrooge, karjai közé szorítva az egyik ágyfüggönyét; – nincs leszakgatva, itt vannak a karikák is mindenestül. Itt van minden; itt vagyok én is; azoknak a dolgoknak az árnyait, a melyek megtörténhettek volna, elűzhetem még. El is fogom űzni. Tudom, hogy el fogom űzni!

Mindeközben folyton ruhájával babrált a keze; kifordította minden darabját, fordítva felhúzta, ránczigálta, nem találta a helyöket, s a legképtelenebb őrültségeket csinálta velök.

– Nem tudom, mit csináljak! – kiáltott Scrooge, egyszerre nevetve és sírva, s tökéletes Laokoont csinálva magából a harisnyájával. – Olyan könnyű vagyok, mint a pehely, olyan boldog vagyok, mint az angyalok, úgy örülök, mintha kis iskolás fiú volnék, úgy szédülök, mintha részeg lennék. Adjon Isten víg karácsonyt mindenkinek! Boldog újévet az egész világnak. Haj, haj! Heje-huja, hopp!

Ugrándozva kijutott a nappalijába, s most ott állt lelkendezve.

– Ott a bögre, a melyben a teám volt! – kiáltott Scrooge, újra nekiiramodva, s körülugrándozva a kandallót. – Ott az ajtó, a melyen Marley Jakab lelke belépett! Ott a sarok, a hol a mostani karácsony szelleme ült! Ott az ablak, a honnan a bolygó szellemeket láttam! Úgy van minden, igaz minden, megtörtént minden! Ha, ha, ha!

Annyi bizonyos, hogy olyan embertől, a ki évek óta elszokott már a nevetéstől, pompás egy nevetés, felséges egy nevetés volt. Ősapja hosszú sok nagyszerű nevetésnek.

– Nem tudom, hányadika van! – szólt Scrooge. – Nem tudom, mennyi ideig voltam a szellemek között. Semmit a világon nem tudok. Olyan vagyok, mint a ma született csecsemő. Haj, haj! Heje-huja, hopp!

Elragadtatásában a megkonduló harangok akasztották meg, a melyek soha vidámabban nem szóltak még. Bim-bam-bum, giling-galang, bim! Giling-galang, bum! Óh, gyönyörű, gyönyörű!

Az ablakhoz rohant, kinyitotta és kidugta rajta a fejét. Párának, ködnek nyoma sincs; tiszta, fényes, vidám, csikorgó hideg; hideg, a mely tánczra pezsdíti a vért; aranyos napvilág; mennyei ég; édes, friss levegő; vígan csengő harangok. Óh, gyönyörű, gyönyörű!

– Micsoda nap van ma! – kiáltott Scrooge, leszólva egy ünneplőruhás fiúhoz, a ki talán azért ólálkodott ott, hogy őt nézze.

– Mi baj? – felelt a fiú, a kinek szeme-szája elállt nagy ámultában.

– Milyen nap van ma, aranyos fiacskám? – szólt Scrooge.

– Ma! – felelt a fiú. – Hát karácsony napja.

– Karácsony napja! – gondolta magában Scrooge. – Tehát nem mulasztottam el. A szellemek egy éjszaka végezték a dolgukat. De ők megtehetnek mindent, a mit akarnak. Persze, hogy meg. Persze, hogy meg. – Hej, aranyos fiacskám!

– Hej, hej! – kiáltott vissza a fiú.

– Tudod-e, hol van a baromfikereskedés, itt a második utczában a sarkon? – kérdezte Scrooge.

– Hogyne tudnám, – felelt a fiú.

– Okos fiú! – szólt Scrooge. – Nevezetes fiú! – Nem tudod, eladták-e azt a díszpulykát, a melyik kint lógott? Nem a kicsit, hanem a nagyot?

– Azt, a melyik akkora, mint én? – kérdezte a fiú.

– Milyen nagyszerű fiú! – szólt Scrooge. – Csupa öröm beszélni vele. – Azt, azt, galambom!

– Ott lóg még most is, – felelt a fiú.

– Csakugyan? – szólt Scrooge. – Eredj és vedd meg.

– Szaladok! – kiáltott a fiú.

– Nem, nem, – szólt Scrooge. – Komolyan beszélek. Eredj és vedd meg, s mondd meg nekik, hozzák ide, itt majd megmondom, hová vigyék. Gyere vissza a legénynyel együtt, kapsz majd egy shillinget te is. Ha öt percz alatt itt leszel, egy fél koronást adok.

A fiú elrohant, mintha puskából lőtték volna ki. Jó erőskezű embernek kellett volna lennie, a ki fél ily gyorsan el tudta volna sütni a pisztolyát.

– Cratchit Bobnak küldöm! – suttogta magában Scrooge, miközben a kezét dörzsölte, s majd megpukkadt nevettében. – Ne is tudja, ki küldi. Megvan kétakkora, mint a kis Tim. Miller Jóskaxxii sohse csinált olyan jó tréfát, a minő ez lesz!

A czímet nem a legszilárdabb vonásokkal írta föl egy darab papirosra, de valahogyan fölírta, s azután lement, hogy kinyissa az utczaajtót, s készen várja a baromfikereskedő legényét. A mint várakozva ott állt, a kapuban, szemébe ötlött a kalapács.

– Szeretni fogom életem fogytáig! – kiáltott Scrooge, s megtapogatta a kezével. – Azelőtt jóformán rá sem néztem. Milyen becsületes pofája van! Bámulatos kalapács! – Itt a pulyka. Hej, hej! Hopp! Hogy’ van? Víg karácsonyt!

Az volt ám a pulyka! A lábán soha meg nem állhatott volna ez a madár. Egy-kettőre letört volna alatta, mint két darab pecsétviasz-rúd.

– Ej, ezt lehetetlenség kivinni Camden Townba, – szólt Scrooge. – Fogadjon bérkocsit.

Azt a jóízű nevetést, a melylyel ezt mondotta, meg azt, a melylyel a pulyka árát kifizette, meg azt, a melylyel a bérkocsit kifizette, meg azt, a melylyel a fiút megjutalmazta, az a kaczagás multa csak felül, a melylyel lelkendezve levágta magát újra a székébe, és kaczagott, a míg ki nem csordúlt a könye.

A borotválkozás nem könnyű feladat volt, mert a keze továbbra is szörnyen remegett; már pedig a borotválkozás akkor is nagy figyelmet kíván, ha nem is tánczol éppen az ember, a míg tart a munka. De ha mindjárt az orra hegyét nyisszantotta volna is le, rátett volna egy darab angoltapaszt, s teljesen meg lett volna elégedve.

Felöltözött a legdíszesebb ünneplőjébe, és végül elment hazulról. Az emberek ekközben kiözönlöttek az utczákra, úgy, a hogy’ a mostani karácsony szellemével látta volt; és Scrooge, aki kezét hátratéve ballagott, elragadó mosolylyal tekintett mindenkire. Szóval oly ellenállhatatlan nyájas volt az arcza, hogy három-négy jókedvű ficzkó odaszólt neki: – Jó reggelt, uram! Víg karácsonyt! – És Scrooge később gyakran emlegette, hogy soha életében nem csendült meg vidámabb hang a fülében ennél a jó kívánságnál.

Nem messze haladt még, mikor szemközt látta jönni azt a derék úri embert, a ki előtte való nap beállított hozzá az irodájába és így szólt: – Scrooge és Marley, ha nem csalódom? – A szívébe nyilallott arra a gondolatra, vajjon hogy’ fog ránézni ez az öreg úr, ha találkoznak; de tudta, hogy mi a teendője és nem is habozott.

– Kedves uram, – szólt Scrooge, meggyorsítva a lépteit, s az úri embernek mind a két kezét megragadva, – hogy’ van? Remélem, tegnap szép eredményt ért el? Nagyon derék dolog volt öntől. Adjon Isten önnek víg karácsonyt, uram!

– Scrooge úr?

– Az vagyok, – szólt Scrooge. – Az a nevem, és félek, hogy nem igen örül meg neki. Engedje meg, hogy bocsánatot kérjek öntől. És ha lesz szíves… – itt Scrooge valamit fülébe súgott az öreg úrnak.

– Szent Isten! – kiáltott az úri ember, a kinek majd elállt a lélekzete. – Kedves Scrooge úr, komolyan beszél?

– Szolgálatára, – szólt Scrooge. – Egy fillérrel sem kevesebbet. Higyje meg, nagyon sok hátralék letörlesztéséről van szó. Lesz szíves?

– Édes uram, – szólt a másik, melegen megszorítva Scrooge kezét, – nem is tudom, mit szóljak ehhez a bőke…

– Kérem, egy szót se szóljon, – vágott a szavába Scrooge. – Kérem látogasson meg. Lesz szíves meglátogatni?

– Mindenesetre! – kiáltott az öreg úr. És kétségtelen volt, hogy el nem fogja mulasztani a látogatást.

– Köszönöm, – szólt Scrooge. – Nagyon lekötelez. Százszorosan köszönöm. Isten áldja meg!

Scrooge templomba ment, ide-oda járkált az utczákon, elnézte az embereket, a mint ide-oda siettek, megsimogatta a gyermekek fejét, szóba állt a koldusokkal, le-lenézett a házak konyháiba s feltekintett az ablakokra; s azt tapasztalta, hogy nincs, a miben öröme nem telnék. Sohasem álmodta volna, hogy egy kis séta – vagy bármi – így boldoggá tehesse. Délután unokaöcscse háza felé indúlt.

Tízszer is elsétált a kapu előtt, a míg annyira megemberelte magát, hogy megállt és kopogtatott. De végre elszánta magát.

– Itthon van a gazdád, galambom? – kérdezte a szobalánytól. – Csinos teremtés! Nagyon csinos.

– Itthon van, uram.

– Hol van, szívecském? – kérdezte Scrooge.

– Az ebédlőben, uram, a nagyságával. Majd fölvezetem a társalgóba, ha megengedi.

– Köszönöm. Az úr jól ismer, – szólt Scrooge, s rá is tette már a kezét az ebédlő kilincsére. – Majd bemegyek ide, drágám.

Halkan benyitott, s az ajtó mögül bedugta a fejét. Az úr meg az asszony éppen az asztalt nézték meg, a mely pompás díszszel volt terítve; mert azok a fiatal háziasszonyok mindig nagyon aggodalmaskodnak az efféle dolgokban, és azt szeretik, ha minden rendben van.

– Friczi! – szólt Scrooge.

Szent Isten! Hogy’ megijedt a sógorasszonya! Scrooge egy pillanatra elfelejtette, hogy a sógorasszonya félrevonúltan ült volt a sarokban, zsámolyon pihentetve a lábát, mert különben a világért sem ijesztette volna meg így.

– Ej, terringettét! – kiáltott Friczi. – Ki az?

– Én vagyok, Scrooge bácsi. Ebédre jöttem. Beeresztesz, Friczi?

Hogy beereszti-e? Szerencse, hogy ki nem rázta a helyéből a karját. Öt perczbe sem telt, teljesen otthonosan érezte magát. Szívesebb fogadást elképzelni sem lehetett. Épp oly szíves volt a sógorasszonya is. Épp oly szíves volt Tropper is, mikor megérkezett. Meg a kövérebbik testvér is, mikor megjött. Meg a többiek is, egytől egyig, mikor beállítottak. Gyönyörű társaság volt, gyönyörűen játszottak, gyönyörű volt az egyetértés, gyönyörű volt a boldogság!

Másnap reggel azonban Scrooge korán bent volt az irodájában. Óh, nagyon korán ott volt! Bár csak ő érne be először, és Cratchit Bobot azon kaphatná, hogy elkésik! Erre fájt a foga.

És nem is hiába; nem bizony, így is történt. Az óra kilenczet ütött. Bob nem volt sehol. Egynegyed tizet. Bob nem volt sehol. Teljes tizennyolcz és egy fél perczczel megkésett. Scrooge ott ült a helyén és kitárta az ajtaját, hogy lássa, mikor Bob belép a víztartóba.

A kalapját lekapta, mielőtt az ajtót kinyitotta; le a kendőjét is. Egy szempillantás alatt a széken termett, s elkezdett vágtatni a tollával, mintha utól akarná érni a kilencz órát.

– Ohó! – morgott Scrooge úgy, a hogy’ szokott, tőle telhetően utánozva a régi hangját. – Mi dolog az, hogy ilyenkor jön be?

– Nagyon sajnálom, uram, – szólt Bob. – Elkéstem.

– Elkésett? – ismételte Scrooge. – Igen; magam is azt hiszem. Tessék csak bejönni.

– Egyszer történik csak egy évben, uram, – mentegetődzött Bob, beljebb kerülve a víztartóból. – Nem fog ismétlődni. Tegnap nagyon vígan töltöttük az estét, uram.

– Nos, mondok valamit magának, barátom, – szólt Scrooge. – Semmi kedvem tovább tűrni az effélét. S ennélfogva, – folytatta, leugorva a székéről s úgy oldalba lökve Bobot, hogy visszatántorodott a víztartóba, – s ennélfogva hajlandó vagyok emelni a fizetését.

Bob reszketett s közelebb húzódott a vonalzóhoz. Egy pillanatig arra gondolt, hogy leüti vele Scroogeot, lenyomja, s kikiált az udvarba segítségért és kényszerzubbonyért.

– Víg karácsonyt Bob! – szólt Scrooge félremagyarázhatatlan komolysággal, miközben háton veregette Bobot. – Vígabb karácsonyt, Bob, kedves fiam, mint a milyet sok esztendőn át kivántam magának! Emelni fogom a fizetését, s rajta leszek, hogy támogassam bajjal küzdő családját. Még ma délután meghányjuk-vetjük majd a dolgait egy pohár gőzölgő karácsonyi puncs mellett, Bob! Rakjon a tűzre, s vegyen még egy szenesládát, mielőtt csak egy jottával is tovább írna, Cratchit Bob!

Scrooge embere volt a szavának; beváltotta minden igéretét, sőt végtelenül többet is tett; s a kis Timnek, a ki nem halt meg, második atyja volt. Olyan jó barát, olyan jó gazda és olyan jó ember lett belőle, hogy hozzáfoghatót nem igen látott többet a régi jó főváros vagy más régi jó főváros, város vagy mezőváros, az egész régi jó földkerekén. Voltak, a kik nevettek a változás láttára; de tűrte, hogy nevessenek és ügyet sem vetett rájok; mert volt oly okos, hogy tudta, hogy e világon soha sem történt meg semmiféle jó dolog a nélkül, hogy eleinte szakadtig ne nevettek volna rajta némely felebarátaink; s minthogy azt is tudta, hogy az efféle emberek vakságára nincs segítség, azt gondolta magában, kisebb baj, ha vigyorogva hunyorgatják a szemüket, mintha kevésbbé vonzó formában bántaná őket a nyavalya. A saját szíve nevetett, s ez teljesen elegendő volt neki.

Ezentúl soha többé nem volt dolga szellemekkel; s mindig úgy emlegették, hogy nincs teremtett lélek a világon, a ki jobban tudná, mint ő, hogy’ kell a karácsonyt Isten igazában megülni. Kívánom, hogy így emlegethessenek bennünket is, valamennyiünket! Most pedig, a hogy’ a kis Tim mondotta, áldjon meg az Isten mindannyiunkat!

A Christmas Carol

PREFACE

I have endeavoured in this Ghostly little book, to raise the Ghost of an Idea, which shall not put my readers out of humour with themselves, with each other, with the season, or with me. May it haunt their houses pleasantly, and no one wish to lay it.

Their faithful Friend and Servant,

C. D.

December, 1843.

STAVE  ONE.

MARLEY’S GHOST.

Marley was dead: to begin with. There is no doubt whatever about that. The register of his burial was signed by the clergyman, the clerk, the undertaker, and the chief mourner. Scrooge signed it: and Scrooge’s name was good upon ’Change, for anything he chose to put his hand to. Old Marley was as dead as a door-nail.

Mind! I don’t mean to say that I know, of my own knowledge, what there is particularly dead about a door-nail. I might have been inclined, myself, to regard a coffin-nail as the deadest piece of ironmongery in the trade. But the wisdom of our ancestors is in the simile; and my unhallowed hands shall not disturb it, or the Country’s done for. You will therefore permit me to repeat, emphatically, that Marley was as dead as a door-nail.

Scrooge knew he was dead? Of course he did. How could it be otherwise? Scrooge and he were partners for I don’t know how many years. Scrooge was his sole executor, his sole administrator, his sole assign, his sole residuary legatee, his sole friend, and sole mourner. And even Scrooge was not so dreadfully cut up by the sad event, but that he was an excellent man of business on the very day of the funeral, and solemnised it with an undoubted bargain.

The mention of Marley’s funeral brings me back to the point I started from. There is no doubt that Marley was dead. This must be distinctly understood, or nothing wonderful can come of the story I am going to relate. If we were not perfectly convinced that Hamlet’s Father died before the play began, there would be nothing more remarkable in his taking a stroll at night, in an easterly wind, upon his own ramparts, than there would be in any other middle-aged gentleman rashly turning out after dark in a breezy spot – say Saint Paul’s Churchyard for instance – literally to astonish his son’s weak mind.

Scrooge never painted out Old Marley’s name. There it stood, years afterwards, above the warehouse door: Scrooge and Marley. The firm was known as Scrooge and Marley. Sometimes people new to the business called Scrooge Scrooge, and sometimes Marley, but he answered to both names. It was all the same to him.

Oh! But he was a tight-fisted hand at the grindstone, Scrooge! a squeezing, wrenching, grasping, scraping, clutching, covetous, old sinner! Hard and sharp as flint, from which no steel had ever struck out generous fire; secret, and self-contained, and solitary as an oyster. The cold within him froze his old features, nipped his pointed nose, shrivelled his cheek, stiffened his gait; made his eyes red, his thin lips blue; and spoke out shrewdly in his grating voice. A frosty rime was on his head, and on his eyebrows, and his wiry chin. He carried his own low temperature always about with him; he iced his office in the dog-days; and didn’t thaw it one degree at Christmas.

External heat and cold had little influence on Scrooge. No warmth could warm, no wintry weather chill him. No wind that blew was bitterer than he, no falling snow was more intent upon its purpose, no pelting rain less open to entreaty. Foul weather didn’t know where to have him. The heaviest rain, and snow, and hail, and sleet, could boast of the advantage over him in only one respect. They often “came down” handsomely, and Scrooge never did.

Nobody ever stopped him in the street to say, with gladsome looks, “My dear Scrooge, how are you? When will you come to see me?” No beggars implored him to bestow a trifle, no children asked him what it was o’clock, no man or woman ever once in all his life inquired the way to such and such a place, of Scrooge. Even the blind men’s dogs appeared to know him; and when they saw him coming on, would tug their owners into doorways and up courts; and then would wag their tails as though they said, “No eye at all is better than an evil eye, dark master!”

But what did Scrooge care! It was the very thing he liked. To edge his way along the crowded paths of life, warning all human sympathy to keep its distance, was what the knowing ones call “nuts” to Scrooge.

