BABITS MIHÁLY

KÁRTYAVÁR

EGY VÁROS REGÉNYE

Ez a könyv az Országos Széchényi Könyvtár
Magyar Elektronikus Könyvtárából származik:

http://mek.oszk.hu

A konvertálást a Kindle-varázs készítette (szerkesztette: Kalmár Csilla),

további PRC/MOBI könyvek a Kindle Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat, azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

2012

1. §. BEVEZETÉS, MELYBEN AZ ÍRÓ A MAGA LOVÁT DICSÉRI

Gyermekkorunkban én és a testvérem – és rokon gyerekek – egy sajátságos játékot eszeltünk ki egymással.

Apáink hivatalnokemberek voltak: akták és aktapapírok szerte hevertek nálunk otthon is. Ó, mennyi görbe lábú, nagy hasú török pasát pingáltam, se füle, se farka versikét firkáltam annak idején azokra a kemény, ropogós, kékes árkusokra, amiken olyan szép, gusztusos, gömbölyű betűkkel volt odanyomtatva felülről:

ŐFELSÉGE A KIRÁLY NEVÉBEN:

és lejjebb ez a rejtelmes szó:

Indokok:

Egyszer aztán arra a gondolatra jöttünk, hogy az aktákból valóságos akták legyenek, kicsiben: játékakták elképzelt pörökről, elképzelt bíráknak és kigondolt nevű minisztereknek nagy-cirkalmas aláírásával. A pörökből lassanként történetek nőttek, mesék, amiket szőttünk-fontunk, bogoztunk végérhetetlenül, mindenikünk tudott valamit hozzátenni, egymást szülték az iratok, és a pörök szereplői mind jobban és jobban megelevenedtek a fantáziánkban: valóságos emberek lettek ezek, akik éltek, akartak, csaltak, loptak, birtokokat szereztek, eladtak, panaszokat emeltek, s védekeztek, fellebbeztek, és prókátorokat mozgósítottak. A prókátorok, a bírák, a miniszterek ismét élő személyek voltak maguk is: új „jogalanyok”, akik tettek-vettek, akikkel történtek események: a táblabírót kúriai bíróvá léptették elő, a fiskálist valami „homályos ügy” miatt kitörölték az ügyvédi kamara lajstromából, a kormány megbukott, a király megkegyelmezett valami gyilkosnak.

Apránként egész országunk támadt így, és megtartottuk az első népszámlálást. Hosszú ívek listáiba róttuk a csupán papiroson létező lakosságot, gyermekes pedánssággal rendeztük gyülekező irattárunkat, mely egy egész kis világ egyetlen valóságát képezte, és nem engedtünk azontúl semmilyen eseményt nyom nélkül elrepülni: anyakönyvet vezettünk a születésekről, esküvőkről és halálozásokról, házakat építettünk, adásvételi szerződéseket kötöttünk, mappát csináltunk a városhoz, lerajzoltuk a fundusokat, telekkönyvbe róttuk az adósságokat. Folyt a játék hónapokon át, új istenek, s egy gondolt ország királyai lettünk, s már nem éltünk a magunk világában; ha beszélgettünk, egy képzelt élet híreit újságoltuk egymásnak, és a felnőttek meg nem értettek bennünket.

Nos, olvasó, hasonló játékra hívlak meg téged. Egy várost fogok alapítani én is, nem messze különben, csak itt mindjárt a főváros mellett, és benépesítem emberekkel, és nevezni fogom Újvárosnak. Hiába keresed Újvárost a mappán: Újpestet fogod találni és Kispestet és Rákospalotát és Erzsébetfalvát. Mind csak tökéletlen exemplárok! Újváros a negyedik dimenzióban áll, és lakóit sem ismerhetted soha. Rájuk ismersz mégis? Meglehet! Istenem! az emberek mind olyan egyformák. De meg ne lepődj, ha becsületes ismerősöd a játékban gazságot követ el, vagy különös képességeket árul el, amit fel nem tettél róla. Nem ő az, olvasó: bajsza tán hasonlít, de az orra már más. Játék ez, kiosztott szerepekkel: noha volt idő, mikor ez a játék rám nehezedett, rám ült, mint egy fojtó álom – az álom mélyülhet lidércnyomássá, mégsem valósággá. Újváros csak álom, s már álomlétét is megrázta az idő, mely valóságnak s álomnak egyformán gyilkosa. Régi regényt fogsz olvasni, talán nem is érdekel már: gúnyjául a sorsnak, a játék, amiből rémálom és lidércnyomás lett, ma már jámbor ábránd, múltak dicsősége és nagyzolás…