Once upon a time – of all the good days in the year, on Christmas Eve – old Scrooge sat busy in his counting-house. It was cold, bleak, biting weather: foggy withal: and he could hear the people in the court outside, go wheezing up and down, beating their hands upon their breasts, and stamping their feet upon the pavement stones to warm them. The city clocks had only just gone three, but it was quite dark already – it had not been light all day – and candles were flaring in the windows of the neighbouring offices, like ruddy smears upon the palpable brown air. The fog came pouring in at every chink and keyhole, and was so dense without, that although the court was of the narrowest, the houses opposite were mere phantoms. To see the dingy cloud come drooping down, obscuring everything, one might have thought that Nature lived hard by, and was brewing on a large scale.

The door of Scrooge’s counting-house was open that he might keep his eye upon his clerk, who in a dismal little cell beyond, a sort of tank, was copying letters. Scrooge had a very small fire, but the clerk’s fire was so very much smaller that it looked like one coal. But he couldn’t replenish it, for Scrooge kept the coal-box in his own room; and so surely as the clerk came in with the shovel, the master predicted that it would be necessary for them to part. Wherefore the clerk put on his white comforter, and tried to warm himself at the candle; in which effort, not being a man of a strong imagination, he failed.

“A merry Christmas, uncle! God save you!” cried a cheerful voice. It was the voice of Scrooge’s nephew, who came upon him so quickly that this was the first intimation he had of his approach.

“Bah!” said Scrooge, “Humbug!”

He had so heated himself with rapid walking in the fog and frost, this nephew of Scrooge’s, that he was all in a glow; his face was ruddy and handsome; his eyes sparkled, and his breath smoked again.

“Christmas a humbug, uncle!” said Scrooge’s nephew. “You don’t mean that, I am sure?”

“I do,” said Scrooge. “Merry Christmas! What right have you to be merry? What reason have you to be merry? You’re poor enough.”

“Come, then,” returned the nephew gaily. “What right have you to be dismal? What reason have you to be morose? You’re rich enough.”

Scrooge having no better answer ready on the spur of the moment, said, “Bah!” again; and followed it up with “Humbug.”

“Don’t be cross, uncle!” said the nephew.

“What else can I be,” returned the uncle, “when I live in such a world of fools as this? Merry Christmas! Out upon merry Christmas! What’s Christmas time to you but a time for paying bills without money; a time for finding yourself a year older, but not an hour richer; a time for balancing your books and having every item in ’em through a round dozen of months presented dead against you? If I could work my will,” said Scrooge indignantly, “every idiot who goes about with ‘Merry Christmas’ on his lips, should be boiled with his own pudding, and buried with a stake of holly through his heart. He should!”

“Uncle!” pleaded the nephew.

“Nephew!” returned the uncle sternly, “keep Christmas in your own way, and let me keep it in mine.”

“Keep it!” repeated Scrooge’s nephew. “But you don’t keep it.”

“Let me leave it alone, then,” said Scrooge. “Much good may it do you! Much good it has ever done you!”

“There are many things from which I might have derived good, by which I have not profited, I dare say,” returned the nephew. “Christmas among the rest. But I am sure I have always thought of Christmas time, when it has come round – apart from the veneration due to its sacred name and origin, if anything belonging to it can be apart from that – as a good time; a kind, forgiving, charitable, pleasant time; the only time I know of, in the long calendar of the year, when men and women seem by one consent to open their shut-up hearts freely, and to think of people below them as if they really were fellow-passengers to the grave, and not another race of creatures bound on other journeys. And therefore, uncle, though it has never put a scrap of gold or silver in my pocket, I believe that it has done me good, and will do me good; and I say, God bless it!”

The clerk in the Tank involuntarily applauded. Becoming immediately sensible of the impropriety, he poked the fire, and extinguished the last frail spark for ever.

“Let me hear another sound from you,” said Scrooge, “and you’ll keep your Christmas by losing your situation! You’re quite a powerful speaker, sir,” he added, turning to his nephew. “I wonder you don’t go into Parliament.”

“Don’t be angry, uncle. Come! Dine with us to-morrow.”

Scrooge said that he would see him – yes, indeed he did. He went the whole length of the expression, and said that he would see him in that extremity first.

“But why?” cried Scrooge’s nephew. “Why?”

“Why did you get married?” said Scrooge.

“Because I fell in love.”

“Because you fell in love!” growled Scrooge, as if that were the only one thing in the world more ridiculous than a merry Christmas. “Good afternoon!”

“Nay, uncle, but you never came to see me before that happened. Why give it as a reason for not coming now?”

“Good afternoon,” said Scrooge.

“I want nothing from you; I ask nothing of you; why cannot we be friends?”

“Good afternoon,” said Scrooge.

“I am sorry, with all my heart, to find you so resolute. We have never had any quarrel, to which I have been a party. But I have made the trial in homage to Christmas, and I’ll keep my Christmas humour to the last. So A Merry Christmas, uncle!”

“Good afternoon!” said Scrooge.

“And A Happy New Year!”

“Good afternoon!” said Scrooge.

His nephew left the room without an angry word, notwithstanding. He stopped at the outer door to bestow the greetings of the season on the clerk, who, cold as he was, was warmer than Scrooge; for he returned them cordially.

“There’s another fellow,” muttered Scrooge; who overheard him: “my clerk, with fifteen shillings a week, and a wife and family, talking about a merry Christmas. I’ll retire to Bedlam.”

This lunatic, in letting Scrooge’s nephew out, had let two other people in. They were portly gentlemen, pleasant to behold, and now stood, with their hats off, in Scrooge’s office. They had books and papers in their hands, and bowed to him.

“Scrooge and Marley’s, I believe,” said one of the gentlemen, referring to his list. “Have I the pleasure of addressing Mr. Scrooge, or Mr. Marley?”

“Mr. Marley has been dead these seven years,” Scrooge replied. “He died seven years ago, this very night.”

“We have no doubt his liberality is well represented by his surviving partner,” said the gentleman, presenting his credentials.

It certainly was; for they had been two kindred spirits. At the ominous word “liberality,” Scrooge frowned, and shook his head, and handed the credentials back.

“At this festive season of the year, Mr. Scrooge,” said the gentleman, taking up a pen, “it is more than usually desirable that we should make some slight provision for the Poor and destitute, who suffer greatly at the present time. Many thousands are in want of common necessaries; hundreds of thousands are in want of common comforts, sir.”

“Are there no prisons?” asked Scrooge.

“Plenty of prisons,” said the gentleman, laying down the pen again.

“And the Union workhouses?” demanded Scrooge. “Are they still in operation?”

“They are. Still,” returned the gentleman, “I wish I could say they were not.”

“The Treadmill and the Poor Law are in full vigour, then?” said Scrooge.

“Both very busy, sir.”

“Oh! I was afraid, from what you said at first, that something had occurred to stop them in their useful course,” said Scrooge. “I’m very glad to hear it.”

“Under the impression that they scarcely furnish Christian cheer of mind or body to the multitude,” returned the gentleman, “a few of us are endeavouring to raise a fund to buy the Poor some meat and drink, and means of warmth. We choose this time, because it is a time, of all others, when Want is keenly felt, and Abundance rejoices. What shall I put you down for?”

“Nothing!” Scrooge replied.

“You wish to be anonymous?”

“I wish to be left alone,” said Scrooge. “Since you ask me what I wish, gentlemen, that is my answer. I don’t make merry myself at Christmas and I can’t afford to make idle people merry. I help to support the establishments I have mentioned – they cost enough; and those who are badly off must go there.”

“Many can’t go there; and many would rather die.”

“If they would rather die,” said Scrooge, “they had better do it, and decrease the surplus population. Besides – excuse me – I don’t know that.”

“But you might know it,” observed the gentleman.

“It’s not my business,” Scrooge returned. “It’s enough for a man to understand his own business, and not to interfere with other people’s. Mine occupies me constantly. Good afternoon, gentlemen!”

Seeing clearly that it would be useless to pursue their point, the gentlemen withdrew. Scrooge resumed his labours with an improved opinion of himself, and in a more facetious temper than was usual with him.

Meanwhile the fog and darkness thickened so, that people ran about with flaring links, proffering their services to go before horses in carriages, and conduct them on their way. The ancient tower of a church, whose gruff old bell was always peeping slily down at Scrooge out of a Gothic window in the wall, became invisible, and struck the hours and quarters in the clouds, with tremulous vibrations afterwards as if its teeth were chattering in its frozen head up there. The cold became intense. In the main street, at the corner of the court, some labourers were repairing the gas-pipes, and had lighted a great fire in a brazier, round which a party of ragged men and boys were gathered: warming their hands and winking their eyes before the blaze in rapture. The water-plug being left in solitude, its overflowings sullenly congealed, and turned to misanthropic ice. The brightness of the shops where holly sprigs and berries crackled in the lamp heat of the windows, made pale faces ruddy as they passed. Poulterers’ and grocers’ trades became a splendid joke: a glorious pageant, with which it was next to impossible to believe that such dull principles as bargain and sale had anything to do. The Lord Mayor, in the stronghold of the mighty Mansion House, gave orders to his fifty cooks and butlers to keep Christmas as a Lord Mayor’s household should; and even the little tailor, whom he had fined five shillings on the previous Monday for being drunk and bloodthirsty in the streets, stirred up to-morrow’s pudding in his garret, while his lean wife and the baby sallied out to buy the beef.

Foggier yet, and colder. Piercing, searching, biting cold. If the good Saint Dunstan had but nipped the Evil Spirit’s nose with a touch of such weather as that, instead of using his familiar weapons, then indeed he would have roared to lusty purpose. The owner of one scant young nose, gnawed and mumbled by the hungry cold as bones are gnawed by dogs, stooped down at Scrooge’s keyhole to regale him with a Christmas carol: but at the first sound of

“God bless you, merry gentleman!

May nothing you dismay!”

Scrooge seized the ruler with such energy of action, that the singer fled in terror, leaving the keyhole to the fog and even more congenial frost.

At length the hour of shutting up the counting-house arrived. With an ill-will Scrooge dismounted from his stool, and tacitly admitted the fact to the expectant clerk in the Tank, who instantly snuffed his candle out, and put on his hat.

“You’ll want all day to-morrow, I suppose?” said Scrooge.

“If quite convenient, sir.”

“It’s not convenient,” said Scrooge, “and it’s not fair. If I was to stop half-a-crown for it, you’d think yourself ill-used, I’ll be bound?”

The clerk smiled faintly.

“And yet,” said Scrooge, “you don’t think me ill-used, when I pay a day’s wages for no work.”

The clerk observed that it was only once a year.

“A poor excuse for picking a man’s pocket every twenty-fifth of December!” said Scrooge, buttoning his great-coat to the chin. “But I suppose you must have the whole day. Be here all the earlier next morning.”

The clerk promised that he would; and Scrooge walked out with a growl. The office was closed in a twinkling, and the clerk, with the long ends of his white comforter dangling below his waist (for he boasted no great-coat), went down a slide on Cornhill, at the end of a lane of boys, twenty times, in honour of its being Christmas Eve, and then ran home to Camden Town as hard as he could pelt, to play at blindman’s-buff.

Scrooge took his melancholy dinner in his usual melancholy tavern; and having read all the newspapers, and beguiled the rest of the evening with his banker’s-book, went home to bed. He lived in chambers which had once belonged to his deceased partner. They were a gloomy suite of rooms, in a lowering pile of building up a yard, where it had so little business to be, that one could scarcely help fancying it must have run there when it was a young house, playing at hide-and-seek with other houses, and forgotten the way out again. It was old enough now, and dreary enough, for nobody lived in it but Scrooge, the other rooms being all let out as offices. The yard was so dark that even Scrooge, who knew its every stone, was fain to grope with his hands. The fog and frost so hung about the black old gateway of the house, that it seemed as if the Genius of the Weather sat in mournful meditation on the threshold.

Now, it is a fact, that there was nothing at all particular about the knocker on the door, except that it was very large. It is also a fact, that Scrooge had seen it, night and morning, during his whole residence in that place; also that Scrooge had as little of what is called fancy about him as any man in the city of London, even including – which is a bold word – the corporation, aldermen, and livery. Let it also be borne in mind that Scrooge had not bestowed one thought on Marley, since his last mention of his seven years’ dead partner that afternoon. And then let any man explain to me, if he can, how it happened that Scrooge, having his key in the lock of the door, saw in the knocker, without its undergoing any intermediate process of change – not a knocker, but Marley’s face.

Marley’s face. It was not in impenetrable shadow as the other objects in the yard were, but had a dismal light about it, like a bad lobster in a dark cellar. It was not angry or ferocious, but looked at Scrooge as Marley used to look: with ghostly spectacles turned up on its ghostly forehead. The hair was curiously stirred, as if by breath or hot air; and, though the eyes were wide open, they were perfectly motionless. That, and its livid colour, made it horrible; but its horror seemed to be in spite of the face and beyond its control, rather than a part of its own expression.

As Scrooge looked fixedly at this phenomenon, it was a knocker again.

To say that he was not startled, or that his blood was not conscious of a terrible sensation to which it had been a stranger from infancy, would be untrue. But he put his hand upon the key he had relinquished, turned it sturdily, walked in, and lighted his candle.

He did pause, with a moment’s irresolution, before he shut the door; and he did look cautiously behind it first, as if he half expected to be terrified with the sight of Marley’s pigtail sticking out into the hall. But there was nothing on the back of the door, except the screws and nuts that held the knocker on, so he said “Pooh, pooh!” and closed it with a bang.

The sound resounded through the house like thunder. Every room above, and every cask in the wine-merchant’s cellars below, appeared to have a separate peal of echoes of its own. Scrooge was not a man to be frightened by echoes. He fastened the door, and walked across the hall, and up the stairs; slowly too: trimming his candle as he went.

You may talk vaguely about driving a coach-and-six up a good old flight of stairs, or through a bad young Act of Parliament; but I mean to say you might have got a hearse up that staircase, and taken it broadwise, with the splinter-bar towards the wall and the door towards the balustrades: and done it easy. There was plenty of width for that, and room to spare; which is perhaps the reason why Scrooge thought he saw a locomotive hearse going on before him in the gloom. Half-a-dozen gas-lamps out of the street wouldn’t have lighted the entry too well, so you may suppose that it was pretty dark with Scrooge’s dip.

Up Scrooge went, not caring a button for that. Darkness is cheap, and Scrooge liked it. But before he shut his heavy door, he walked through his rooms to see that all was right. He had just enough recollection of the face to desire to do that.

Sitting-room, bedroom, lumber-room. All as they should be. Nobody under the table, nobody under the sofa; a small fire in the grate; spoon and basin ready; and the little saucepan of gruel (Scrooge had a cold in his head) upon the hob. Nobody under the bed; nobody in the closet; nobody in his dressing-gown, which was hanging up in a suspicious attitude against the wall. Lumber-room as usual. Old fire-guard, old shoes, two fish-baskets, washing-stand on three legs, and a poker.

Quite satisfied, he closed his door, and locked himself in; double-locked himself in, which was not his custom. Thus secured against surprise, he took off his cravat; put on his dressing-gown and slippers, and his nightcap; and sat down before the fire to take his gruel.

It was a very low fire indeed; nothing on such a bitter night. He was obliged to sit close to it, and brood over it, before he could extract the least sensation of warmth from such a handful of fuel. The fireplace was an old one, built by some Dutch merchant long ago, and paved all round with quaint Dutch tiles, designed to illustrate the Scriptures. There were Cains and Abels, Pharaoh’s daughters; Queens of Sheba, Angelic messengers descending through the air on clouds like feather-beds, Abrahams, Belshazzars, Apostles putting off to sea in butter-boats, hundreds of figures to attract his thoughts; and yet that face of Marley, seven years dead, came like the ancient Prophet’s rod, and swallowed up the whole. If each smooth tile had been a blank at first, with power to shape some picture on its surface from the disjointed fragments of his thoughts, there would have been a copy of old Marley’s head on every one.

“Humbug!” said Scrooge; and walked across the room.

After several turns, he sat down again. As he threw his head back in the chair, his glance happened to rest upon a bell, a disused bell, that hung in the room, and communicated for some purpose now forgotten with a chamber in the highest story of the building. It was with great astonishment, and with a strange, inexplicable dread, that as he looked, he saw this bell begin to swing. It swung so softly in the outset that it scarcely made a sound; but soon it rang out loudly, and so did every bell in the house.

This might have lasted half a minute, or a minute, but it seemed an hour. The bells ceased as they had begun, together. They were succeeded by a clanking noise, deep down below; as if some person were dragging a heavy chain over the casks in the wine-merchant’s cellar. Scrooge then remembered to have heard that ghosts in haunted houses were described as dragging chains.

The cellar-door flew open with a booming sound, and then he heard the noise much louder, on the floors below; then coming up the stairs; then coming straight towards his door.

“It’s humbug still!” said Scrooge. “I won’t believe it.”

His colour changed though, when, without a pause, it came on through the heavy door, and passed into the room before his eyes. Upon its coming in, the dying flame leaped up, as though it cried, “I know him; Marley’s Ghost!” and fell again.

The same face: the very same. Marley in his pigtail, usual waistcoat, tights and boots; the tassels on the latter bristling, like his pigtail, and his coat-skirts, and the hair upon his head. The chain he drew was clasped about his middle. It was long, and wound about him like a tail; and it was made (for Scrooge observed it closely) of cash-boxes, keys, padlocks, ledgers, deeds, and heavy purses wrought in steel. His body was transparent; so that Scrooge, observing him, and looking through his waistcoat, could see the two buttons on his coat behind.

Scrooge had often heard it said that Marley had no bowels, but he had never believed it until now.

No, nor did he believe it even now. Though he looked the phantom through and through, and saw it standing before him; though he felt the chilling influence of its death-cold eyes; and marked the very texture of the folded kerchief bound about its head and chin, which wrapper he had not observed before; he was still incredulous, and fought against his senses.

“How now!” said Scrooge, caustic and cold as ever. “What do you want with me?”

“Much!” – Marley’s voice, no doubt about it.

“Who are you?”

“Ask me who I was.”

“Who were you then?” said Scrooge, raising his voice. “You’re particular, for a shade.” He was going to say “to a shade,” but substituted this, as more appropriate.

“In life I was your partner, Jacob Marley.”

“Can you – can you sit down?” asked Scrooge, looking doubtfully at him.

“I can.”

“Do it, then.”

Scrooge asked the question, because he didn’t know whether a ghost so transparent might find himself in a condition to take a chair; and felt that in the event of its being impossible, it might involve the necessity of an embarrassing explanation. But the ghost sat down on the opposite side of the fireplace, as if he were quite used to it.

“You don’t believe in me,” observed the Ghost.

“I don’t,” said Scrooge.

“What evidence would you have of my reality beyond that of your senses?”

“I don’t know,” said Scrooge.

“Why do you doubt your senses?”

“Because,” said Scrooge, “a little thing affects them. A slight disorder of the stomach makes them cheats. You may be an undigested bit of beef, a blot of mustard, a crumb of cheese, a fragment of an underdone potato. There’s more of gravy than of grave about you, whatever you are!”

Scrooge was not much in the habit of cracking jokes, nor did he feel, in his heart, by any means waggish then. The truth is, that he tried to be smart, as a means of distracting his own attention, and keeping down his terror; for the spectre’s voice disturbed the very marrow in his bones.

To sit, staring at those fixed glazed eyes, in silence for a moment, would play, Scrooge felt, the very deuce with him. There was something very awful, too, in the spectre’s being provided with an infernal atmosphere of its own. Scrooge could not feel it himself, but this was clearly the case; for though the Ghost sat perfectly motionless, its hair, and skirts, and tassels, were still agitated as by the hot vapour from an oven.

“You see this toothpick?” said Scrooge, returning quickly to the charge, for the reason just assigned; and wishing, though it were only for a second, to divert the vision’s stony gaze from himself.

“I do,” replied the Ghost.

“You are not looking at it,” said Scrooge.

“But I see it,” said the Ghost, “notwithstanding.”

“Well!” returned Scrooge, “I have but to swallow this, and be for the rest of my days persecuted by a legion of goblins, all of my own creation. Humbug, I tell you! humbug!”

At this the spirit raised a frightful cry, and shook its chain with such a dismal and appalling noise, that Scrooge held on tight to his chair, to save himself from falling in a swoon. But how much greater was his horror, when the phantom taking off the bandage round its head, as if it were too warm to wear indoors, its lower jaw dropped down upon its breast!

Scrooge fell upon his knees, and clasped his hands before his face.

“Mercy!” he said. “Dreadful apparition, why do you trouble me?”

“Man of the worldly mind!” replied the Ghost, “do you believe in me or not?”

“I do,” said Scrooge. “I must. But why do spirits walk the earth, and why do they come to me?”

“It is required of every man,” the Ghost returned, “that the spirit within him should walk abroad among his fellowmen, and travel far and wide; and if that spirit goes not forth in life, it is condemned to do so after death. It is doomed to wander through the world – oh, woe is me! – and witness what it cannot share, but might have shared on earth, and turned to happiness!”

Again the spectre raised a cry, and shook its chain and wrung its shadowy hands.

“You are fettered,” said Scrooge, trembling. “Tell me why?”

“I wear the chain I forged in life,” replied the Ghost. “I made it link by link, and yard by yard; I girded it on of my own free will, and of my own free will I wore it. Is its pattern strange to you?”

Scrooge trembled more and more.

“Or would you know,” pursued the Ghost, “the weight and length of the strong coil you bear yourself? It was full as heavy and as long as this, seven Christmas Eves ago. You have laboured on it, since. It is a ponderous chain!”

Scrooge glanced about him on the floor, in the expectation of finding himself surrounded by some fifty or sixty fathoms of iron cable: but he could see nothing.

“Jacob,” he said, imploringly. “Old Jacob Marley, tell me more. Speak comfort to me, Jacob!”

“I have none to give,” the Ghost replied. “It comes from other regions, Ebenezer Scrooge, and is conveyed by other ministers, to other kinds of men. Nor can I tell you what I would. A very little more is all permitted to me. I cannot rest, I cannot stay, I cannot linger anywhere. My spirit never walked beyond our counting-house – mark me! – in life my spirit never roved beyond the narrow limits of our money-changing hole; and weary journeys lie before me!”

It was a habit with Scrooge, whenever he became thoughtful, to put his hands in his breeches pockets. Pondering on what the Ghost had said, he did so now, but without lifting up his eyes, or getting off his knees.

“You must have been very slow about it, Jacob,” Scrooge observed, in a business-like manner, though with humility and deference.

“Slow!” the Ghost repeated.

“Seven years dead,” mused Scrooge. “And travelling all the time!”

“The whole time,” said the Ghost. “No rest, no peace. Incessant torture of remorse.”

“You travel fast?” said Scrooge.

“On the wings of the wind,” replied the Ghost.

“You might have got over a great quantity of ground in seven years,” said Scrooge.

The Ghost, on hearing this, set up another cry, and clanked its chain so hideously in the dead silence of the night, that the Ward would have been justified in indicting it for a nuisance.

“Oh! captive, bound, and double-ironed,” cried the phantom, “not to know, that ages of incessant labour by immortal creatures, for this earth must pass into eternity before the good of which it is susceptible is all developed. Not to know that any Christian spirit working kindly in its little sphere, whatever it may be, will find its mortal life too short for its vast means of usefulness. Not to know that no space of regret can make amends for one life’s opportunity misused! Yet such was I! Oh! such was I!”

“But you were always a good man of business, Jacob,” faltered Scrooge, who now began to apply this to himself.

“Business!” cried the Ghost, wringing its hands again. “Mankind was my business. The common welfare was my business; charity, mercy, forbearance, and benevolence, were, all, my business. The dealings of my trade were but a drop of water in the comprehensive ocean of my business!”

It held up its chain at arm’s length, as if that were the cause of all its unavailing grief, and flung it heavily upon the ground again.

“At this time of the rolling year,” the spectre said, “I suffer most. Why did I walk through crowds of fellow-beings with my eyes turned down, and never raise them to that blessed Star which led the Wise Men to a poor abode! Were there no poor homes to which its light would have conducted me!”

Scrooge was very much dismayed to hear the spectre going on at this rate, and began to quake exceedingly.

“Hear me!” cried the Ghost. “My time is nearly gone.”

“I will,” said Scrooge. “But don’t be hard upon me! Don’t be flowery, Jacob! Pray!”

“How it is that I appear before you in a shape that you can see, I may not tell. I have sat invisible beside you many and many a day.”

It was not an agreeable idea. Scrooge shivered, and wiped the perspiration from his brow.

“That is no light part of my penance,” pursued the Ghost. “I am here to-night to warn you, that you have yet a chance and hope of escaping my fate. A chance and hope of my procuring, Ebenezer.”

“You were always a good friend to me,” said Scrooge. “Thank’ee!”

“You will be haunted,” resumed the Ghost, “by Three Spirits.”

Scrooge’s countenance fell almost as low as the Ghost’s had done.

“Is that the chance and hope you mentioned, Jacob?” he demanded, in a faltering voice.

“It is.”

“I – I think I’d rather not,” said Scrooge.

“Without their visits,” said the Ghost, “you cannot hope to shun the path I tread. Expect the first to-morrow, when the bell tolls One.”

“Couldn’t I take ’em all at once, and have it over, Jacob?” hinted Scrooge.

“Expect the second on the next night at the same hour. The third upon the next night when the last stroke of Twelve has ceased to vibrate. Look to see me no more; and look that, for your own sake, you remember what has passed between us!”

When it had said these words, the spectre took its wrapper from the table, and bound it round its head, as before. Scrooge knew this, by the smart sound its teeth made, when the jaws were brought together by the bandage. He ventured to raise his eyes again, and found his supernatural visitor confronting him in an erect attitude, with its chain wound over and about its arm.

The apparition walked backward from him; and at every step it took, the window raised itself a little, so that when the spectre reached it, it was wide open.

It beckoned Scrooge to approach, which he did. When they were within two paces of each other, Marley’s Ghost held up its hand, warning him to come no nearer. Scrooge stopped.

Not so much in obedience, as in surprise and fear: for on the raising of the hand, he became sensible of confused noises in the air; incoherent sounds of lamentation and regret; wailings inexpressibly sorrowful and self-accusatory. The spectre, after listening for a moment, joined in the mournful dirge; and floated out upon the bleak, dark night.

Scrooge followed to the window: desperate in his curiosity. He looked out.

The air was filled with phantoms, wandering hither and thither in restless haste, and moaning as they went. Every one of them wore chains like Marley’s Ghost; some few (they might be guilty governments) were linked together; none were free. Many had been personally known to Scrooge in their lives. He had been quite familiar with one old ghost, in a white waistcoat, with a monstrous iron safe attached to its ankle, who cried piteously at being unable to assist a wretched woman with an infant, whom it saw below, upon a door-step. The misery with them all was, clearly, that they sought to interfere, for good, in human matters, and had lost the power for ever.

Whether these creatures faded into mist, or mist enshrouded them, he could not tell. But they and their spirit voices faded together; and the night became as it had been when he walked home.

Scrooge closed the window, and examined the door by which the Ghost had entered. It was double-locked, as he had locked it with his own hands, and the bolts were undisturbed. He tried to say “Humbug!” but stopped at the first syllable. And being, from the emotion he had undergone, or the fatigues of the day, or his glimpse of the Invisible World, or the dull conversation of the Ghost, or the lateness of the hour, much in need of repose; went straight to bed, without undressing, and fell asleep upon the instant.

STAVE  TWO.

THE FIRST OF THE THREE SPIRITS.

When Scrooge awoke, it was so dark, that looking out of bed, he could scarcely distinguish the transparent window from the opaque walls of his chamber. He was endeavouring to pierce the darkness with his ferret eyes, when the chimes of a neighbouring church struck the four quarters. So he listened for the hour.

To his great astonishment the heavy bell went on from six to seven, and from seven to eight, and regularly up to twelve; then stopped. Twelve! It was past two when he went to bed. The clock was wrong. An icicle must have got into the works. Twelve!

He touched the spring of his repeater, to correct this most preposterous clock. Its rapid little pulse beat twelve: and stopped.

“Why, it isn’t possible,” said Scrooge, “that I can have slept through a whole day and far into another night. It isn’t possible that anything has happened to the sun, and this is twelve at noon!”

The idea being an alarming one, he scrambled out of bed, and groped his way to the window. He was obliged to rub the frost off with the sleeve of his dressing-gown before he could see anything; and could see very little then. All he could make out was, that it was still very foggy and extremely cold, and that there was no noise of people running to and fro, and making a great stir, as there unquestionably would have been if night had beaten off bright day, and taken possession of the world. This was a great relief, because “three days after sight of this First of Exchange pay to Mr. Ebenezer Scrooge or his order,” and so forth, would have become a mere United States’ security if there were no days to count by.

Scrooge went to bed again, and thought, and thought, and thought it over and over and over, and could make nothing of it. The more he thought, the more perplexed he was; and the more he endeavoured not to think, the more he thought.

Marley’s Ghost bothered him exceedingly. Every time he resolved within himself, after mature inquiry, that it was all a dream, his mind flew back again, like a strong spring released, to its first position, and presented the same problem to be worked all through, “Was it a dream or not?”

Scrooge lay in this state until the chime had gone three quarters more, when he remembered, on a sudden, that the Ghost had warned him of a visitation when the bell tolled one. He resolved to lie awake until the hour was passed; and, considering that he could no more go to sleep than go to Heaven, this was perhaps the wisest resolution in his power.

The quarter was so long, that he was more than once convinced he must have sunk into a doze unconsciously, and missed the clock. At length it broke upon his listening ear.

“Ding, dong!”

“A quarter past,” said Scrooge, counting.

“Ding, dong!”

“Half-past!” said Scrooge.

“Ding, dong!”

“A quarter to it,” said Scrooge.

“Ding, dong!”

“The hour itself,” said Scrooge, triumphantly, “and nothing else!”

He spoke before the hour bell sounded, which it now did with a deep, dull, hollow, melancholy One. Light flashed up in the room upon the instant, and the curtains of his bed were drawn.

The curtains of his bed were drawn aside, I tell you, by a hand. Not the curtains at his feet, nor the curtains at his back, but those to which his face was addressed. The curtains of his bed were drawn aside; and Scrooge, starting up into a half-recumbent attitude, found himself face to face with the unearthly visitor who drew them: as close to it as I am now to you, and I am standing in the spirit at your elbow.

It was a strange figure – like a child: yet not so like a child as like an old man, viewed through some supernatural medium, which gave him the appearance of having receded from the view, and being diminished to a child’s proportions. Its hair, which hung about its neck and down its back, was white as if with age; and yet the face had not a wrinkle in it, and the tenderest bloom was on the skin. The arms were very long and muscular; the hands the same, as if its hold were of uncommon strength. Its legs and feet, most delicately formed, were, like those upper members, bare. It wore a tunic of the purest white; and round its waist was bound a lustrous belt, the sheen of which was beautiful. It held a branch of fresh green holly in its hand; and, in singular contradiction of that wintry emblem, had its dress trimmed with summer flowers. But the strangest thing about it was, that from the crown of its head there sprung a bright clear jet of light, by which all this was visible; and which was doubtless the occasion of its using, in its duller moments, a great extinguisher for a cap, which it now held under its arm.

Even this, though, when Scrooge looked at it with increasing steadiness, was not its strangest quality. For as its belt sparkled and glittered now in one part and now in another, and what was light one instant, at another time was dark, so the figure itself fluctuated in its distinctness: being now a thing with one arm, now with one leg, now with twenty legs, now a pair of legs without a head, now a head without a body: of which dissolving parts, no outline would be visible in the dense gloom wherein they melted away. And in the very wonder of this, it would be itself again; distinct and clear as ever.

“Are you the Spirit, sir, whose coming was foretold to me?” asked Scrooge.

“I am!”

The voice was soft and gentle. Singularly low, as if instead of being so close beside him, it were at a distance.

“Who, and what are you?” Scrooge demanded.

“I am the Ghost of Christmas Past.”

“Long Past?” inquired Scrooge: observant of its dwarfish stature.

“No. Your past.”

Perhaps, Scrooge could not have told anybody why, if anybody could have asked him; but he had a special desire to see the Spirit in his cap; and begged him to be covered.

“What!” exclaimed the Ghost, “would you so soon put out, with worldly hands, the light I give? Is it not enough that you are one of those whose passions made this cap, and force me through whole trains of years to wear it low upon my brow!”

Scrooge reverently disclaimed all intention to offend or any knowledge of having wilfully “bonneted” the Spirit at any period of his life. He then made bold to inquire what business brought him there.

“Your welfare!” said the Ghost.

Scrooge expressed himself much obliged, but could not help thinking that a night of unbroken rest would have been more conducive to that end. The Spirit must have heard him thinking, for it said immediately:

“Your reclamation, then. Take heed!”

It put out its strong hand as it spoke, and clasped him gently by the arm.

“Rise! and walk with me!”

It would have been in vain for Scrooge to plead that the weather and the hour were not adapted to pedestrian purposes; that bed was warm, and the thermometer a long way below freezing; that he was clad but lightly in his slippers, dressing-gown, and nightcap; and that he had a cold upon him at that time. The grasp, though gentle as a woman’s hand, was not to be resisted. He rose: but finding that the Spirit made towards the window, clasped his robe in supplication.

“I am a mortal,” Scrooge remonstrated, “and liable to fall.”

“Bear but a touch of my hand there,” said the Spirit, laying it upon his heart, “and you shall be upheld in more than this!”

As the words were spoken, they passed through the wall, and stood upon an open country road, with fields on either hand. The city had entirely vanished. Not a vestige of it was to be seen. The darkness and the mist had vanished with it, for it was a clear, cold, winter day, with snow upon the ground.

“Good Heaven!” said Scrooge, clasping his hands together, as he looked about him. “I was bred in this place. I was a boy here!”

The Spirit gazed upon him mildly. Its gentle touch, though it had been light and instantaneous, appeared still present to the old man’s sense of feeling. He was conscious of a thousand odours floating in the air, each one connected with a thousand thoughts, and hopes, and joys, and cares long, long, forgotten!

“Your lip is trembling,” said the Ghost. “And what is that upon your cheek?”

Scrooge muttered, with an unusual catching in his voice, that it was a pimple; and begged the Ghost to lead him where he would.

“You recollect the way?” inquired the Spirit.

“Remember it!” cried Scrooge with fervour; “I could walk it blindfold.”

“Strange to have forgotten it for so many years!” observed the Ghost. “Let us go on.”

They walked along the road, Scrooge recognising every gate, and post, and tree; until a little market-town appeared in the distance, with its bridge, its church, and winding river. Some shaggy ponies now were seen trotting towards them with boys upon their backs, who called to other boys in country gigs and carts, driven by farmers. All these boys were in great spirits, and shouted to each other, until the broad fields were so full of merry music, that the crisp air laughed to hear it!

“These are but shadows of the things that have been,” said the Ghost. “They have no consciousness of us.”

The jocund travellers came on; and as they came, Scrooge knew and named them every one. Why was he rejoiced beyond all bounds to see them! Why did his cold eye glisten, and his heart leap up as they went past! Why was he filled with gladness when he heard them give each other Merry Christmas, as they parted at cross-roads and bye-ways, for their several homes! What was merry Christmas to Scrooge? Out upon merry Christmas! What good had it ever done to him?

“The school is not quite deserted,” said the Ghost. “A solitary child, neglected by his friends, is left there still.”

Scrooge said he knew it. And he sobbed.

They left the high-road, by a well-remembered lane, and soon approached a mansion of dull red brick, with a little weathercock-surmounted cupola, on the roof, and a bell hanging in it. It was a large house, but one of broken fortunes; for the spacious offices were little used, their walls were damp and mossy, their windows broken, and their gates decayed. Fowls clucked and strutted in the stables; and the coach-houses and sheds were over-run with grass. Nor was it more retentive of its ancient state, within; for entering the dreary hall, and glancing through the open doors of many rooms, they found them poorly furnished, cold, and vast. There was an earthy savour in the air, a chilly bareness in the place, which associated itself somehow with too much getting up by candle-light, and not too much to eat.

They went, the Ghost and Scrooge, across the hall, to a door at the back of the house. It opened before them, and disclosed a long, bare, melancholy room, made barer still by lines of plain deal forms and desks. At one of these a lonely boy was reading near a feeble fire; and Scrooge sat down upon a form, and wept to see his poor forgotten self as he used to be.

Not a latent echo in the house, not a squeak and scuffle from the mice behind the panelling, not a drip from the half-thawed water-spout in the dull yard behind, not a sigh among the leafless boughs of one despondent poplar, not the idle swinging of an empty store-house door, no, not a clicking in the fire, but fell upon the heart of Scrooge with a softening influence, and gave a freer passage to his tears.

The Spirit touched him on the arm, and pointed to his younger self, intent upon his reading. Suddenly a man, in foreign garments: wonderfully real and distinct to look at: stood outside the window, with an axe stuck in his belt, and leading by the bridle an ass laden with wood.

“Why, it’s Ali Baba!” Scrooge exclaimed in ecstasy. “It’s dear old honest Ali Baba! Yes, yes, I know! One Christmas time, when yonder solitary child was left here all alone, he did come, for the first time, just like that. Poor boy! And Valentine,” said Scrooge, “and his wild brother, Orson; there they go! And what’s his name, who was put down in his drawers, asleep, at the Gate of Damascus; don’t you see him! And the Sultan’s Groom turned upside down by the Genii; there he is upon his head! Serve him right. I’m glad of it. What business had he to be married to the Princess!”

To hear Scrooge expending all the earnestness of his nature on such subjects, in a most extraordinary voice between laughing and crying; and to see his heightened and excited face; would have been a surprise to his business friends in the city, indeed.

“There’s the Parrot!” cried Scrooge. “Green body and yellow tail, with a thing like a lettuce growing out of the top of his head; there he is! Poor Robin Crusoe, he called him, when he came home again after sailing round the island. ‘Poor Robin Crusoe, where have you been, Robin Crusoe?’ The man thought he was dreaming, but he wasn’t. It was the Parrot, you know. There goes Friday, running for his life to the little creek! Halloa! Hoop! Halloo!”