Akkor kezdtem még ezt a kis játékot, mikor velünk a nagy játékot kezdték: hazánkkal, életünkkel, vagyonunkkal és gyermekeinkkel – mit csinálhattunk volna? gyengék voltunk! s nem az volt-e a legboldogabb, aki gyerek módjára játszott a pad alatt, s akit egy gondolt élet eseményei jobban érdekeltek, mint véres hírlapjaink? De jaj, gyöngék voltunk, s a nagy játék tovább győzte vérrel, mint a kicsi kedvvel és erővel. A játék abbamaradt, s száz esztendő után nyúlok hozzá újra: mert amint mondják, hogy „száz mérföld a Duna”, száz esztendő az idők vér-Dunája. De játsszuk csak tovább: mint a gyermek a szörnyű árvízben, ha felkapaszkodhat egy deszkára, felejti a veszélyt s folytatja játékát. Íme, Újváros – egy pillanatig egy új, hazárd és szennyes Magyarország szimbóluma! Valami bűzlik Dániában, s lehet, hogy mindannyian egy kártyavár romjai alatt fuldoklunk. Nosza, rothadásból és omladékból is – építsük tovább játékvárosunkat!

2. §. MELYBEN A JÁRÁSBÍRÓ LAKÁST KERES

– Handlé! Handlé! Mindenféle ócska vasakok, övegek!…

A toprongyos, kis, öreg zsidó hangja rekedten és unottan vegyült a szennyes napsugárba: lompos nadrágja sajátságos mimikrivel húzott a por felé, horpadt pincskalapja is csupa szürke volt már a titkos rokonérzéstől, mellyel a nyári utca és délutáni ég színeibe olvadt. Virágos keszkenőbe göngyölt batyuja egyhangúan hintált a nyakán, amint az eredménynek minden reménye nélkül és mintegy tisztán csak hivatásos lelkiismeretének megnyugtatására ismételgette:

– Nyúlbrrr veszek…

– Nini, itt még handlék is vannak – konstatálta magában Partos Kálmán járásbíró úr, és gyermekkorára gondolt, amikor Pesten laktak egy darabig, és akkor még Pesten is jártak handlék, s a legjobb utcákban. Úgy hatott rá ez az emlék, mint valami csöndes, üdítő és szentimentális gondolat, ami jól is esett már neki, mert először volt Újvárosban, és mindeddig semmi csöndes, üdítő és szentimentális vonást nem bírt itt felfedezni.

Hátrasandított a fiúra, aki utánajött. Mit akarhat ez a kölyök tőle? Mit szemtelenkedik? Mikor kiszállott a gyorsvonatból (melynek Budapestről második állomása volt az újvárosi), megrohanták ilyen gyerekek, öten-hatan, jó, úrias kinézésű mindannyi, és váratlan vehemenciával és versengéssel támadtak rá:

– Nagyságos úr, a csomagját!… Viszem a pakktáskát!… Kiváltom a poggyászt!… Nagyságos úr!…

Kértek, hadartak, nyújtogatták a kezeiket. De a bíró úrnak más poggyásza se volt, mint egy kis bőrtáska áthelyezési okmánya s igazoló iratai számára, melyet külön ez alkalomra vásárolt meg Pesten, hogy illő grandezzával állíthasson be új hivatalába. Tehát idegesen rázta le magáról a fiúkat, csak azért, hogy a következő percben már a bérkocsisok tolakodási szférájába jusson.

– Fiáker!… Fiáker!… – kiabálták, elébe trappolva néhány lépést.

Szinte ijedten vágott át a túlsó aszfaltra. Nem akarta dobálni a pénzt! A villamosvezető dühösen csöngetett rá. Egy autó majdnem elütötte. A por megtöltötte a szemét. Tétovázva állt végre a járdán, mint egy hajótörött idegen, aki igazán nem tudja, hogy merre forduljon.

– Az Est! – ordította fülébe egy hang.

– Mit alkalmatlankodsz a nagyságos úrnak, te jassz? – kiáltott egy másik, és a bíró ijedten ismerte föl az előbbi fiúk egyikének hangját. – Nem látod, hogy a nagyságos úr Pestről jött, és már olvasta Az Est-et? Keresni tetszik valamit, nagyságos úr? Megmutassam, melyik villanyosra kell felszállani?

A bíró nagyon kellemetlenül érezte magát e tolakodásra. Hiszen Pesten még nagyobb a lárma, az igaz: de ott legalább nem törődnek az emberrel. Hagyják békén az embert. És hogy itt így kinézik belőle a vidékit! Rendkívül zavart és ideges lett. Nem válaszolt, hanem iparkodott úgy tenni, mint akinek határozott célja van, és gyors léptekkel befordult a legközelebbi mellékutcába.

És a fiú itt is a nyomában!

Még ideje sem maradt föllélegzeni. Még meg se mert állni, hogy az izzadságát letörölje. Irgalmatlanul sütött a nap. Úristen, vajon jó irányban megy-e? Alig mert a házakra sandítani, hogy az utca nevét meglesse.

Rózsa utca!

Hol vannak itt a rózsák! Por szőnyegezte a kövezetlen utcát. Az egyik oldalon még járda sem volt. Ellenben egy ház, egy vadonatúj és hipermodern ház – vakító fehér, de hajlatain és farészein minden ok nélkül és rendkívüli vakmerőséggel éles feketére festve – szemérmetlen ragyogással feszítette napnak terpesz ablakait. Miért csináltak rá ilyen széles, tripla ablakokat? Talán, hogy több por férjen be rajtuk.

E mellett üres, burjános telek következett, barnára festett, düledező deszkakerítéssel. Átellenben pedig egy piszkos udvarból alacsony, rozoga, földszintes ház mutatta az utcára fakó, sűrű, halvány virágos, ízléstelenül lilázó mintáját. Ez is valami szemérmetlenséggel és pongyolasággal, mint egy alsószoknya.

Hüjj, de meleg van! Szeretett volna megállni, tájékozódni, nézelődni: talán kérdezősködni: de már restellt a fiútól. Sohasem járt idegenben, Itáliában, ahol így tolakodnak a cicerónék. Félszegen érezte magát, mint a tolvaj. A házakról szemek néztek rá, kerek pléhtáblákról, és a szemek alá nagy betűkkel volt fölírva: VAGYONŐRZŐK. Tétován ment egyenest előre és nézte a táblákat, EZEN HÁZ VÍZVEZETÉKEIT JENEI ÉS KRAUSZ KÉSZÍTIK. – KÖPLINGER CIPÉSZ. – HIGIÉNIKUS BORBÉLY- ÉS FODRÁSZTEREM. – Amott építkeznek.

Mégiscsak kérdezősködni kellene valakitől. Ki tudja, nem megy-e éppen az ellenkező irányban? De nem volt az utcán senki, csak gyerekek játszadoztak, piszkos, mezítlábas gyerekek, és hangosan sápítozva olvasták ki a verset:

Gyertek – gyerekek – isko-lába
öltöz-zetek – papru-hába
inci-finci – te – vagy – kinn.

– Gyerekek, nem tudjátok, merre van a járásbíróság? – kérdezte Partos hirtelen elszánással, és iparkodott rá se nézni a fiúra, aki utánajött.

A gyerekek értetlenül és inkább csúfolódva bámultak reá: de a fiú már utolérte, s közbejött:

– Tessék rám bízni, nagyságos úr, elvezetem én. Fenébe innen, srácok!

A járásbíró megadta magát a sorsának.

– Messze van?

– Elég messze: a Goldman utcába.

– Milyen utcába? – hökkent meg a bíró.

– Goldman: Goldman Áron utca: az a főutca. Gyalog tetszik, vagy villanyoson?