Then, with a rapidity of transition very foreign to his usual character, he said, in pity for his former self, “Poor boy!” and cried again.

“I wish,” Scrooge muttered, putting his hand in his pocket, and looking about him, after drying his eyes with his cuff: “but it’s too late now.”

“What is the matter?” asked the Spirit.

“Nothing,” said Scrooge. “Nothing. There was a boy singing a Christmas Carol at my door last night. I should like to have given him something: that’s all.”

The Ghost smiled thoughtfully, and waved its hand: saying as it did so, “Let us see another Christmas!”

Scrooge’s former self grew larger at the words, and the room became a little darker and more dirty. The panels shrunk, the windows cracked; fragments of plaster fell out of the ceiling, and the naked laths were shown instead; but how all this was brought about, Scrooge knew no more than you do. He only knew that it was quite correct; that everything had happened so; that there he was, alone again, when all the other boys had gone home for the jolly holidays.

He was not reading now, but walking up and down despairingly. Scrooge looked at the Ghost, and with a mournful shaking of his head, glanced anxiously towards the door.

It opened; and a little girl, much younger than the boy, came darting in, and putting her arms about his neck, and often kissing him, addressed him as her “Dear, dear brother.”

“I have come to bring you home, dear brother!” said the child, clapping her tiny hands, and bending down to laugh. “To bring you home, home, home!”

“Home, little Fan?” returned the boy.

“Yes!” said the child, brimful of glee. “Home, for good and all. Home, for ever and ever. Father is so much kinder than he used to be, that home’s like Heaven! He spoke so gently to me one dear night when I was going to bed, that I was not afraid to ask him once more if you might come home; and he said Yes, you should; and sent me in a coach to bring you. And you’re to be a man!” said the child, opening her eyes, “and are never to come back here; but first, we’re to be together all the Christmas long, and have the merriest time in all the world.”

“You are quite a woman, little Fan!” exclaimed the boy.

She clapped her hands and laughed, and tried to touch his head; but being too little, laughed again, and stood on tiptoe to embrace him. Then she began to drag him, in her childish eagerness, towards the door; and he, nothing loth to go, accompanied her.

A terrible voice in the hall cried, “Bring down Master Scrooge’s box, there!” and in the hall appeared the schoolmaster himself, who glared on Master Scrooge with a ferocious condescension, and threw him into a dreadful state of mind by shaking hands with him. He then conveyed him and his sister into the veriest old well of a shivering best-parlour that ever was seen, where the maps upon the wall, and the celestial and terrestrial globes in the windows, were waxy with cold. Here he produced a decanter of curiously light wine, and a block of curiously heavy cake, and administered instalments of those dainties to the young people: at the same time, sending out a meagre servant to offer a glass of “something” to the postboy, who answered that he thanked the gentleman, but if it was the same tap as he had tasted before, he had rather not. Master Scrooge’s trunk being by this time tied on to the top of the chaise, the children bade the schoolmaster good-bye right willingly; and getting into it, drove gaily down the garden-sweep: the quick wheels dashing the hoar-frost and snow from off the dark leaves of the evergreens like spray.

“Always a delicate creature, whom a breath might have withered,” said the Ghost. “But she had a large heart!”

“So she had,” cried Scrooge. “You’re right. I will not gainsay it, Spirit. God forbid!”

“She died a woman,” said the Ghost, “and had, as I think, children.”

“One child,” Scrooge returned.

“True,” said the Ghost. “Your nephew!”

Scrooge seemed uneasy in his mind; and answered briefly, “Yes.”

Although they had but that moment left the school behind them, they were now in the busy thoroughfares of a city, where shadowy passengers passed and repassed; where shadowy carts and coaches battled for the way, and all the strife and tumult of a real city were. It was made plain enough, by the dressing of the shops, that here too it was Christmas time again; but it was evening, and the streets were lighted up.

The Ghost stopped at a certain warehouse door, and asked Scrooge if he knew it.

“Know it!” said Scrooge. “Was I apprenticed here!”

They went in. At sight of an old gentleman in a Welsh wig, sitting behind such a high desk, that if he had been two inches taller he must have knocked his head against the ceiling, Scrooge cried in great excitement:

“Why, it’s old Fezziwig! Bless his heart; it’s Fezziwig alive again!”

Old Fezziwig laid down his pen, and looked up at the clock, which pointed to the hour of seven. He rubbed his hands; adjusted his capacious waistcoat; laughed all over himself, from his shoes to his organ of benevolence; and called out in a comfortable, oily, rich, fat, jovial voice:

“Yo ho, there! Ebenezer! Dick!”

Scrooge’s former self, now grown a young man, came briskly in, accompanied by his fellow-’prentice.

“Dick Wilkins, to be sure!” said Scrooge to the Ghost. “Bless me, yes. There he is. He was very much attached to me, was Dick. Poor Dick! Dear, dear!”

“Yo ho, my boys!” said Fezziwig. “No more work to-night. Christmas Eve, Dick. Christmas, Ebenezer! Let’s have the shutters up,” cried old Fezziwig, with a sharp clap of his hands, “before a man can say Jack Robinson!”

You wouldn’t believe how those two fellows went at it! They charged into the street with the shutters – one, two, three – had ’em up in their places – four, five, six – barred ’em and pinned ’em – seven, eight, nine – and came back before you could have got to twelve, panting like race-horses.

“Hilli-ho!” cried old Fezziwig, skipping down from the high desk, with wonderful agility. “Clear away, my lads, and let’s have lots of room here! Hilli-ho, Dick! Chirrup, Ebenezer!”

Clear away! There was nothing they wouldn’t have cleared away, or couldn’t have cleared away, with old Fezziwig looking on. It was done in a minute. Every movable was packed off, as if it were dismissed from public life for evermore; the floor was swept and watered, the lamps were trimmed, fuel was heaped upon the fire; and the warehouse was as snug, and warm, and dry, and bright a ball-room, as you would desire to see upon a winter’s night.

In came a fiddler with a music-book, and went up to the lofty desk, and made an orchestra of it, and tuned like fifty stomach-aches. In came Mrs. Fezziwig, one vast substantial smile. In came the three Miss Fezziwigs, beaming and lovable. In came the six young followers whose hearts they broke. In came all the young men and women employed in the business. In came the housemaid, with her cousin, the baker. In came the cook, with her brother’s particular friend, the milkman. In came the boy from over the way, who was suspected of not having board enough from his master; trying to hide himself behind the girl from next door but one, who was proved to have had her ears pulled by her mistress. In they all came, one after another; some shyly, some boldly, some gracefully, some awkwardly, some pushing, some pulling; in they all came, anyhow and everyhow. Away they all went, twenty couple at once; hands half round and back again the other way; down the middle and up again; round and round in various stages of affectionate grouping; old top couple always turning up in the wrong place; new top couple starting off again, as soon as they got there; all top couples at last, and not a bottom one to help them! When this result was brought about, old Fezziwig, clapping his hands to stop the dance, cried out, “Well done!” and the fiddler plunged his hot face into a pot of porter, especially provided for that purpose. But scorning rest, upon his reappearance, he instantly began again, though there were no dancers yet, as if the other fiddler had been carried home, exhausted, on a shutter, and he were a bran-new man resolved to beat him out of sight, or perish.

There were more dances, and there were forfeits, and more dances, and there was cake, and there was negus, and there was a great piece of Cold Roast, and there was a great piece of Cold Boiled, and there were mince-pies, and plenty of beer. But the great effect of the evening came after the Roast and Boiled, when the fiddler (an artful dog, mind! The sort of man who knew his business better than you or I could have told it him!) struck up “Sir Roger de Coverley.” Then old Fezziwig stood out to dance with Mrs. Fezziwig. Top couple, too; with a good stiff piece of work cut out for them; three or four and twenty pair of partners; people who were not to be trifled with; people who would dance, and had no notion of walking.

But if they had been twice as many – ah, four times – old Fezziwig would have been a match for them, and so would Mrs. Fezziwig. As to her, she was worthy to be his partner in every sense of the term. If that’s not high praise, tell me higher, and I’ll use it. A positive light appeared to issue from Fezziwig’s calves. They shone in every part of the dance like moons. You couldn’t have predicted, at any given time, what would have become of them next. And when old Fezziwig and Mrs. Fezziwig had gone all through the dance; advance and retire, both hands to your partner, bow and curtsey, corkscrew, thread-the-needle, and back again to your place; Fezziwig “cut” – cut so deftly, that he appeared to wink with his legs, and came upon his feet again without a stagger.

When the clock struck eleven, this domestic ball broke up. Mr. and Mrs. Fezziwig took their stations, one on either side of the door, and shaking hands with every person individually as he or she went out, wished him or her a Merry Christmas. When everybody had retired but the two ’prentices, they did the same to them; and thus the cheerful voices died away, and the lads were left to their beds; which were under a counter in the back-shop.

During the whole of this time, Scrooge had acted like a man out of his wits. His heart and soul were in the scene, and with his former self. He corroborated everything, remembered everything, enjoyed everything, and underwent the strangest agitation. It was not until now, when the bright faces of his former self and Dick were turned from them, that he remembered the Ghost, and became conscious that it was looking full upon him, while the light upon its head burnt very clear.

“A small matter,” said the Ghost, “to make these silly folks so full of gratitude.”

“Small!” echoed Scrooge.

The Spirit signed to him to listen to the two apprentices, who were pouring out their hearts in praise of Fezziwig: and when he had done so, said,

“Why! Is it not? He has spent but a few pounds of your mortal money: three or four perhaps. Is that so much that he deserves this praise?”

“It isn’t that,” said Scrooge, heated by the remark, and speaking unconsciously like his former, not his latter, self. “It isn’t that, Spirit. He has the power to render us happy or unhappy; to make our service light or burdensome; a pleasure or a toil. Say that his power lies in words and looks; in things so slight and insignificant that it is impossible to add and count ’em up: what then? The happiness he gives, is quite as great as if it cost a fortune.”

He felt the Spirit’s glance, and stopped.

“What is the matter?” asked the Ghost.

“Nothing particular,” said Scrooge.

“Something, I think?” the Ghost insisted.

“No,” said Scrooge, “No. I should like to be able to say a word or two to my clerk just now. That’s all.”

His former self turned down the lamps as he gave utterance to the wish; and Scrooge and the Ghost again stood side by side in the open air.

“My time grows short,” observed the Spirit. “Quick!”

This was not addressed to Scrooge, or to any one whom he could see, but it produced an immediate effect. For again Scrooge saw himself. He was older now; a man in the prime of life. His face had not the harsh and rigid lines of later years; but it had begun to wear the signs of care and avarice. There was an eager, greedy, restless motion in the eye, which showed the passion that had taken root, and where the shadow of the growing tree would fall.

He was not alone, but sat by the side of a fair young girl in a mourning-dress: in whose eyes there were tears, which sparkled in the light that shone out of the Ghost of Christmas Past.

“It matters little,” she said, softly. “To you, very little. Another idol has displaced me; and if it can cheer and comfort you in time to come, as I would have tried to do, I have no just cause to grieve.”

“What Idol has displaced you?” he rejoined.

“A golden one.”

“This is the even-handed dealing of the world!” he said. “There is nothing on which it is so hard as poverty; and there is nothing it professes to condemn with such severity as the pursuit of wealth!”

“You fear the world too much,” she answered, gently. “All your other hopes have merged into the hope of being beyond the chance of its sordid reproach. I have seen your nobler aspirations fall off one by one, until the master-passion, Gain, engrosses you. Have I not?”

“What then?” he retorted. “Even if I have grown so much wiser, what then? I am not changed towards you.”

She shook her head.

“Am I?”

“Our contract is an old one. It was made when we were both poor and content to be so, until, in good season, we could improve our worldly fortune by our patient industry. You are changed. When it was made, you were another man.”

“I was a boy,” he said impatiently.

“Your own feeling tells you that you were not what you are,” she returned. “I am. That which promised happiness when we were one in heart, is fraught with misery now that we are two. How often and how keenly I have thought of this, I will not say. It is enough that I have thought of it, and can release you.”

“Have I ever sought release?”

“In words. No. Never.”

“In what, then?”

“In a changed nature; in an altered spirit; in another atmosphere of life; another Hope as its great end. In everything that made my love of any worth or value in your sight. If this had never been between us,” said the girl, looking mildly, but with steadiness, upon him; “tell me, would you seek me out and try to win me now? Ah, no!”

He seemed to yield to the justice of this supposition, in spite of himself. But he said with a struggle, “You think not.”

“I would gladly think otherwise if I could,” she answered, “Heaven knows! When I have learned a Truth like this, I know how strong and irresistible it must be. But if you were free to-day, to-morrow, yesterday, can even I believe that you would choose a dowerless girl – you who, in your very confidence with her, weigh everything by Gain: or, choosing her, if for a moment you were false enough to your one guiding principle to do so, do I not know that your repentance and regret would surely follow? I do; and I release you. With a full heart, for the love of him you once were.”

He was about to speak; but with her head turned from him, she resumed.

“You may – the memory of what is past half makes me hope you will – have pain in this. A very, very brief time, and you will dismiss the recollection of it, gladly, as an unprofitable dream, from which it happened well that you awoke. May you be happy in the life you have chosen!”

She left him, and they parted.

“Spirit!” said Scrooge, “show me no more! Conduct me home. Why do you delight to torture me?”

“One shadow more!” exclaimed the Ghost.

“No more!” cried Scrooge. “No more. I don’t wish to see it. Show me no more!”

But the relentless Ghost pinioned him in both his arms, and forced him to observe what happened next.

They were in another scene and place; a room, not very large or handsome, but full of comfort. Near to the winter fire sat a beautiful young girl, so like that last that Scrooge believed it was the same, until he saw her, now a comely matron, sitting opposite her daughter. The noise in this room was perfectly tumultuous, for there were more children there, than Scrooge in his agitated state of mind could count; and, unlike the celebrated herd in the poem, they were not forty children conducting themselves like one, but every child was conducting itself like forty. The consequences were uproarious beyond belief; but no one seemed to care; on the contrary, the mother and daughter laughed heartily, and enjoyed it very much; and the latter, soon beginning to mingle in the sports, got pillaged by the young brigands most ruthlessly. What would I not have given to be one of them! Though I never could have been so rude, no, no! I wouldn’t for the wealth of all the world have crushed that braided hair, and torn it down; and for the precious little shoe, I wouldn’t have plucked it off, God bless my soul! to save my life. As to measuring her waist in sport, as they did, bold young brood, I couldn’t have done it; I should have expected my arm to have grown round it for a punishment, and never come straight again. And yet I should have dearly liked, I own, to have touched her lips; to have questioned her, that she might have opened them; to have looked upon the lashes of her downcast eyes, and never raised a blush; to have let loose waves of hair, an inch of which would be a keepsake beyond price: in short, I should have liked, I do confess, to have had the lightest licence of a child, and yet to have been man enough to know its value.

But now a knocking at the door was heard, and such a rush immediately ensued that she with laughing face and plundered dress was borne towards it the centre of a flushed and boisterous group, just in time to greet the father, who came home attended by a man laden with Christmas toys and presents. Then the shouting and the struggling, and the onslaught that was made on the defenceless porter! The scaling him with chairs for ladders to dive into his pockets, despoil him of brown-paper parcels, hold on tight by his cravat, hug him round his neck, pommel his back, and kick his legs in irrepressible affection! The shouts of wonder and delight with which the development of every package was received! The terrible announcement that the baby had been taken in the act of putting a doll’s frying-pan into his mouth, and was more than suspected of having swallowed a fictitious turkey, glued on a wooden platter! The immense relief of finding this a false alarm! The joy, and gratitude, and ecstasy! They are all indescribable alike. It is enough that by degrees the children and their emotions got out of the parlour, and by one stair at a time, up to the top of the house; where they went to bed, and so subsided.

And now Scrooge looked on more attentively than ever, when the master of the house, having his daughter leaning fondly on him, sat down with her and her mother at his own fireside; and when he thought that such another creature, quite as graceful and as full of promise, might have called him father, and been a spring-time in the haggard winter of his life, his sight grew very dim indeed.

“Belle,” said the husband, turning to his wife with a smile, “I saw an old friend of yours this afternoon.”

“Who was it?”

“Guess!”

“How can I? Tut, don’t I know?” she added in the same breath, laughing as he laughed. “Mr. Scrooge.”

“Mr. Scrooge it was. I passed his office window; and as it was not shut up, and he had a candle inside, I could scarcely help seeing him. His partner lies upon the point of death, I hear; and there he sat alone. Quite alone in the world, I do believe.”

“Spirit!” said Scrooge in a broken voice, “remove me from this place.”

“I told you these were shadows of the things that have been,” said the Ghost. “That they are what they are, do not blame me!”

“Remove me!” Scrooge exclaimed, “I cannot bear it!”

He turned upon the Ghost, and seeing that it looked upon him with a face, in which in some strange way there were fragments of all the faces it had shown him, wrestled with it.

“Leave me! Take me back. Haunt me no longer!”

In the struggle, if that can be called a struggle in which the Ghost with no visible resistance on its own part was undisturbed by any effort of its adversary, Scrooge observed that its light was burning high and bright; and dimly connecting that with its influence over him, he seized the extinguisher-cap, and by a sudden action pressed it down upon its head.

The Spirit dropped beneath it, so that the extinguisher covered its whole form; but though Scrooge pressed it down with all his force, he could not hide the light: which streamed from under it, in an unbroken flood upon the ground.

He was conscious of being exhausted, and overcome by an irresistible drowsiness; and, further, of being in his own bedroom. He gave the cap a parting squeeze, in which his hand relaxed; and had barely time to reel to bed, before he sank into a heavy sleep.

STAVE  THREE.

THE SECOND OF THE THREE SPIRITS.

Awaking in the middle of a prodigiously tough snore, and sitting up in bed to get his thoughts together, Scrooge had no occasion to be told that the bell was again upon the stroke of One. He felt that he was restored to consciousness in the right nick of time, for the especial purpose of holding a conference with the second messenger despatched to him through Jacob Marley’s intervention. But finding that he turned uncomfortably cold when he began to wonder which of his curtains this new spectre would draw back, he put them every one aside with his own hands; and lying down again, established a sharp look-out all round the bed. For he wished to challenge the Spirit on the moment of its appearance, and did not wish to be taken by surprise, and made nervous.

Gentlemen of the free-and-easy sort, who plume themselves on being acquainted with a move or two, and being usually equal to the time-of-day, express the wide range of their capacity for adventure by observing that they are good for anything from pitch-and-toss to manslaughter; between which opposite extremes, no doubt, there lies a tolerably wide and comprehensive range of subjects. Without venturing for Scrooge quite as hardily as this, I don’t mind calling on you to believe that he was ready for a good broad field of strange appearances, and that nothing between a baby and rhinoceros would have astonished him very much.

Now, being prepared for almost anything, he was not by any means prepared for nothing; and, consequently, when the Bell struck One, and no shape appeared, he was taken with a violent fit of trembling. Five minutes, ten minutes, a quarter of an hour went by, yet nothing came. All this time, he lay upon his bed, the very core and centre of a blaze of ruddy light, which streamed upon it when the clock proclaimed the hour; and which, being only light, was more alarming than a dozen ghosts, as he was powerless to make out what it meant, or would be at; and was sometimes apprehensive that he might be at that very moment an interesting case of spontaneous combustion, without having the consolation of knowing it. At last, however, he began to think – as you or I would have thought at first; for it is always the person not in the predicament who knows what ought to have been done in it, and would unquestionably have done it too – at last, I say, he began to think that the source and secret of this ghostly light might be in the adjoining room, from whence, on further tracing it, it seemed to shine. This idea taking full possession of his mind, he got up softly and shuffled in his slippers to the door.

The moment Scrooge’s hand was on the lock, a strange voice called him by his name, and bade him enter. He obeyed.

It was his own room. There was no doubt about that. But it had undergone a surprising transformation. The walls and ceiling were so hung with living green, that it looked a perfect grove; from every part of which, bright gleaming berries glistened. The crisp leaves of holly, mistletoe, and ivy reflected back the light, as if so many little mirrors had been scattered there; and such a mighty blaze went roaring up the chimney, as that dull petrification of a hearth had never known in Scrooge’s time, or Marley’s, or for many and many a winter season gone. Heaped up on the floor, to form a kind of throne, were turkeys, geese, game, poultry, brawn, great joints of meat, sucking-pigs, long wreaths of sausages, mince-pies, plum-puddings, barrels of oysters, red-hot chestnuts, cherry-cheeked apples, juicy oranges, luscious pears, immense twelfth-cakes, and seething bowls of punch, that made the chamber dim with their delicious steam. In easy state upon this couch, there sat a jolly Giant, glorious to see; who bore a glowing torch, in shape not unlike Plenty’s horn, and held it up, high up, to shed its light on Scrooge, as he came peeping round the door.

“Come in!” exclaimed the Ghost. “Come in! and know me better, man!”

Scrooge entered timidly, and hung his head before this Spirit. He was not the dogged Scrooge he had been; and though the Spirit’s eyes were clear and kind, he did not like to meet them.

“I am the Ghost of Christmas Present,” said the Spirit. “Look upon me!”

Scrooge reverently did so. It was clothed in one simple green robe, or mantle, bordered with white fur. This garment hung so loosely on the figure, that its capacious breast was bare, as if disdaining to be warded or concealed by any artifice. Its feet, observable beneath the ample folds of the garment, were also bare; and on its head it wore no other covering than a holly wreath, set here and there with shining icicles. Its dark brown curls were long and free; free as its genial face, its sparkling eye, its open hand, its cheery voice, its unconstrained demeanour, and its joyful air. Girded round its middle was an antique scabbard; but no sword was in it, and the ancient sheath was eaten up with rust.

“You have never seen the like of me before!” exclaimed the Spirit.

“Never,” Scrooge made answer to it.

“Have never walked forth with the younger members of my family; meaning (for I am very young) my elder brothers born in these later years?” pursued the Phantom.

“I don’t think I have,” said Scrooge. “I am afraid I have not. Have you had many brothers, Spirit?”

“More than eighteen hundred,” said the Ghost.

“A tremendous family to provide for!” muttered Scrooge.

The Ghost of Christmas Present rose.

“Spirit,” said Scrooge submissively, “conduct me where you will. I went forth last night on compulsion, and I learnt a lesson which is working now. To-night, if you have aught to teach me, let me profit by it.”

“Touch my robe!”

Scrooge did as he was told, and held it fast.

Holly, mistletoe, red berries, ivy, turkeys, geese, game, poultry, brawn, meat, pigs, sausages, oysters, pies, puddings, fruit, and punch, all vanished instantly. So did the room, the fire, the ruddy glow, the hour of night, and they stood in the city streets on Christmas morning, where (for the weather was severe) the people made a rough, but brisk and not unpleasant kind of music, in scraping the snow from the pavement in front of their dwellings, and from the tops of their houses, whence it was mad delight to the boys to see it come plumping down into the road below, and splitting into artificial little snow-storms.

The house fronts looked black enough, and the windows blacker, contrasting with the smooth white sheet of snow upon the roofs, and with the dirtier snow upon the ground; which last deposit had been ploughed up in deep furrows by the heavy wheels of carts and waggons; furrows that crossed and re-crossed each other hundreds of times where the great streets branched off; and made intricate channels, hard to trace in the thick yellow mud and icy water. The sky was gloomy, and the shortest streets were choked up with a dingy mist, half thawed, half frozen, whose heavier particles descended in a shower of sooty atoms, as if all the chimneys in Great Britain had, by one consent, caught fire, and were blazing away to their dear hearts’ content. There was nothing very cheerful in the climate or the town, and yet was there an air of cheerfulness abroad that the clearest summer air and brightest summer sun might have endeavoured to diffuse in vain.

For, the people who were shovelling away on the housetops were jovial and full of glee; calling out to one another from the parapets, and now and then exchanging a facetious snowball – better-natured missile far than many a wordy jest – laughing heartily if it went right and not less heartily if it went wrong. The poulterers’ shops were still half open, and the fruiterers’ were radiant in their glory. There were great, round, pot-bellied baskets of chestnuts, shaped like the waistcoats of jolly old gentlemen, lolling at the doors, and tumbling out into the street in their apoplectic opulence. There were ruddy, brown-faced, broad-girthed Spanish Onions, shining in the fatness of their growth like Spanish Friars, and winking from their shelves in wanton slyness at the girls as they went by, and glanced demurely at the hung-up mistletoe. There were pears and apples, clustered high in blooming pyramids; there were bunches of grapes, made, in the shopkeepers’ benevolence to dangle from conspicuous hooks, that people’s mouths might water gratis as they passed; there were piles of filberts, mossy and brown, recalling, in their fragrance, ancient walks among the woods, and pleasant shufflings ankle deep through withered leaves; there were Norfolk Biffins, squat and swarthy, setting off the yellow of the oranges and lemons, and, in the great compactness of their juicy persons, urgently entreating and beseeching to be carried home in paper bags and eaten after dinner. The very gold and silver fish, set forth among these choice fruits in a bowl, though members of a dull and stagnant-blooded race, appeared to know that there was something going on; and, to a fish, went gasping round and round their little world in slow and passionless excitement.

The Grocers’! oh, the Grocers’! nearly closed, with perhaps two shutters down, or one; but through those gaps such glimpses! It was not alone that the scales descending on the counter made a merry sound, or that the twine and roller parted company so briskly, or that the canisters were rattled up and down like juggling tricks, or even that the blended scents of tea and coffee were so grateful to the nose, or even that the raisins were so plentiful and rare, the almonds so extremely white, the sticks of cinnamon so long and straight, the other spices so delicious, the candied fruits so caked and spotted with molten sugar as to make the coldest lookers-on feel faint and subsequently bilious. Nor was it that the figs were moist and pulpy, or that the French plums blushed in modest tartness from their highly-decorated boxes, or that everything was good to eat and in its Christmas dress; but the customers were all so hurried and so eager in the hopeful promise of the day, that they tumbled up against each other at the door, crashing their wicker baskets wildly, and left their purchases upon the counter, and came running back to fetch them, and committed hundreds of the like mistakes, in the best humour possible; while the Grocer and his people were so frank and fresh that the polished hearts with which they fastened their aprons behind might have been their own, worn outside for general inspection, and for Christmas daws to peck at if they chose.

But soon the steeples called good people all, to church and chapel, and away they came, flocking through the streets in their best clothes, and with their gayest faces. And at the same time there emerged from scores of bye-streets, lanes, and nameless turnings, innumerable people, carrying their dinners to the bakers’ shops. The sight of these poor revellers appeared to interest the Spirit very much, for he stood with Scrooge beside him in a baker’s doorway, and taking off the covers as their bearers passed, sprinkled incense on their dinners from his torch. And it was a very uncommon kind of torch, for once or twice when there were angry words between some dinner-carriers who had jostled each other, he shed a few drops of water on them from it, and their good humour was restored directly. For they said, it was a shame to quarrel upon Christmas Day. And so it was! God love it, so it was!

In time the bells ceased, and the bakers were shut up; and yet there was a genial shadowing forth of all these dinners and the progress of their cooking, in the thawed blotch of wet above each baker’s oven; where the pavement smoked as if its stones were cooking too.

“Is there a peculiar flavour in what you sprinkle from your torch?” asked Scrooge.

“There is. My own.”

“Would it apply to any kind of dinner on this day?” asked Scrooge.

“To any kindly given. To a poor one most.”

“Why to a poor one most?” asked Scrooge.

“Because it needs it most.”

“Spirit,” said Scrooge, after a moment’s thought, “I wonder you, of all the beings in the many worlds about us, should desire to cramp these people’s opportunities of innocent enjoyment.”

“I!” cried the Spirit.

“You would deprive them of their means of dining every seventh day, often the only day on which they can be said to dine at all,” said Scrooge. “Wouldn’t you?”

“I!” cried the Spirit.

“You seek to close these places on the Seventh Day?” said Scrooge. “And it comes to the same thing.”

“I seek!” exclaimed the Spirit.

“Forgive me if I am wrong. It has been done in your name, or at least in that of your family,” said Scrooge.

“There are some upon this earth of yours,” returned the Spirit, “who lay claim to know us, and who do their deeds of passion, pride, ill-will, hatred, envy, bigotry, and selfishness in our name, who are as strange to us and all our kith and kin, as if they had never lived. Remember that, and charge their doings on themselves, not us.”

Scrooge promised that he would; and they went on, invisible, as they had been before, into the suburbs of the town. It was a remarkable quality of the Ghost (which Scrooge had observed at the baker’s), that notwithstanding his gigantic size, he could accommodate himself to any place with ease; and that he stood beneath a low roof quite as gracefully and like a supernatural creature, as it was possible he could have done in any lofty hall.

And perhaps it was the pleasure the good Spirit had in showing off this power of his, or else it was his own kind, generous, hearty nature, and his sympathy with all poor men, that led him straight to Scrooge’s clerk’s; for there he went, and took Scrooge with him, holding to his robe; and on the threshold of the door the Spirit smiled, and stopped to bless Bob Cratchit’s dwelling with the sprinkling of his torch. Think of that! Bob had but fifteen “Bob” a-week himself; he pocketed on Saturdays but fifteen copies of his Christian name; and yet the Ghost of Christmas Present blessed his four-roomed house!

Then up rose Mrs. Cratchit, Cratchit’s wife, dressed out but poorly in a twice-turned gown, but brave in ribbons, which are cheap and make a goodly show for sixpence; and she laid the cloth, assisted by Belinda Cratchit, second of her daughters, also brave in ribbons; while Master Peter Cratchit plunged a fork into the saucepan of potatoes, and getting the corners of his monstrous shirt collar (Bob’s private property, conferred upon his son and heir in honour of the day) into his mouth, rejoiced to find himself so gallantly attired, and yearned to show his linen in the fashionable Parks. And now two smaller Cratchits, boy and girl, came tearing in, screaming that outside the baker’s they had smelt the goose, and known it for their own; and basking in luxurious thoughts of sage and onion, these young Cratchits danced about the table, and exalted Master Peter Cratchit to the skies, while he (not proud, although his collars nearly choked him) blew the fire, until the slow potatoes bubbling up, knocked loudly at the saucepan-lid to be let out and peeled.

“What has ever got your precious father then?” said Mrs. Cratchit. “And your brother, Tiny Tim! And Martha warn’t as late last Christmas Day by half-an-hour?”

“Here’s Martha, mother!” said a girl, appearing as she spoke.

“Here’s Martha, mother!” cried the two young Cratchits. “Hurrah! There’s such a goose, Martha!”

“Why, bless your heart alive, my dear, how late you are!” said Mrs. Cratchit, kissing her a dozen times, and taking off her shawl and bonnet for her with officious zeal.

“We’d a deal of work to finish up last night,” replied the girl, “and had to clear away this morning, mother!”

“Well! Never mind so long as you are come,” said Mrs. Cratchit. “Sit ye down before the fire, my dear, and have a warm, Lord bless ye!”

“No, no! There’s father coming,” cried the two young Cratchits, who were everywhere at once. “Hide, Martha, hide!”

So Martha hid herself, and in came little Bob, the father, with at least three feet of comforter exclusive of the fringe, hanging down before him; and his threadbare clothes darned up and brushed, to look seasonable; and Tiny Tim upon his shoulder. Alas for Tiny Tim, he bore a little crutch, and had his limbs supported by an iron frame!

“Why, where’s our Martha?” cried Bob Cratchit, looking round.

“Not coming,” said Mrs. Cratchit.

“Not coming!” said Bob, with a sudden declension in his high spirits; for he had been Tim’s blood horse all the way from church, and had come home rampant. “Not coming upon Christmas Day!”

Martha didn’t like to see him disappointed, if it were only in joke; so she came out prematurely from behind the closet door, and ran into his arms, while the two young Cratchits hustled Tiny Tim, and bore him off into the wash-house, that he might hear the pudding singing in the copper.

“And how did little Tim behave?” asked Mrs. Cratchit, when she had rallied Bob on his credulity, and Bob had hugged his daughter to his heart’s content.

“As good as gold,” said Bob, “and better. Somehow he gets thoughtful, sitting by himself so much, and thinks the strangest things you ever heard. He told me, coming home, that he hoped the people saw him in the church, because he was a cripple, and it might be pleasant to them to remember upon Christmas Day, who made lame beggars walk, and blind men see.”

Bob’s voice was tremulous when he told them this, and trembled more when he said that Tiny Tim was growing strong and hearty.

His active little crutch was heard upon the floor, and back came Tiny Tim before another word was spoken, escorted by his brother and sister to his stool before the fire; and while Bob, turning up his cuffs – as if, poor fellow, they were capable of being made more shabby – compounded some hot mixture in a jug with gin and lemons, and stirred it round and round and put it on the hob to simmer; Master Peter, and the two ubiquitous young Cratchits went to fetch the goose, with which they soon returned in high procession.

Such a bustle ensued that you might have thought a goose the rarest of all birds; a feathered phenomenon, to which a black swan was a matter of course – and in truth it was something very like it in that house. Mrs. Cratchit made the gravy (ready beforehand in a little saucepan) hissing hot; Master Peter mashed the potatoes with incredible vigour; Miss Belinda sweetened up the apple-sauce; Martha dusted the hot plates; Bob took Tiny Tim beside him in a tiny corner at the table; the two young Cratchits set chairs for everybody, not forgetting themselves, and mounting guard upon their posts, crammed spoons into their mouths, lest they should shriek for goose before their turn came to be helped. At last the dishes were set on, and grace was said. It was succeeded by a breathless pause, as Mrs. Cratchit, looking slowly all along the carving-knife, prepared to plunge it in the breast; but when she did, and when the long expected gush of stuffing issued forth, one murmur of delight arose all round the board, and even Tiny Tim, excited by the two young Cratchits, beat on the table with the handle of his knife, and feebly cried Hurrah!

There never was such a goose. Bob said he didn’t believe there ever was such a goose cooked. Its tenderness and flavour, size and cheapness, were the themes of universal admiration. Eked out by apple-sauce and mashed potatoes, it was a sufficient dinner for the whole family; indeed, as Mrs. Cratchit said with great delight (surveying one small atom of a bone upon the dish), they hadn’t ate it all at last! Yet every one had had enough, and the youngest Cratchits in particular, were steeped in sage and onion to the eyebrows! But now, the plates being changed by Miss Belinda, Mrs. Cratchit left the room alone – too nervous to bear witnesses – to take the pudding up and bring it in.

Suppose it should not be done enough! Suppose it should break in turning out! Suppose somebody should have got over the wall of the back-yard, and stolen it, while they were merry with the goose – a supposition at which the two young Cratchits became livid! All sorts of horrors were supposed.

Hallo! A great deal of steam! The pudding was out of the copper. A smell like a washing-day! That was the cloth. A smell like an eating-house and a pastrycook’s next door to each other, with a laundress’s next door to that! That was the pudding! In half a minute Mrs. Cratchit entered – flushed, but smiling proudly – with the pudding, like a speckled cannon-ball, so hard and firm, blazing in half of half-a-quartern of ignited brandy, and bedight with Christmas holly stuck into the top.

Oh, a wonderful pudding! Bob Cratchit said, and calmly too, that he regarded it as the greatest success achieved by Mrs. Cratchit since their marriage. Mrs. Cratchit said that now the weight was off her mind, she would confess she had had her doubts about the quantity of flour. Everybody had something to say about it, but nobody said or thought it was at all a small pudding for a large family. It would have been flat heresy to do so. Any Cratchit would have blushed to hint at such a thing.

At last the dinner was all done, the cloth was cleared, the hearth swept, and the fire made up. The compound in the jug being tasted, and considered perfect, apples and oranges were put upon the table, and a shovel-full of chestnuts on the fire. Then all the Cratchit family drew round the hearth, in what Bob Cratchit called a circle, meaning half a one; and at Bob Cratchit’s elbow stood the family display of glass. Two tumblers, and a custard-cup without a handle.

These held the hot stuff from the jug, however, as well as golden goblets would have done; and Bob served it out with beaming looks, while the chestnuts on the fire sputtered and cracked noisily. Then Bob proposed:

“A Merry Christmas to us all, my dears. God bless us!”

Which all the family re-echoed.

“God bless us every one!” said Tiny Tim, the last of all.

He sat very close to his father’s side upon his little stool. Bob held his withered little hand in his, as if he loved the child, and wished to keep him by his side, and dreaded that he might be taken from him.

“Spirit,” said Scrooge, with an interest he had never felt before, “tell me if Tiny Tim will live.”

“I see a vacant seat,” replied the Ghost, “in the poor chimney-corner, and a crutch without an owner, carefully preserved. If these shadows remain unaltered by the Future, the child will die.”

“No, no,” said Scrooge. “Oh, no, kind Spirit! say he will be spared.”

“If these shadows remain unaltered by the Future, none other of my race,” returned the Ghost, “will find him here. What then? If he be like to die, he had better do it, and decrease the surplus population.”

Scrooge hung his head to hear his own words quoted by the Spirit, and was overcome with penitence and grief.

“Man,” said the Ghost, “if man you be in heart, not adamant, forbear that wicked cant until you have discovered What the surplus is, and Where it is. Will you decide what men shall live, what men shall die? It may be, that in the sight of Heaven, you are more worthless and less fit to live than millions like this poor man’s child. Oh God! to hear the Insect on the leaf pronouncing on the too much life among his hungry brothers in the dust!”

Scrooge bent before the Ghost’s rebuke, and trembling cast his eyes upon the ground. But he raised them speedily, on hearing his own name.

“Mr. Scrooge!” said Bob; “I’ll give you Mr. Scrooge, the Founder of the Feast!”

“The Founder of the Feast indeed!” cried Mrs. Cratchit, reddening. “I wish I had him here. I’d give him a piece of my mind to feast upon, and I hope he’d have a good appetite for it.”

“My dear,” said Bob, “the children! Christmas Day.”

“It should be Christmas Day, I am sure,” said she, “on which one drinks the health of such an odious, stingy, hard, unfeeling man as Mr. Scrooge. You know he is, Robert! Nobody knows it better than you do, poor fellow!”