– Villamoson – felelte a bíró, és követte a fiút a sivár utcaporban. Most nézte meg csak jobban. Tizenkét-tizenhárom esztendős, agárképű, inas lábú, nagy, nyurga kölyök volt, s feltűnően úrias ruhája és arca. A járásbíró zavarában beszélgetést akart kezdeni vele.

– Jársz te iskolába? – kérdezte.

– Hogyne – felelt a fiú, szemmel láthatólag sértve, hogy tegezik.

– Hova?

– Gimnáziumba.

Partosnak szinte torkán akadt a szó.

– Gimnáziumba? És nem restelled így szaladgálni a hatos után?

A fiú sértett önérzettel nézett rajta végig.

– Pardon – mondta fölényesen –, de ezt csak Magyarországon kérdezhetik. Amerikában senki sem szégyellné a munkát.

– Szülei bizonyára szegény emberek? – kérdezte zavartan Partos.

– Mért volnának szegények? – felelte a fiú. – Ellát engem az apám minden szükségessel: de moziba járok, és cigarettázom, és nem kívánhatom, hogy az élvezeteimet is ő fedezze.

– Micsoda város lehet ez? – gondolta a bíró. Egy halottaskocsi, valószínűtlenül, lehetetlenül cifra halottaskocsi jött velük szembe üresen a porban. Verkli szólt. A sarkon egy köszörűs ládája állt, megfordított S-sel metszve rá a cég.

– Itt tessék fölszállni – mondta a fiú.

A bíró szinte rémülettel nézett ki a térre, mely előtte nyúlt. Nagy, puszta térség volt: homokkupacok, kőhalmazok, mésztörmelékek hevertek rajta szanaszét. És a közepén pompázott egy torony, egy sohasem látott formájú és színű, idomtalan nagyságú bábeli torony, amely fönn hirtelen nekivastagodott, és megdöbbentő nagy fejet eresztett, erkéllyel és képtelen ablakokkal: egy víztorony! Az alacsony házak és üres telkek között szinte ez volt a világ legcsodálatosabb építménye, és Partos bírónak valóban gyermekkori fogalmait juttatta eszébe a babiloni építkezésekről. Meséskönyvekben vannak ilyen tornyok.

A villamos félelmesen rázott: de Partos azért jól érezte magát, hogy megszabadult a fiú szemétől, és egy kicsit nyugodtan tűnődhet. A város centrumában, a hivatala közelében lesznek tán szebb helyek is; ott kell lakást keresni, mert Pestről bejárni naponta nagy strapa volna mégis. Kissé mosolygott a csalódásán. Otthon, Szakolcán, azzal vigasztalta a feleségét – akinek hiúságát sértette, hogy nem pesti, csak újvárosi áthelyezéssel dicsekedhetik barátnői közt-, hogy hiszen még szebb és urasabb dolog így, nem Pesten lakni, hanem Pest mellett valahol, kertes házban talán, villatelepen: a gyerekeknek sem árt a jó levegő. Most látta csak, mennyire tévedett: hisz ez rosszabb Pestnél. No de sebaj: legalább belülről teszi széppé a lakását: áthúzhatja végre a bútorokat… vesz néhány újat is… Ilyen otthon ülő embernek, mint ő, nem kell sajnálni a költséget a lakására. Most úgyis kölcsönt vett föl: az államtól kapott előleg úgysem lesz elég költözködésre és berendezkedésre: pláne, miután nagy része régibb adósságokra ment el. Drága mulatság ez. Ej, ej, az az asszony, mért is akart mindenáron Pest felé gravitálni: nem jobban megéltek volna ők vidéken? Így dohogott, de a pénz dalolt a zsebében. Soha ennyi pénze még nem volt egyszerre.