“My dear,” was Bob’s mild answer, “Christmas Day.”

“I’ll drink his health for your sake and the Day’s,” said Mrs. Cratchit, “not for his. Long life to him! A merry Christmas and a happy new year! He’ll be very merry and very happy, I have no doubt!”

The children drank the toast after her. It was the first of their proceedings which had no heartiness. Tiny Tim drank it last of all, but he didn’t care twopence for it. Scrooge was the Ogre of the family. The mention of his name cast a dark shadow on the party, which was not dispelled for full five minutes.

After it had passed away, they were ten times merrier than before, from the mere relief of Scrooge the Baleful being done with. Bob Cratchit told them how he had a situation in his eye for Master Peter, which would bring in, if obtained, full five-and-sixpence weekly. The two young Cratchits laughed tremendously at the idea of Peter’s being a man of business; and Peter himself looked thoughtfully at the fire from between his collars, as if he were deliberating what particular investments he should favour when he came into the receipt of that bewildering income. Martha, who was a poor apprentice at a milliner’s, then told them what kind of work she had to do, and how many hours she worked at a stretch, and how she meant to lie abed to-morrow morning for a good long rest; to-morrow being a holiday she passed at home. Also how she had seen a countess and a lord some days before, and how the lord “was much about as tall as Peter;” at which Peter pulled up his collars so high that you couldn’t have seen his head if you had been there. All this time the chestnuts and the jug went round and round; and by-and-bye they had a song, about a lost child travelling in the snow, from Tiny Tim, who had a plaintive little voice, and sang it very well indeed.

There was nothing of high mark in this. They were not a handsome family; they were not well dressed; their shoes were far from being water-proof; their clothes were scanty; and Peter might have known, and very likely did, the inside of a pawnbroker’s. But, they were happy, grateful, pleased with one another, and contented with the time; and when they faded, and looked happier yet in the bright sprinklings of the Spirit’s torch at parting, Scrooge had his eye upon them, and especially on Tiny Tim, until the last.

By this time it was getting dark, and snowing pretty heavily; and as Scrooge and the Spirit went along the streets, the brightness of the roaring fires in kitchens, parlours, and all sorts of rooms, was wonderful. Here, the flickering of the blaze showed preparations for a cosy dinner, with hot plates baking through and through before the fire, and deep red curtains, ready to be drawn to shut out cold and darkness. There all the children of the house were running out into the snow to meet their married sisters, brothers, cousins, uncles, aunts, and be the first to greet them. Here, again, were shadows on the window-blind of guests assembling; and there a group of handsome girls, all hooded and fur-booted, and all chattering at once, tripped lightly off to some near neighbour’s house; where, woe upon the single man who saw them enter – artful witches, well they knew it – in a glow!

But, if you had judged from the numbers of people on their way to friendly gatherings, you might have thought that no one was at home to give them welcome when they got there, instead of every house expecting company, and piling up its fires half-chimney high. Blessings on it, how the Ghost exulted! How it bared its breadth of breast, and opened its capacious palm, and floated on, outpouring, with a generous hand, its bright and harmless mirth on everything within its reach! The very lamplighter, who ran on before, dotting the dusky street with specks of light, and who was dressed to spend the evening somewhere, laughed out loudly as the Spirit passed, though little kenned the lamplighter that he had any company but Christmas!

And now, without a word of warning from the Ghost, they stood upon a bleak and desert moor, where monstrous masses of rude stone were cast about, as though it were the burial-place of giants; and water spread itself wheresoever it listed, or would have done so, but for the frost that held it prisoner; and nothing grew but moss and furze, and coarse rank grass. Down in the west the setting sun had left a streak of fiery red, which glared upon the desolation for an instant, like a sullen eye, and frowning lower, lower, lower yet, was lost in the thick gloom of darkest night.

“What place is this?” asked Scrooge.

“A place where Miners live, who labour in the bowels of the earth,” returned the Spirit. “But they know me. See!”

A light shone from the window of a hut, and swiftly they advanced towards it. Passing through the wall of mud and stone, they found a cheerful company assembled round a glowing fire. An old, old man and woman, with their children and their children’s children, and another generation beyond that, all decked out gaily in their holiday attire. The old man, in a voice that seldom rose above the howling of the wind upon the barren waste, was singing them a Christmas song – it had been a very old song when he was a boy – and from time to time they all joined in the chorus. So surely as they raised their voices, the old man got quite blithe and loud; and so surely as they stopped, his vigour sank again.

The Spirit did not tarry here, but bade Scrooge hold his robe, and passing on above the moor, sped – whither? Not to sea? To sea. To Scrooge’s horror, looking back, he saw the last of the land, a frightful range of rocks, behind them; and his ears were deafened by the thundering of water, as it rolled and roared, and raged among the dreadful caverns it had worn, and fiercely tried to undermine the earth.

Built upon a dismal reef of sunken rocks, some league or so from shore, on which the waters chafed and dashed, the wild year through, there stood a solitary lighthouse. Great heaps of sea-weed clung to its base, and storm-birds – born of the wind one might suppose, as sea-weed of the water – rose and fell about it, like the waves they skimmed.

But even here, two men who watched the light had made a fire, that through the loophole in the thick stone wall shed out a ray of brightness on the awful sea. Joining their horny hands over the rough table at which they sat, they wished each other Merry Christmas in their can of grog; and one of them: the elder, too, with his face all damaged and scarred with hard weather, as the figure-head of an old ship might be: struck up a sturdy song that was like a Gale in itself.

Again the Ghost sped on, above the black and heaving sea – on, on – until, being far away, as he told Scrooge, from any shore, they lighted on a ship. They stood beside the helmsman at the wheel, the look-out in the bow, the officers who had the watch; dark, ghostly figures in their several stations; but every man among them hummed a Christmas tune, or had a Christmas thought, or spoke below his breath to his companion of some bygone Christmas Day, with homeward hopes belonging to it. And every man on board, waking or sleeping, good or bad, had had a kinder word for another on that day than on any day in the year; and had shared to some extent in its festivities; and had remembered those he cared for at a distance, and had known that they delighted to remember him.

It was a great surprise to Scrooge, while listening to the moaning of the wind, and thinking what a solemn thing it was to move on through the lonely darkness over an unknown abyss, whose depths were secrets as profound as Death: it was a great surprise to Scrooge, while thus engaged, to hear a hearty laugh. It was a much greater surprise to Scrooge to recognise it as his own nephew’s and to find himself in a bright, dry, gleaming room, with the Spirit standing smiling by his side, and looking at that same nephew with approving affability!

“Ha, ha!” laughed Scrooge’s nephew. “Ha, ha, ha!”

If you should happen, by any unlikely chance, to know a man more blest in a laugh than Scrooge’s nephew, all I can say is, I should like to know him too. Introduce him to me, and I’ll cultivate his acquaintance.

It is a fair, even-handed, noble adjustment of things, that while there is infection in disease and sorrow, there is nothing in the world so irresistibly contagious as laughter and good-humour. When Scrooge’s nephew laughed in this way: holding his sides, rolling his head, and twisting his face into the most extravagant contortions: Scrooge’s niece, by marriage, laughed as heartily as he. And their assembled friends being not a bit behindhand, roared out lustily.

“Ha, ha! Ha, ha, ha, ha!”

“He said that Christmas was a humbug, as I live!” cried Scrooge’s nephew. “He believed it too!”

“More shame for him, Fred!” said Scrooge’s niece, indignantly. Bless those women; they never do anything by halves. They are always in earnest.

She was very pretty: exceedingly pretty. With a dimpled, surprised-looking, capital face; a ripe little mouth, that seemed made to be kissed – as no doubt it was; all kinds of good little dots about her chin, that melted into one another when she laughed; and the sunniest pair of eyes you ever saw in any little creature’s head. Altogether she was what you would have called provoking, you know; but satisfactory, too. Oh, perfectly satisfactory.

“He’s a comical old fellow,” said Scrooge’s nephew, “that’s the truth: and not so pleasant as he might be. However, his offences carry their own punishment, and I have nothing to say against him.”

“I’m sure he is very rich, Fred,” hinted Scrooge’s niece. “At least you always tell me so.”

“What of that, my dear!” said Scrooge’s nephew. “His wealth is of no use to him. He don’t do any good with it. He don’t make himself comfortable with it. He hasn’t the satisfaction of thinking – ha, ha, ha! – that he is ever going to benefit US with it.”

“I have no patience with him,” observed Scrooge’s niece. Scrooge’s niece’s sisters, and all the other ladies, expressed the same opinion.

“Oh, I have!” said Scrooge’s nephew. “I am sorry for him; I couldn’t be angry with him if I tried. Who suffers by his ill whims! Himself, always. Here, he takes it into his head to dislike us, and he won’t come and dine with us. What’s the consequence? He don’t lose much of a dinner.”

“Indeed, I think he loses a very good dinner,” interrupted Scrooge’s niece. Everybody else said the same, and they must be allowed to have been competent judges, because they had just had dinner; and, with the dessert upon the table, were clustered round the fire, by lamplight.

“Well! I’m very glad to hear it,” said Scrooge’s nephew, “because I haven’t great faith in these young housekeepers. What do you say, Topper?”

Topper had clearly got his eye upon one of Scrooge’s niece’s sisters, for he answered that a bachelor was a wretched outcast, who had no right to express an opinion on the subject. Whereat Scrooge’s niece’s sister – the plump one with the lace tucker: not the one with the roses – blushed.

“Do go on, Fred,” said Scrooge’s niece, clapping her hands. “He never finishes what he begins to say! He is such a ridiculous fellow!”

Scrooge’s nephew revelled in another laugh, and as it was impossible to keep the infection off; though the plump sister tried hard to do it with aromatic vinegar; his example was unanimously followed.

“I was only going to say,” said Scrooge’s nephew, “that the consequence of his taking a dislike to us, and not making merry with us, is, as I think, that he loses some pleasant moments, which could do him no harm. I am sure he loses pleasanter companions than he can find in his own thoughts, either in his mouldy old office, or his dusty chambers. I mean to give him the same chance every year, whether he likes it or not, for I pity him. He may rail at Christmas till he dies, but he can’t help thinking better of it – I defy him – if he finds me going there, in good temper, year after year, and saying Uncle Scrooge, how are you? If it only puts him in the vein to leave his poor clerk fifty pounds, that’s something; and I think I shook him yesterday.”

It was their turn to laugh now at the notion of his shaking Scrooge. But being thoroughly good-natured, and not much caring what they laughed at, so that they laughed at any rate, he encouraged them in their merriment, and passed the bottle joyously.

After tea, they had some music. For they were a musical family, and knew what they were about, when they sung a Glee or Catch, I can assure you: especially Topper, who could growl away in the bass like a good one, and never swell the large veins in his forehead, or get red in the face over it. Scrooge’s niece played well upon the harp; and played among other tunes a simple little air (a mere nothing: you might learn to whistle it in two minutes), which had been familiar to the child who fetched Scrooge from the boarding-school, as he had been reminded by the Ghost of Christmas Past. When this strain of music sounded, all the things that Ghost had shown him, came upon his mind; he softened more and more; and thought that if he could have listened to it often, years ago, he might have cultivated the kindnesses of life for his own happiness with his own hands, without resorting to the sexton’s spade that buried Jacob Marley.

But they didn’t devote the whole evening to music. After a while they played at forfeits; for it is good to be children sometimes, and never better than at Christmas, when its mighty Founder was a child himself. Stop! There was first a game at blind-man’s buff. Of course there was. And I no more believe Topper was really blind than I believe he had eyes in his boots. My opinion is, that it was a done thing between him and Scrooge’s nephew; and that the Ghost of Christmas Present knew it. The way he went after that plump sister in the lace tucker, was an outrage on the credulity of human nature. Knocking down the fire-irons, tumbling over the chairs, bumping against the piano, smothering himself among the curtains, wherever she went, there went he! He always knew where the plump sister was. He wouldn’t catch anybody else. If you had fallen up against him (as some of them did), on purpose, he would have made a feint of endeavouring to seize you, which would have been an affront to your understanding, and would instantly have sidled off in the direction of the plump sister. She often cried out that it wasn’t fair; and it really was not. But when at last, he caught her; when, in spite of all her silken rustlings, and her rapid flutterings past him, he got her into a corner whence there was no escape; then his conduct was the most execrable. For his pretending not to know her; his pretending that it was necessary to touch her head-dress, and further to assure himself of her identity by pressing a certain ring upon her finger, and a certain chain about her neck; was vile, monstrous! No doubt she told him her opinion of it, when, another blind-man being in office, they were so very confidential together, behind the curtains.

Scrooge’s niece was not one of the blind-man’s buff party, but was made comfortable with a large chair and a footstool, in a snug corner, where the Ghost and Scrooge were close behind her. But she joined in the forfeits, and loved her love to admiration with all the letters of the alphabet. Likewise at the game of How, When, and Where, she was very great, and to the secret joy of Scrooge’s nephew, beat her sisters hollow: though they were sharp girls too, as Topper could have told you. There might have been twenty people there, young and old, but they all played, and so did Scrooge; for wholly forgetting in the interest he had in what was going on, that his voice made no sound in their ears, he sometimes came out with his guess quite loud, and very often guessed quite right, too; for the sharpest needle, best Whitechapel, warranted not to cut in the eye, was not sharper than Scrooge; blunt as he took it in his head to be.

The Ghost was greatly pleased to find him in this mood, and looked upon him with such favour, that he begged like a boy to be allowed to stay until the guests departed. But this the Spirit said could not be done.

“Here is a new game,” said Scrooge. “One half hour, Spirit, only one!”

It was a Game called Yes and No, where Scrooge’s nephew had to think of something, and the rest must find out what; he only answering to their questions yes or no, as the case was. The brisk fire of questioning to which he was exposed, elicited from him that he was thinking of an animal, a live animal, rather a disagreeable animal, a savage animal, an animal that growled and grunted sometimes, and talked sometimes, and lived in London, and walked about the streets, and wasn’t made a show of, and wasn’t led by anybody, and didn’t live in a menagerie, and was never killed in a market, and was not a horse, or an ass, or a cow, or a bull, or a tiger, or a dog, or a pig, or a cat, or a bear. At every fresh question that was put to him, this nephew burst into a fresh roar of laughter; and was so inexpressibly tickled, that he was obliged to get up off the sofa and stamp. At last the plump sister, falling into a similar state, cried out:

“I have found it out! I know what it is, Fred! I know what it is!”

“What is it?” cried Fred.

“It’s your Uncle Scro-o-o-o-oge!”

Which it certainly was. Admiration was the universal sentiment, though some objected that the reply to “Is it a bear?” ought to have been “Yes;” inasmuch as an answer in the negative was sufficient to have diverted their thoughts from Mr. Scrooge, supposing they had ever had any tendency that way.

“He has given us plenty of merriment, I am sure,” said Fred, “and it would be ungrateful not to drink his health. Here is a glass of mulled wine ready to our hand at the moment; and I say, ‘Uncle Scrooge!’ ”

“Well! Uncle Scrooge!” they cried.

“A Merry Christmas and a Happy New Year to the old man, whatever he is!” said Scrooge’s nephew. “He wouldn’t take it from me, but may he have it, nevertheless. Uncle Scrooge!”

Uncle Scrooge had imperceptibly become so gay and light of heart, that he would have pledged the unconscious company in return, and thanked them in an inaudible speech, if the Ghost had given him time. But the whole scene passed off in the breath of the last word spoken by his nephew; and he and the Spirit were again upon their travels.

Much they saw, and far they went, and many homes they visited, but always with a happy end. The Spirit stood beside sick beds, and they were cheerful; on foreign lands, and they were close at home; by struggling men, and they were patient in their greater hope; by poverty, and it was rich. In almshouse, hospital, and jail, in misery’s every refuge, where vain man in his little brief authority had not made fast the door, and barred the Spirit out, he left his blessing, and taught Scrooge his precepts.

It was a long night, if it were only a night; but Scrooge had his doubts of this, because the Christmas Holidays appeared to be condensed into the space of time they passed together. It was strange, too, that while Scrooge remained unaltered in his outward form, the Ghost grew older, clearly older. Scrooge had observed this change, but never spoke of it, until they left a children’s Twelfth Night party, when, looking at the Spirit as they stood together in an open place, he noticed that its hair was grey.

“Are spirits’ lives so short?” asked Scrooge.

“My life upon this globe, is very brief,” replied the Ghost. “It ends to-night.”

“To-night!” cried Scrooge.

“To-night at midnight. Hark! The time is drawing near.”

The chimes were ringing the three quarters past eleven at that moment.

“Forgive me if I am not justified in what I ask,” said Scrooge, looking intently at the Spirit’s robe, “but I see something strange, and not belonging to yourself, protruding from your skirts. Is it a foot or a claw?”

“It might be a claw, for the flesh there is upon it,” was the Spirit’s sorrowful reply. “Look here.”

From the foldings of its robe, it brought two children; wretched, abject, frightful, hideous, miserable. They knelt down at its feet, and clung upon the outside of its garment.

“Oh, Man! look here. Look, look, down here!” exclaimed the Ghost.

They were a boy and girl. Yellow, meagre, ragged, scowling, wolfish; but prostrate, too, in their humility. Where graceful youth should have filled their features out, and touched them with its freshest tints, a stale and shrivelled hand, like that of age, had pinched, and twisted them, and pulled them into shreds. Where angels might have sat enthroned, devils lurked, and glared out menacing. No change, no degradation, no perversion of humanity, in any grade, through all the mysteries of wonderful creation, has monsters half so horrible and dread.

Scrooge started back, appalled. Having them shown to him in this way, he tried to say they were fine children, but the words choked themselves, rather than be parties to a lie of such enormous magnitude.

“Spirit! are they yours?” Scrooge could say no more.

“They are Man’s,” said the Spirit, looking down upon them. “And they cling to me, appealing from their fathers. This boy is Ignorance. This girl is Want. Beware them both, and all of their degree, but most of all beware this boy, for on his brow I see that written which is Doom, unless the writing be erased. Deny it!” cried the Spirit, stretching out its hand towards the city. “Slander those who tell it ye! Admit it for your factious purposes, and make it worse. And bide the end!”

“Have they no refuge or resource?” cried Scrooge.

“Are there no prisons?” said the Spirit, turning on him for the last time with his own words. “Are there no workhouses?”

The bell struck twelve.

Scrooge looked about him for the Ghost, and saw it not. As the last stroke ceased to vibrate, he remembered the prediction of old Jacob Marley, and lifting up his eyes, beheld a solemn Phantom, draped and hooded, coming, like a mist along the ground, towards him.

STAVE  FOUR.

THE LAST OF THE SPIRITS.

The Phantom slowly, gravely, silently, approached. When it came near him, Scrooge bent down upon his knee; for in the very air through which this Spirit moved it seemed to scatter gloom and mystery.

It was shrouded in a deep black garment, which concealed its head, its face, its form, and left nothing of it visible save one outstretched hand. But for this it would have been difficult to detach its figure from the night, and separate it from the darkness by which it was surrounded.

He felt that it was tall and stately when it came beside him, and that its mysterious presence filled him with a solemn dread. He knew no more, for the Spirit neither spoke nor moved.