Mindenesetre az első dolog jó lakást találni, a centrumban, a hivatalhoz és a pesti villamoshoz is közel – lássuk: öt óra elmúlt: ma még meg lehet nézni egynéhányat: a hivatalban jelentkezni tán már úgyis késő: azt jobb is lesz holnap délelőttre hagyni. Ej, ez a villamos… soha ennyi ellenőrt… micsoda hely ez? városháza? no akkor itt leszálljunk…

A városháza – nagy, egészen új és igen modern épület, ez is valami asszíriai stílusban építve, nagy, réteges toronypiramissal a közepén, s cifra, szögletes pilléreken nyugvó, karzatos erkéllyel – ugyanazt a hatást tette Partosra, amit az előbbi túlságosan cifra és komolytalan halottaskocsi: komikus volt, pompás és mégis sivár és szomorú. Köröskörül a téren piaci bódék piszkosodtak délutáni elhagyatottságukban. Az aszfalt dinnyehéjakkal és kukoricacsutkákkal volt teledobálva. Szemközt kávéház volt, amilyenek Pesten a Rákóczi út külsőbb részein és iszonyú bérházak utálatos domborművekkel és furcsa szögletekben kiékellő, csukott erkélyekkel homlokzatukon. Közel volt a járásbíróság is, de ez már egy régi, sárga házban, mely isten tudja mióta nem látott festéket. A szomszéd bérházon piszkos, sárga cédula hirdette, hogy lakás kiadó.

– Meg lehet nézni – gondolta a bíró. – Az végre nem kötelez semmire. És tájékozódni annál jobb, mentül előbb.

A kapu alatt, nagyon kis keretben, melyből bizonyára egy régi fényképet vettek ki, poros üveg alatt alig fért el hat-hét elgörbült névjegy s légynyomos papírrongy: Weisz Ignác, Alföldi Mór stb… a lakók nevei.

– A második emeleten – utasította a házmester.

Jelenleg egy fogorvos lakott ott. A gangerkélyen, kis üvegszekrényben, piros ínyhús s vicsorgó fogak. Az asszony – élveteg, puha bőrű, kövérkés zsidó asszony – slampet pongyolában nyitott ajtót. A lakás sötét volt, és az egész házat valami kellemetlen szag töltötte be. Pedig még új ház volt. A bíró az ár után kérdezősködött, és nagyon drágállotta.

– Az asszony is sokallná – gondolta lemenet. – Biztosan poloskás is. Úgy néz ki, mintha poloskás is volna.

A téren egy öntözőkocsi verte föl még jobban a port, s egy udvarból hangzott a villamos favágó őrjítő zenéje. Egy autó után puskaporszag maradt. A túlsó oldalon nagy építkezés folyt.

3. §. A JÁRÁSBÍRÓ BENÉZ A KÁVÉHÁZBA, ÉS EGY RÉGI ISKOLATÁRSÁVAL TALÁLKOZIK

– Utálatos város ez – mondta magában Partos bíró, és a szakolcai délutánok arany pihenőjére gondolt. – Hogy tudnak nézni ezek a disznó zsidó asszonyok! Vajon szokás-e itt a levizitelés? Mi mindenesetre inkább pesti társaságot fogunk keresni, mint újvárosit.

A kávéházban ült már (mert szükségét érezte a pihenésnek), és a helyi lapokat kérte a pincértől. Egy egész tornyot raktak eleibe, huszonöt-harminc tépett, rongy újságot, melyek legtöbbje csak négy oldalból állott, s abból hármat a legcsodálatosabb hirdetések borítottak. Partos kikereste a legnagyobbakat, de amint kezébe fogott egyet, megint meglepte az a szédülés, mely imént az egész városon keresztül üldözte. A kóklerek – ez volt a címe a vezércikknek, és a polgármester pártját szidták benne. Hipnotizált patkányoknak nevezte őket a szellemes cikkíró, és Madár János polgármestert a hamelni patkányfogóhoz hasonlította.

Mi nem követjük e kócevő és paktumos labanc vezért a nadragulyakotyvasztásban. Mi nem megyünk vakon a reakciós magyar Lueger^1 után, mint az analfabéták, spricceresek és más efféle lebujalakok. Nem akarunk idomított szavazógépekké válni, mint e kócos bugrisok. Csaholjanak, vakkantsanak a kitartott lapok, melyek hangja, nem tudni, kocsmából vagy istállóból jön-e: verklis kompánia és kitartott városházi alakok szerkesztik, ontják a mocskot, okádják a piszkot.

A második lapon a polgármester üzelmeinek különböző leleplezései következtek. Ez a polgármester milliomos. Külföldi pénzintézeteknél horribilis összegei vannak elhelyezve. E vagyonnak eredete ismeretlen. Kétségkívül tisztességes forrásból származik. Beszélnek ugyan valamit a vízvezetékről… a villanyvilágítás ügyében is van valami nem tiszta dolog… a Tőkéssy-féle telekfelosztás meg teljességgel homályos ügy… de ki merné a nagy polgármester dolgait szellőztetni? Mi, közönséges halandók, elégedjünk meg azzal, hogy mikor elrobog mellettünk négyes hintaján, a szétfecskendett sárból és porból nekünk is jut némi rész; mialatt hátul, a lakáj helyén boldogan ül Szabó János városházi szolga, akit a polgármester saját háztartása részére foglal le. És hajoljunk meg előtte mélyen, talán nekünk is kreál a városházán valami szinekúrát, mint ahogy…

Partos egymás után vette kezébe a kisebb és nagyobb lapokat és olvasta a cikkek címeit. A VÍZMŰVEK ÜGYE. – KULTÚRPALOTA ÚJVÁROSON. – IPARVÁGÁNY ÉS IPARLOVAGOK. – A TEMETŐKERÍTÉS. – A POLGÁRMESTER TANULMÁNYÚTJA – S: BOTRÁNY! PANAMA! – mindenfelé.

„Újvároson nagyon fúj a szél” – mondta az egyik lap. – „Vihart jósolunk! Villámok fognak cikázni és terebélyes fákat gyökerestül fog kitépni az orkán.”

A szegény járásbíró úgy érezte, hogy egy kígyófészek, egy tál parázs hever ott mellette a széken. Ezeknek a lapoknak a hangja nem volt halkabb, mint a villanyos favágóé ott a szomszédban. Hát ebben a városban csupa gazemberek laknak? Ó! Amint kinézett a térre, a villamos mögött, a piac mögött, maga az igazi nagy vasút, a fekete vasút, a gőzvasút törtetett előre az utcán, a házak között, át a város közepén, éles füttyel, teherkocsikkal és vaskos fekete füstcsóvájának kormát irgalmatlanul a házakra vetve. Partos óráját nézte. Fizessen, és folytassa útját e rettenetes városban? A biliárdozókra bámult egy darabig. Micsoda vegyes a publikum ebben a kávéházban! Akaratlanul a kígyófészekbe nyúlt megint.

Egyes akarnokok kibújtak rejtekeikből, és megkezdték piszkolódó munkájukat.

Mi nem elégszünk meg holmi házi patikaszerrel, belső vizsgálattal: ismerjük az effélét, amikor egymásnak flastromokat ragasztanak!

Elő azzal a sajtópörrel!

E pillanatban árny esett a papírra.

– Pardon – szólalt meg előtte egy szőke bajszú, vörös képű, elhanyagolt külsejű úriember. – Nem Partos Kálmán úrhoz van szerencsém?

– Én vagyok – felelte Partos kissé bizalmatlanul.

A vöröses arc kordiális mosolyra szélesedett.

– Szervusz – szólt nagy hangon az ismeretlen. – Nem emlékszel rám? Iskolatársak voltunk, Kovács Endre vagyok.

– Hogyne, hogyne – felelt a jó Partos. – Ott ültél mindig a harmadik padban. Ejnye, ejnye, hogy nem ismertelek meg! Pedig emlegettelek, többször, a feleségemnek is beszéltem rólad. Ejnye, ejnye, nézze meg az ember! Hát te itt vagy Újvároson?

– Én bizony rögtön megismertelek: nem változtál egy csöppet se, pajtás! Mintha csak most is ott ülnél az iskolapadban. Emlékszel még az öreg Gyíkosra? De hát mi szél hoz téged e sivatag helyre, hol még a madár se jár?

– Most helyeztek át ide járásbírónak Szakolcáról. Tudod, az asszony, az asszony, semmi áron sem akart falun megvénülni. De hát beszélj magadról inkább: mi vagy te? itt lakol állandóan Újvároson?

– Én nem vittem sokra, pajtás: csak tanító vagyok. Igazgató lehetnék: de ne beszéljünk erről. Rég igazgatónak kellene már lennem, ha csak egy csöpp igazság van a világon, és ha más polgármester ül Újvároson.