“I am in the presence of the Ghost of Christmas Yet To Come?” said Scrooge.

The Spirit answered not, but pointed onward with its hand.

“You are about to show me shadows of the things that have not happened, but will happen in the time before us,” Scrooge pursued. “Is that so, Spirit?”

The upper portion of the garment was contracted for an instant in its folds, as if the Spirit had inclined its head. That was the only answer he received.

Although well used to ghostly company by this time, Scrooge feared the silent shape so much that his legs trembled beneath him, and he found that he could hardly stand when he prepared to follow it. The Spirit paused a moment, as observing his condition, and giving him time to recover.

But Scrooge was all the worse for this. It thrilled him with a vague uncertain horror, to know that behind the dusky shroud, there were ghostly eyes intently fixed upon him, while he, though he stretched his own to the utmost, could see nothing but a spectral hand and one great heap of black.

“Ghost of the Future!” he exclaimed, “I fear you more than any spectre I have seen. But as I know your purpose is to do me good, and as I hope to live to be another man from what I was, I am prepared to bear you company, and do it with a thankful heart. Will you not speak to me?”

It gave him no reply. The hand was pointed straight before them.

“Lead on!” said Scrooge. “Lead on! The night is waning fast, and it is precious time to me, I know. Lead on, Spirit!”

The Phantom moved away as it had come towards him. Scrooge followed in the shadow of its dress, which bore him up, he thought, and carried him along.

They scarcely seemed to enter the city; for the city rather seemed to spring up about them, and encompass them of its own act. But there they were, in the heart of it; on ’Change, amongst the merchants; who hurried up and down, and chinked the money in their pockets, and conversed in groups, and looked at their watches, and trifled thoughtfully with their great gold seals; and so forth, as Scrooge had seen them often.

The Spirit stopped beside one little knot of business men. Observing that the hand was pointed to them, Scrooge advanced to listen to their talk.

“No,” said a great fat man with a monstrous chin, “I don’t know much about it, either way. I only know he’s dead.”

“When did he die?” inquired another.

“Last night, I believe.”

“Why, what was the matter with him?” asked a third, taking a vast quantity of snuff out of a very large snuff-box. “I thought he’d never die.”

“God knows,” said the first, with a yawn.

“What has he done with his money?” asked a red-faced gentleman with a pendulous excrescence on the end of his nose, that shook like the gills of a turkey-cock.

“I haven’t heard,” said the man with the large chin, yawning again. “Left it to his company, perhaps. He hasn’t left it to me. That’s all I know.”

This pleasantry was received with a general laugh.

“It’s likely to be a very cheap funeral,” said the same speaker; “for upon my life I don’t know of anybody to go to it. Suppose we make up a party and volunteer?”

“I don’t mind going if a lunch is provided,” observed the gentleman with the excrescence on his nose. “But I must be fed, if I make one.”

Another laugh.

“Well, I am the most disinterested among you, after all,” said the first speaker, “for I never wear black gloves, and I never eat lunch. But I’ll offer to go, if anybody else will. When I come to think of it, I’m not at all sure that I wasn’t his most particular friend; for we used to stop and speak whenever we met. Bye, bye!”

Speakers and listeners strolled away, and mixed with other groups. Scrooge knew the men, and looked towards the Spirit for an explanation.

The Phantom glided on into a street. Its finger pointed to two persons meeting. Scrooge listened again, thinking that the explanation might lie here.

He knew these men, also, perfectly. They were men of business: very wealthy, and of great importance. He had made a point always of standing well in their esteem: in a business point of view, that is; strictly in a business point of view.

“How are you?” said one.

“How are you?” returned the other.

“Well!” said the first. “Old Scratch has got his own at last, hey?”

“So I am told,” returned the second. “Cold, isn’t it?”

“Seasonable for Christmas time. You’re not a skater, I suppose?”

“No. No. Something else to think of. Good morning!”

Not another word. That was their meeting, their conversation, and their parting.

Scrooge was at first inclined to be surprised that the Spirit should attach importance to conversations apparently so trivial; but feeling assured that they must have some hidden purpose, he set himself to consider what it was likely to be. They could scarcely be supposed to have any bearing on the death of Jacob, his old partner, for that was Past, and this Ghost’s province was the Future. Nor could he think of any one immediately connected with himself, to whom he could apply them. But nothing doubting that to whomsoever they applied they had some latent moral for his own improvement, he resolved to treasure up every word he heard, and everything he saw; and especially to observe the shadow of himself when it appeared. For he had an expectation that the conduct of his future self would give him the clue he missed, and would render the solution of these riddles easy.

He looked about in that very place for his own image; but another man stood in his accustomed corner, and though the clock pointed to his usual time of day for being there, he saw no likeness of himself among the multitudes that poured in through the Porch. It gave him little surprise, however; for he had been revolving in his mind a change of life, and thought and hoped he saw his new-born resolutions carried out in this.

Quiet and dark, beside him stood the Phantom, with its outstretched hand. When he roused himself from his thoughtful quest, he fancied from the turn of the hand, and its situation in reference to himself, that the Unseen Eyes were looking at him keenly. It made him shudder, and feel very cold.

They left the busy scene, and went into an obscure part of the town, where Scrooge had never penetrated before, although he recognised its situation, and its bad repute. The ways were foul and narrow; the shops and houses wretched; the people half-naked, drunken, slipshod, ugly. Alleys and archways, like so many cesspools, disgorged their offences of smell, and dirt, and life, upon the straggling streets; and the whole quarter reeked with crime, with filth, and misery.

Far in this den of infamous resort, there was a low-browed, beetling shop, below a pent-house roof, where iron, old rags, bottles, bones, and greasy offal, were bought. Upon the floor within, were piled up heaps of rusty keys, nails, chains, hinges, files, scales, weights, and refuse iron of all kinds. Secrets that few would like to scrutinise were bred and hidden in mountains of unseemly rags, masses of corrupted fat, and sepulchres of bones. Sitting in among the wares he dealt in, by a charcoal stove, made of old bricks, was a grey-haired rascal, nearly seventy years of age; who had screened himself from the cold air without, by a frousy curtaining of miscellaneous tatters, hung upon a line; and smoked his pipe in all the luxury of calm retirement.

Scrooge and the Phantom came into the presence of this man, just as a woman with a heavy bundle slunk into the shop. But she had scarcely entered, when another woman, similarly laden, came in too; and she was closely followed by a man in faded black, who was no less startled by the sight of them, than they had been upon the recognition of each other. After a short period of blank astonishment, in which the old man with the pipe had joined them, they all three burst into a laugh.

“Let the charwoman alone to be the first!” cried she who had entered first. “Let the laundress alone to be the second; and let the undertaker’s man alone to be the third. Look here, old Joe, here’s a chance! If we haven’t all three met here without meaning it!”

“You couldn’t have met in a better place,” said old Joe, removing his pipe from his mouth. “Come into the parlour. You were made free of it long ago, you know; and the other two an’t strangers. Stop till I shut the door of the shop. Ah! How it skreeks! There an’t such a rusty bit of metal in the place as its own hinges, I believe; and I’m sure there’s no such old bones here, as mine. Ha, ha! We’re all suitable to our calling, we’re well matched. Come into the parlour. Come into the parlour.”

The parlour was the space behind the screen of rags. The old man raked the fire together with an old stair-rod, and having trimmed his smoky lamp (for it was night), with the stem of his pipe, put it in his mouth again.

While he did this, the woman who had already spoken threw her bundle on the floor, and sat down in a flaunting manner on a stool; crossing her elbows on her knees, and looking with a bold defiance at the other two.

“What odds then! What odds, Mrs. Dilber?” said the woman. “Every person has a right to take care of themselves. He always did.”

“That’s true, indeed!” said the laundress. “No man more so.”

“Why then, don’t stand staring as if you was afraid, woman; who’s the wiser? We’re not going to pick holes in each other’s coats, I suppose?”

“No, indeed!” said Mrs. Dilber and the man together. “We should hope not.”

“Very well, then!” cried the woman. “That’s enough. Who’s the worse for the loss of a few things like these? Not a dead man, I suppose.”

“No, indeed,” said Mrs. Dilber, laughing.

“If he wanted to keep ’em after he was dead, a wicked old screw,” pursued the woman, “why wasn’t he natural in his lifetime? If he had been, he’d have had somebody to look after him when he was struck with Death, instead of lying gasping out his last there, alone by himself.”

“It’s the truest word that ever was spoke,” said Mrs. Dilber. “It’s a judgment on him.”

“I wish it was a little heavier judgment,” replied the woman; “and it should have been, you may depend upon it, if I could have laid my hands on anything else. Open that bundle, old Joe, and let me know the value of it. Speak out plain. I’m not afraid to be the first, nor afraid for them to see it. We know pretty well that we were helping ourselves, before we met here, I believe. It’s no sin. Open the bundle, Joe.”

But the gallantry of her friends would not allow of this; and the man in faded black, mounting the breach first, produced his plunder. It was not extensive. A seal or two, a pencil-case, a pair of sleeve-buttons, and a brooch of no great value, were all. They were severally examined and appraised by old Joe, who chalked the sums he was disposed to give for each, upon the wall, and added them up into a total when he found there was nothing more to come.

“That’s your account,” said Joe, “and I wouldn’t give another sixpence, if I was to be boiled for not doing it. Who’s next?”

Mrs. Dilber was next. Sheets and towels, a little wearing apparel, two old-fashioned silver teaspoons, a pair of sugar-tongs, and a few boots. Her account was stated on the wall in the same manner.

“I always give too much to ladies. It’s a weakness of mine, and that’s the way I ruin myself,” said old Joe. “That’s your account. If you asked me for another penny, and made it an open question, I’d repent of being so liberal and knock off half-a-crown.”

“And now undo my bundle, Joe,” said the first woman.

Joe went down on his knees for the greater convenience of opening it, and having unfastened a great many knots, dragged out a large and heavy roll of some dark stuff.

“What do you call this?” said Joe. “Bed-curtains!”

“Ah!” returned the woman, laughing and leaning forward on her crossed arms. “Bed-curtains!”

“You don’t mean to say you took ’em down, rings and all, with him lying there?” said Joe.

“Yes I do,” replied the woman. “Why not?”

“You were born to make your fortune,” said Joe, “and you’ll certainly do it.”

“I certainly shan’t hold my hand, when I can get anything in it by reaching it out, for the sake of such a man as He was, I promise you, Joe,” returned the woman coolly. “Don’t drop that oil upon the blankets, now.”

“His blankets?” asked Joe.

“Whose else’s do you think?” replied the woman. “He isn’t likely to take cold without ’em, I dare say.”

“I hope he didn’t die of anything catching? Eh?” said old Joe, stopping in his work, and looking up.

“Don’t you be afraid of that,” returned the woman. “I an’t so fond of his company that I’d loiter about him for such things, if he did. Ah! you may look through that shirt till your eyes ache; but you won’t find a hole in it, nor a threadbare place. It’s the best he had, and a fine one too. They’d have wasted it, if it hadn’t been for me.”

“What do you call wasting of it?” asked old Joe.

“Putting it on him to be buried in, to be sure,” replied the woman with a laugh. “Somebody was fool enough to do it, but I took it off again. If calico an’t good enough for such a purpose, it isn’t good enough for anything. It’s quite as becoming to the body. He can’t look uglier than he did in that one.”

Scrooge listened to this dialogue in horror. As they sat grouped about their spoil, in the scanty light afforded by the old man’s lamp, he viewed them with a detestation and disgust, which could hardly have been greater, though they had been obscene demons, marketing the corpse itself.

“Ha, ha!” laughed the same woman, when old Joe, producing a flannel bag with money in it, told out their several gains upon the ground. “This is the end of it, you see! He frightened every one away from him when he was alive, to profit us when he was dead! Ha, ha, ha!”

“Spirit!” said Scrooge, shuddering from head to foot. “I see, I see. The case of this unhappy man might be my own. My life tends that way, now. Merciful Heaven, what is this!”

He recoiled in terror, for the scene had changed, and now he almost touched a bed: a bare, uncurtained bed: on which, beneath a ragged sheet, there lay a something covered up, which, though it was dumb, announced itself in awful language.

The room was very dark, too dark to be observed with any accuracy, though Scrooge glanced round it in obedience to a secret impulse, anxious to know what kind of room it was. A pale light, rising in the outer air, fell straight upon the bed; and on it, plundered and bereft, unwatched, unwept, uncared for, was the body of this man.

Scrooge glanced towards the Phantom. Its steady hand was pointed to the head. The cover was so carelessly adjusted that the slightest raising of it, the motion of a finger upon Scrooge’s part, would have disclosed the face. He thought of it, felt how easy it would be to do, and longed to do it; but had no more power to withdraw the veil than to dismiss the spectre at his side.

Oh cold, cold, rigid, dreadful Death, set up thine altar here, and dress it with such terrors as thou hast at thy command: for this is thy dominion! But of the loved, revered, and honoured head, thou canst not turn one hair to thy dread purposes, or make one feature odious. It is not that the hand is heavy and will fall down when released; it is not that the heart and pulse are still; but that the hand was open, generous, and true; the heart brave, warm, and tender; and the pulse a man’s. Strike, Shadow, strike! And see his good deeds springing from the wound, to sow the world with life immortal!

No voice pronounced these words in Scrooge’s ears, and yet he heard them when he looked upon the bed. He thought, if this man could be raised up now, what would be his foremost thoughts? Avarice, hard-dealing, griping cares? They have brought him to a rich end, truly!

He lay, in the dark empty house, with not a man, a woman, or a child, to say that he was kind to me in this or that, and for the memory of one kind word I will be kind to him. A cat was tearing at the door, and there was a sound of gnawing rats beneath the hearth-stone. What they wanted in the room of death, and why they were so restless and disturbed, Scrooge did not dare to think.

“Spirit!” he said, “this is a fearful place. In leaving it, I shall not leave its lesson, trust me. Let us go!”

Still the Ghost pointed with an unmoved finger to the head.

“I understand you,” Scrooge returned, “and I would do it, if I could. But I have not the power, Spirit. I have not the power.”

Again it seemed to look upon him.

“If there is any person in the town, who feels emotion caused by this man’s death,” said Scrooge quite agonised, “show that person to me, Spirit, I beseech you!”

The Phantom spread its dark robe before him for a moment, like a wing; and withdrawing it, revealed a room by daylight, where a mother and her children were.

She was expecting some one, and with anxious eagerness; for she walked up and down the room; started at every sound; looked out from the window; glanced at the clock; tried, but in vain, to work with her needle; and could hardly bear the voices of the children in their play.

At length the long-expected knock was heard. She hurried to the door, and met her husband; a man whose face was careworn and depressed, though he was young. There was a remarkable expression in it now; a kind of serious delight of which he felt ashamed, and which he struggled to repress.

He sat down to the dinner that had been hoarding for him by the fire; and when she asked him faintly what news (which was not until after a long silence), he appeared embarrassed how to answer.

“Is it good?” she said, “or bad?” – to help him.

“Bad,” he answered.

“We are quite ruined?”

“No. There is hope yet, Caroline.”

“If he relents,” she said, amazed, “there is! Nothing is past hope, if such a miracle has happened.”

“He is past relenting,” said her husband. “He is dead.”

She was a mild and patient creature if her face spoke truth; but she was thankful in her soul to hear it, and she said so, with clasped hands. She prayed forgiveness the next moment, and was sorry; but the first was the emotion of her heart.

“What the half-drunken woman whom I told you of last night, said to me, when I tried to see him and obtain a week’s delay; and what I thought was a mere excuse to avoid me; turns out to have been quite true. He was not only very ill, but dying, then.”

“To whom will our debt be transferred?”

“I don’t know. But before that time we shall be ready with the money; and even though we were not, it would be a bad fortune indeed to find so merciless a creditor in his successor. We may sleep to-night with light hearts, Caroline!”

Yes. Soften it as they would, their hearts were lighter. The children’s faces, hushed and clustered round to hear what they so little understood, were brighter; and it was a happier house for this man’s death! The only emotion that the Ghost could show him, caused by the event, was one of pleasure.

“Let me see some tenderness connected with a death,” said Scrooge; “or that dark chamber, Spirit, which we left just now, will be for ever present to me.”

The Ghost conducted him through several streets familiar to his feet; and as they went along, Scrooge looked here and there to find himself, but nowhere was he to be seen. They entered poor Bob Cratchit’s house; the dwelling he had visited before; and found the mother and the children seated round the fire.

Quiet. Very quiet. The noisy little Cratchits were as still as statues in one corner, and sat looking up at Peter, who had a book before him. The mother and her daughters were engaged in sewing. But surely they were very quiet!

“ ‘And He took a child, and set him in the midst of them.’ ”

Where had Scrooge heard those words? He had not dreamed them. The boy must have read them out, as he and the Spirit crossed the threshold. Why did he not go on?

The mother laid her work upon the table, and put her hand up to her face.

“The colour hurts my eyes,” she said.

The colour? Ah, poor Tiny Tim!

“They’re better now again,” said Cratchit’s wife. “It makes them weak by candle-light; and I wouldn’t show weak eyes to your father when he comes home, for the world. It must be near his time.”

“Past it rather,” Peter answered, shutting up his book. “But I think he has walked a little slower than he used, these few last evenings, mother.”

They were very quiet again. At last she said, and in a steady, cheerful voice, that only faltered once:

“I have known him walk with – I have known him walk with Tiny Tim upon his shoulder, very fast indeed.”

“And so have I,” cried Peter. “Often.”

“And so have I,” exclaimed another. So had all.

“But he was very light to carry,” she resumed, intent upon her work, “and his father loved him so, that it was no trouble: no trouble. And there is your father at the door!”

She hurried out to meet him; and little Bob in his comforter – he had need of it, poor fellow – came in. His tea was ready for him on the hob, and they all tried who should help him to it most. Then the two young Cratchits got upon his knees and laid, each child a little cheek, against his face, as if they said, “Don’t mind it, father. Don’t be grieved!”

Bob was very cheerful with them, and spoke pleasantly to all the family. He looked at the work upon the table, and praised the industry and speed of Mrs. Cratchit and the girls. They would be done long before Sunday, he said.

“Sunday! You went to-day, then, Robert?” said his wife.

“Yes, my dear,” returned Bob. “I wish you could have gone. It would have done you good to see how green a place it is. But you’ll see it often. I promised him that I would walk there on a Sunday. My little, little child!” cried Bob. “My little child!”

He broke down all at once. He couldn’t help it. If he could have helped it, he and his child would have been farther apart perhaps than they were.

He left the room, and went up-stairs into the room above, which was lighted cheerfully, and hung with Christmas. There was a chair set close beside the child, and there were signs of some one having been there, lately. Poor Bob sat down in it, and when he had thought a little and composed himself, he kissed the little face. He was reconciled to what had happened, and went down again quite happy.

They drew about the fire, and talked; the girls and mother working still. Bob told them of the extraordinary kindness of Mr. Scrooge’s nephew, whom he had scarcely seen but once, and who, meeting him in the street that day, and seeing that he looked a little – “just a little down you know,” said Bob, inquired what had happened to distress him. “On which,” said Bob, “for he is the pleasantest-spoken gentleman you ever heard, I told him. ‘I am heartily sorry for it, Mr. Cratchit,’ he said, ‘and heartily sorry for your good wife.’ By the bye, how he ever knew that, I don’t know.”