– Községi iskolában tanítasz?

– Dehogy: államiban. De, tudod, te nem ismered az újvárosi viszonyokat: itt minden a polgármestertől függ. Tudod, barátom, ha Újvárosra jössz, akkor a Madár János nevét tanuld meg először: azt kell itt tudni jól: az itt a fő. De ne beszéljünk erről: van-e már lakásod? Pesten fogsz lakni, vagy Újvároson?

– Az igazat megvallva, a mai tapasztalataim után szívesebben laknék Budapesten: nagyon is – hogy mondjam? – üzleti jellegű ez a ti Újvárostok…

– Nekem mondod? Annak idején fogni kellett ide a tisztességes embert – az államtitkár válogatta –, engem is úgy fogtak – tudod, három oklevelem is van… a méhészetit is megszereztem… nem szívesen jöttem ide… abban az időben még rosszabb híre volt… nem is Újváros ez, hanem Pfujváros…

– Hm. De viszont mindennap kivasutazni: az se valami kellemes kilátás, s aligha hatna jól az idegeimre. Azért ha kaphatnék valami csöndesebb helyet, ahol por se volna nagy, lehetőleg kertes házzal…

– A telepen, barátom, csakis az új tisztviselőtelepen. Építtetsz magadnak egy kedvedre való kis hajlékot: nem kerül úgyszólván semmibe: a város garanciát vállal mindenért. És tudod: egy év alatt huszonöt percenttel emelkednek az árak!

– De hol lakom addig? – kérdezte a bíró, akinek a lélegzete is elállt arra a gondolatra, hogy ő Újvároson házat építtessen.

– Veszel ki egy ideiglenes lakást. Tudod, üzletnek se lesz ám utolsó! Aztán nem kell soká várnod, arra mérget vehetsz: a polgármester már összevásárolta a telkeket, és tudod, sok mindent lehet Madárra mondani, nagy hasznokat rak zsebre: de amibe egyszer belefog – no, valóságos boszorkánymester ez az ember. Én ki nem állhatom, de azt meg kell hagyni, hogy boszorkánymester. És erre az ügyre nagyon rávetette magát.

Partos úgy érezte, mintha ennek az új városnak barátságtalan nyüzsgése egyszerre elkapná és magával ragadná az ő lelkét is. Mint aki nagy, szeles masina mellé jut, s megérzi a sodrát. Szédült. A villamosok csengetése, a gépfavágó rettenetes zaja, a vonat füttye, egy reklámautó szirénája: mintha végre összeolvadtak volna benne valami idegizgató, idegen zenévé. Egy nagy nő ment a kávéház előtt rövid, fehér szoknyában és fehér harisnyával… Ó, micsoda gondolat! Villatulajdonosnak lenni Budapest közelében! Milyen büszke lenne a felesége! De… Oly nagyhangú és furcsa ez az ember. Természetes félénksége bizalmatlanná tette.

– És… és gondolod, hogy nem kockáztatnék semmit?

– Barátom! Ha egyszer Madár János polgármester garantál neked, és garantál érted az Építő Céhnél – az életedet ráteheted. És, mondom, nem kerül úgyszólván semmibe. A lakbéredet lekötöd, és megvan: olcsóbb, mint egy bérlakás. Melyik tisztviselő nem fizet rá manapság a lakbérére?

– És hol tudom meg pontosabban a feltételeket?

– Hol? megállj csak! Legjobb lesz, ha magával a polgármesterrel beszélsz. Majd én elviszlek hozzá: tudod, úgy külsőleg jól vagyok vele, még abból az időből, mikor ő is magamfajta szegény legény volt még. Hej, mennyit dolgoztam érdekében: nélkülem sohse lett volna polgármester: mert tudod, mint tanítónak, régi helybelinek és már kiszemelt igazgatónak volt egy kis befolyásom az iparosság körében. Tudod, naiv, naiv voltam még, ifjú és bohó: sok mindent vártam tőle, mert zseniális ember, azt meg muszáj adni: de hát, tudod, a hatalom, a hatalmi őrület! aztán ez a korrupt rendszer! ne is beszéljünk róla: itt minden panama. Csak annyit mondok: hálát, barátom, azt ne várj a világtól.