“Knew what, my dear?”

“Why, that you were a good wife,” replied Bob.

“Everybody knows that!” said Peter.

“Very well observed, my boy!” cried Bob. “I hope they do. ‘Heartily sorry,’ he said, ‘for your good wife. If I can be of service to you in any way,’ he said, giving me his card, ‘that’s where I live. Pray come to me.’ Now, it wasn’t,” cried Bob, “for the sake of anything he might be able to do for us, so much as for his kind way, that this was quite delightful. It really seemed as if he had known our Tiny Tim, and felt with us.”

“I’m sure he’s a good soul!” said Mrs. Cratchit.

“You would be surer of it, my dear,” returned Bob, “if you saw and spoke to him. I shouldn’t be at all surprised – mark what I say! – if he got Peter a better situation.”

“Only hear that, Peter,” said Mrs. Cratchit.

“And then,” cried one of the girls, “Peter will be keeping company with some one, and setting up for himself.”

“Get along with you!” retorted Peter, grinning.

“It’s just as likely as not,” said Bob, “one of these days; though there’s plenty of time for that, my dear. But however and whenever we part from one another, I am sure we shall none of us forget poor Tiny Tim – shall we – or this first parting that there was among us?”

“Never, father!” cried they all.

“And I know,” said Bob, “I know, my dears, that when we recollect how patient and how mild he was; although he was a little, little child; we shall not quarrel easily among ourselves, and forget poor Tiny Tim in doing it.”

“No, never, father!” they all cried again.

“I am very happy,” said little Bob, “I am very happy!”

Mrs. Cratchit kissed him, his daughters kissed him, the two young Cratchits kissed him, and Peter and himself shook hands. Spirit of Tiny Tim, thy childish essence was from God!

“Spectre,” said Scrooge, “something informs me that our parting moment is at hand. I know it, but I know not how. Tell me what man that was whom we saw lying dead?”

The Ghost of Christmas Yet To Come conveyed him, as before – though at a different time, he thought: indeed, there seemed no order in these latter visions, save that they were in the Future – into the resorts of business men, but showed him not himself. Indeed, the Spirit did not stay for anything, but went straight on, as to the end just now desired, until besought by Scrooge to tarry for a moment.

“This court,” said Scrooge, “through which we hurry now, is where my place of occupation is, and has been for a length of time. I see the house. Let me behold what I shall be, in days to come!”

The Spirit stopped; the hand was pointed elsewhere.

“The house is yonder,” Scrooge exclaimed. “Why do you point away?”

The inexorable finger underwent no change.

Scrooge hastened to the window of his office, and looked in. It was an office still, but not his. The furniture was not the same, and the figure in the chair was not himself. The Phantom pointed as before.

He joined it once again, and wondering why and whither he had gone, accompanied it until they reached an iron gate. He paused to look round before entering.

A churchyard. Here, then; the wretched man whose name he had now to learn, lay underneath the ground. It was a worthy place. Walled in by houses; overrun by grass and weeds, the growth of vegetation’s death, not life; choked up with too much burying; fat with repleted appetite. A worthy place!

The Spirit stood among the graves, and pointed down to One. He advanced towards it trembling. The Phantom was exactly as it had been, but he dreaded that he saw new meaning in its solemn shape.

“Before I draw nearer to that stone to which you point,” said Scrooge, “answer me one question. Are these the shadows of the things that Will be, or are they shadows of things that May be, only?”

Still the Ghost pointed downward to the grave by which it stood.

“Men’s courses will foreshadow certain ends, to which, if persevered in, they must lead,” said Scrooge. “But if the courses be departed from, the ends will change. Say it is thus with what you show me!”

The Spirit was immovable as ever.

Scrooge crept towards it, trembling as he went; and following the finger, read upon the stone of the neglected grave his own name, Ebenezer Scrooge.

“Am I that man who lay upon the bed?” he cried, upon his knees.

The finger pointed from the grave to him, and back again.

“No, Spirit! Oh no, no!”

The finger still was there.

“Spirit!” he cried, tight clutching at its robe, “hear me! I am not the man I was. I will not be the man I must have been but for this intercourse. Why show me this, if I am past all hope!”

For the first time the hand appeared to shake.

“Good Spirit,” he pursued, as down upon the ground he fell before it: “Your nature intercedes for me, and pities me. Assure me that I yet may change these shadows you have shown me, by an altered life!”

The kind hand trembled.

“I will honour Christmas in my heart, and try to keep it all the year. I will live in the Past, the Present, and the Future. The Spirits of all Three shall strive within me. I will not shut out the lessons that they teach. Oh, tell me I may sponge away the writing on this stone!”

In his agony, he caught the spectral hand. It sought to free itself, but he was strong in his entreaty, and detained it. The Spirit, stronger yet, repulsed him.

Holding up his hands in a last prayer to have his fate reversed, he saw an alteration in the Phantom’s hood and dress. It shrunk, collapsed, and dwindled down into a bedpost.

STAVE  FIVE.

THE END OF IT.

Yes! and the bedpost was his own. The bed was his own, the room was his own. Best and happiest of all, the Time before him was his own, to make amends in!

“I will live in the Past, the Present, and the Future!” Scrooge repeated, as he scrambled out of bed. “The Spirits of all Three shall strive within me. Oh Jacob Marley! Heaven, and the Christmas Time be praised for this! I say it on my knees, old Jacob; on my knees!”

He was so fluttered and so glowing with his good intentions, that his broken voice would scarcely answer to his call. He had been sobbing violently in his conflict with the Spirit, and his face was wet with tears.

“They are not torn down,” cried Scrooge, folding one of his bed-curtains in his arms, “they are not torn down, rings and all. They are here – I am here – the shadows of the things that would have been, may be dispelled. They will be. I know they will!”

His hands were busy with his garments all this time; turning them inside out, putting them on upside down, tearing them, mislaying them, making them parties to every kind of extravagance.

“I don’t know what to do!” cried Scrooge, laughing and crying in the same breath; and making a perfect Laocoön of himself with his stockings. “I am as light as a feather, I am as happy as an angel, I am as merry as a schoolboy. I am as giddy as a drunken man. A merry Christmas to everybody! A happy New Year to all the world. Hallo here! Whoop! Hallo!”

He had frisked into the sitting-room, and was now standing there: perfectly winded.

“There’s the saucepan that the gruel was in!” cried Scrooge, starting off again, and going round the fireplace. “There’s the door, by which the Ghost of Jacob Marley entered! There’s the corner where the Ghost of Christmas Present, sat! There’s the window where I saw the wandering Spirits! It’s all right, it’s all true, it all happened. Ha ha ha!”

Really, for a man who had been out of practice for so many years, it was a splendid laugh, a most illustrious laugh. The father of a long, long line of brilliant laughs!

“I don’t know what day of the month it is!” said Scrooge. “I don’t know how long I’ve been among the Spirits. I don’t know anything. I’m quite a baby. Never mind. I don’t care. I’d rather be a baby. Hallo! Whoop! Hallo here!”

He was checked in his transports by the churches ringing out the lustiest peals he had ever heard. Clash, clang, hammer; ding, dong, bell. Bell, dong, ding; hammer, clang, clash! Oh, glorious, glorious!

Running to the window, he opened it, and put out his head. No fog, no mist; clear, bright, jovial, stirring, cold; cold, piping for the blood to dance to; Golden sunlight; Heavenly sky; sweet fresh air; merry bells. Oh, glorious! Glorious!

“What’s to-day!” cried Scrooge, calling downward to a boy in Sunday clothes, who perhaps had loitered in to look about him.

“Eh?” returned the boy, with all his might of wonder.

“What’s to-day, my fine fellow?” said Scrooge.

“To-day!” replied the boy. “Why, Christmas Day.”

“It’s Christmas Day!” said Scrooge to himself. “I haven’t missed it. The Spirits have done it all in one night. They can do anything they like. Of course they can. Of course they can. Hallo, my fine fellow!”

“Hallo!” returned the boy.

“Do you know the Poulterer’s, in the next street but one, at the corner?” Scrooge inquired.

“I should hope I did,” replied the lad.

“An intelligent boy!” said Scrooge. “A remarkable boy! Do you know whether they’ve sold the prize Turkey that was hanging up there? – Not the little prize Turkey: the big one?”

“What, the one as big as me?” returned the boy.

“What a delightful boy!” said Scrooge. “It’s a pleasure to talk to him. Yes, my buck!”

“It’s hanging there now,” replied the boy.

“Is it?” said Scrooge. “Go and buy it.”

“Walk-er!” exclaimed the boy.

“No, no,” said Scrooge, “I am in earnest. Go and buy it, and tell ’em to bring it here, that I may give them the direction where to take it. Come back with the man, and I’ll give you a shilling. Come back with him in less than five minutes and I’ll give you half-a-crown!”

The boy was off like a shot. He must have had a steady hand at a trigger who could have got a shot off half so fast.

“I’ll send it to Bob Cratchit’s!” whispered Scrooge, rubbing his hands, and splitting with a laugh. “He sha’n’t know who sends it. It’s twice the size of Tiny Tim. Joe Miller never made such a joke as sending it to Bob’s will be!”

The hand in which he wrote the address was not a steady one, but write it he did, somehow, and went down-stairs to open the street door, ready for the coming of the poulterer’s man. As he stood there, waiting his arrival, the knocker caught his eye.

“I shall love it, as long as I live!” cried Scrooge, patting it with his hand. “I scarcely ever looked at it before. What an honest expression it has in its face! It’s a wonderful knocker! – Here’s the Turkey! Hallo! Whoop! How are you! Merry Christmas!”

It was a Turkey! He never could have stood upon his legs, that bird. He would have snapped ’em short off in a minute, like sticks of sealing-wax.

“Why, it’s impossible to carry that to Camden Town,” said Scrooge. “You must have a cab.”

The chuckle with which he said this, and the chuckle with which he paid for the Turkey, and the chuckle with which he paid for the cab, and the chuckle with which he recompensed the boy, were only to be exceeded by the chuckle with which he sat down breathless in his chair again, and chuckled till he cried.

Shaving was not an easy task, for his hand continued to shake very much; and shaving requires attention, even when you don’t dance while you are at it. But if he had cut the end of his nose off, he would have put a piece of sticking-plaister over it, and been quite satisfied.

He dressed himself “all in his best,” and at last got out into the streets. The people were by this time pouring forth, as he had seen them with the Ghost of Christmas Present; and walking with his hands behind him, Scrooge regarded every one with a delighted smile. He looked so irresistibly pleasant, in a word, that three or four good-humoured fellows said, “Good morning, sir! A merry Christmas to you!” And Scrooge said often afterwards, that of all the blithe sounds he had ever heard, those were the blithest in his ears.

He had not gone far, when coming on towards him he beheld the portly gentleman, who had walked into his counting-house the day before, and said, “Scrooge and Marley’s, I believe?” It sent a pang across his heart to think how this old gentleman would look upon him when they met; but he knew what path lay straight before him, and he took it.

“My dear sir,” said Scrooge, quickening his pace, and taking the old gentleman by both his hands. “How do you do? I hope you succeeded yesterday. It was very kind of you. A merry Christmas to you, sir!”

“Mr. Scrooge?”

“Yes,” said Scrooge. “That is my name, and I fear it may not be pleasant to you. Allow me to ask your pardon. And will you have the goodness” – here Scrooge whispered in his ear.

“Lord bless me!” cried the gentleman, as if his breath were taken away. “My dear Mr. Scrooge, are you serious?”

“If you please,” said Scrooge. “Not a farthing less. A great many back-payments are included in it, I assure you. Will you do me that favour?”

“My dear sir,” said the other, shaking hands with him. “I don’t know what to say to such munifi – ”

“Don’t say anything, please,” retorted Scrooge. “Come and see me. Will you come and see me?”

“I will!” cried the old gentleman. And it was clear he meant to do it.

“Thank’ee,” said Scrooge. “I am much obliged to you. I thank you fifty times. Bless you!”

He went to church, and walked about the streets, and watched the people hurrying to and fro, and patted children on the head, and questioned beggars, and looked down into the kitchens of houses, and up to the windows, and found that everything could yield him pleasure. He had never dreamed that any walk – that anything – could give him so much happiness. In the afternoon he turned his steps towards his nephew’s house.

He passed the door a dozen times, before he had the courage to go up and knock. But he made a dash, and did it:

“Is your master at home, my dear?” said Scrooge to the girl. Nice girl! Very.

“Yes, sir.”

“Where is he, my love?” said Scrooge.

“He’s in the dining-room, sir, along with mistress. I’ll show you up-stairs, if you please.”

“Thank’ee. He knows me,” said Scrooge, with his hand already on the dining-room lock. “I’ll go in here, my dear.”

He turned it gently, and sidled his face in, round the door. They were looking at the table (which was spread out in great array); for these young housekeepers are always nervous on such points, and like to see that everything is right.

“Fred!” said Scrooge.

Dear heart alive, how his niece by marriage started! Scrooge had forgotten, for the moment, about her sitting in the corner with the footstool, or he wouldn’t have done it, on any account.

“Why bless my soul!” cried Fred, “who’s that?”

“It’s I. Your uncle Scrooge. I have come to dinner. Will you let me in, Fred?”

Let him in! It is a mercy he didn’t shake his arm off. He was at home in five minutes. Nothing could be heartier. His niece looked just the same. So did Topper when he came. So did the plump sister when she came. So did every one when they came. Wonderful party, wonderful games, wonderful unanimity, won-der-ful happiness!

But he was early at the office next morning. Oh, he was early there. If he could only be there first, and catch Bob Cratchit coming late! That was the thing he had set his heart upon.

And he did it; yes, he did! The clock struck nine. No Bob. A quarter past. No Bob. He was full eighteen minutes and a half behind his time. Scrooge sat with his door wide open, that he might see him come into the Tank.

His hat was off, before he opened the door; his comforter too. He was on his stool in a jiffy; driving away with his pen, as if he were trying to overtake nine o’clock.

“Hallo!” growled Scrooge, in his accustomed voice, as near as he could feign it. “What do you mean by coming here at this time of day?”

“I am very sorry, sir,” said Bob. “I am behind my time.”

“You are?” repeated Scrooge. “Yes. I think you are. Step this way, sir, if you please.”

“It’s only once a year, sir,” pleaded Bob, appearing from the Tank. “It shall not be repeated. I was making rather merry yesterday, sir.”

“Now, I’ll tell you what, my friend,” said Scrooge, “I am not going to stand this sort of thing any longer. And therefore,” he continued, leaping from his stool, and giving Bob such a dig in the waistcoat that he staggered back into the Tank again; “and therefore I am about to raise your salary!”

Bob trembled, and got a little nearer to the ruler. He had a momentary idea of knocking Scrooge down with it, holding him, and calling to the people in the court for help and a strait-waistcoat.

“A merry Christmas, Bob!” said Scrooge, with an earnestness that could not be mistaken, as he clapped him on the back. “A merrier Christmas, Bob, my good fellow, than I have given you, for many a year! I’ll raise your salary, and endeavour to assist your struggling family, and we will discuss your affairs this very afternoon, over a Christmas bowl of smoking bishop, Bob! Make up the fires, and buy another coal-scuttle before you dot another i, Bob Cratchit!”

Scrooge was better than his word. He did it all, and infinitely more; and to Tiny Tim, who did not die, he was a second father. He became as good a friend, as good a master, and as good a man, as the good old city knew, or any other good old city, town, or borough, in the good old world. Some people laughed to see the alteration in him, but he let them laugh, and little heeded them; for he was wise enough to know that nothing ever happened on this globe, for good, at which some people did not have their fill of laughter in the outset; and knowing that such as these would be blind anyway, he thought it quite as well that they should wrinkle up their eyes in grins, as have the malady in less attractive forms. His own heart laughed: and that was quite enough for him.

He had no further intercourse with Spirits, but lived upon the Total Abstinence Principle, ever afterwards; and it was always said of him, that he knew how to keep Christmas well, if any man alive possessed the knowledge. May that be truly said of us, and all of us! And so, as Tiny Tim observed, God bless Us, Every One!

Jegyzetek:

i Angol közmondás.

ii Karácsony este Angliában magyalfa-zölddel (Krisztus-tövis) diszitik a szobákat. Ezzel diszitik a karácsonyi plumpuddingot is.

iii Bedlam a legismertebb londoni tébolyda népszerű elnevezése. Körülbelül úgy használják ezt a kifejezést, mint a magyarban a Lipótmezőt.

iv A Lord Mayor hivatalos palotája.

v Szent Dunstan canterburyi érsek (925-988) a legenda szerint tüzes harapófogóval orron ragadta az ördögöt, a ki kisértette. A harapófogó »szokott fegyvere« volt, mert szabad idejében kereszteket és templomi felszereléseket készitgetett.

vi Egy korona = 5 shilling.

vii Dickens akkortájt, mikor a »Karácsonyi ének«-et irta, sokat veszitett az Egyesült Államok czimletein.

viii A szellem felvonultatja Scrooge gyermekkori olvasmányainak alakjait. »Ali baba és a negyven rabló« az Ezeregyéjszakából. »Bálint és Orson« kedvelt angol mese, stb. stb.

ix Forró ital, bor, viz, czukor, czitrom és szerecsendió keveréke. Negus ezredes találta ki, Anna királynő idejében.

x Régi angol nóta, a melynek dallamára öreges tánczot szoktak járni.

xi Czélzás Wordsworth egyik költeményének következő soraira:

A jószág legelget,

Fejet nem emelget.

Mintha egy volna csak, pedig negyven állat.

xii Karácsonykor fagyöngyöt szoktak magas helyekre akasztani. A férfiak minden hölgyet megcsókolhatnak, a ki éppen a fagyöngy alatt áll.

xiii Tréfás czélzás Shakspere Othellójának egy helyére. I. felvonás 64-65. sor.

xiv A szegényebb emberek, a kiknek nincs cselédjök, hogy templomba mehessenek, a pékeknél szokták az ebédjöket megfőzetni és megsüttetni.

xv A vasárnapi munkaszünet legszigorúbb hívei azt sem akarják megengedni, hogy vasárnap a pékek megfőzhessék a szegények ebédjét.

xvi Bob a Róbert név beczézgető szava; de bob-nak nevezik népiesen a shillinget is.

xvii Karácsonytól vizkeresztig.

xviii Harmadfél shilling.

xix Márk evangéliuma, 9. rész, 36. vers.

xx Az angol comforter szó nemcsak kendőt, hanem vigasztalót is jelent. Ez a szójáték elvész a fordításban.

xxi A kis Tim sírhelyével. A kis halott otthon van még a szülői házban.

xxii Joe Miller híres angol anekdotagyüjtő.

Impresszum

Kindle-varázs Kiadó, Kindle Téka

Pécs, 7632 Fülep L. u. 2. 7/25

Felelős kiadó: Fehér Péter PhD

Felelős szerkesztő: Fehér Péter PhD

Digitalizálás éve: 2012