– Nős ember vagy te? – kérdezte a bíró.

– Öt gyerekem van, barátom, öt lányom – de ne beszéljünk erről! Most az a kérdés, hogyan találkozhatsz leghamarabb a polgármesterrel? holnap délelőtt elmehetnél a hivatalába… de akkor én nem érek rá… hanem tudod mit? akarsz velem most kisétálni a szigetre, megnézni a telep helyét? legalább kedvet kapsz rá! épp most találkoztam Adameccel, a főszámvevővel, azt mondta, hogy oda készül, a polgármester kíséretében, megtekinteni a vízműveket: esetleg találkozunk, és mindjárt megbeszélhetitek a dolgot – nos, van kedved?

A bíró megint szinte elvesztette a lélegzetét e nagy sietéstől és energiától. Ki ez az ember, ez a kopott senki, egy tanító, hogy így elkapja egyszerre az akaratát, hogy így kiemeli, egy apró kerék a nagy masinából? Valami kényszert érzett, mintha szíve ellen vonnák valahova.

– De kérlek… most azonnal?… hisz még meg sem gondolhattam a dolgot…

– Ugyan, mit kell ezen meggondolni? Csak egy séta az egész. Addig nem is gondolkozhatsz, míg nem tudod a feltételeket… Gyere, no, előbb-utóbb úgyis tudakozódni fogsz.

– De… nem kívánnék ezzel neked lenni a terhedre…

– Ugyan kérlek… Úgyis kíváncsi vagyok a polgármester viselkedésére… épp ma. Tudod, ma volt a Pest vármegye közgyűlése… Vajon az ellenzékkel szavazott-e? Tudod, manapság minden a politika… Amilyen panamás, kitelik, hogy eladja magát a kormánynak. Tudod, olyan ez, mint egy politikai vizsga. Érdekes lesz: a polgármester vizsga után, mit? Gyere no, ne okoskodj: mit csinálnál most úgyis: nincsen semmi dolgod…

Valóban, mit csinálna mostan, egyedül? A feleségét otthon hagyta egyelőre Szakolcán, ahonnan már maga is évek óta nem tette ki a lábát: s a szolid, családias ember rettentő idegenül érezte magát a zajos Budapesten. Különben sem szokta meg azt, hogy egyedül legyen, és valósággal kapaszkodott a társaság után.

– Jól van hát, megyek – mondta. – Elvégre ez nem kötelez semmire.

S ment; de menet közben úgy érezte, hogy jobb volna nem menni.

4. §. EGY MŰSZAKI FEJEZET, MELYET A JÁRÁSBÍRÓ ÉS AZ OLVASÓ EGYÜTT SZENVEDNEK VÉGIG

– Hova megyünk tulajdonképpen? – kérdezte a bíró.

– A Hirschfeld-szigetre.

Mondta volna: „A vérpadra!”, nem tett volna Partosra olyan gyászos hatást, mint ez a két szó: Hirschfeld-sziget. Goldman utca! Hirschfeld-sziget! Hova jutott hát ő? A csúnyaságnak, a közönségességnek, az üzletiességnek micsoda tanyája ez a város, ahol még a szigeteket is így nevezik! Kinek volt lelke a szent Dunába ejteni ezt a kufár nevet?

– Jaj barátom – magyarázta nyugton a tanító –, ezt meg kell szoknod Újvároson; itt minden a zsidóké. Ezt a várost Goldman Áron alapította vagy ötven esztendeje. A szigetnek különben Újvárosi-sziget a hivatalos neve: de biz az csak Hirschfeld-sziget marad, míg el nem viszik átellenbül a Hirschfeldék gyárát. Látod, az öreg Hirschfeld még maga vakarta a bőröket a Duna-parton: ma többszörös milliomos és nagyisten Újvárosban. Tudod, a bosnyák háborúból ered a vagyon: volt is akkor valami kellemetlensége az öregnek; persze eltussolták… – szólt felelőtlenül.

– No de: Goldman utca!

A tanító nem látszott méltányolni Partos elszörnyedését.

– Ez semmi – mondta –, de jártál-e már Erzsébetfalván? Tudod hogy híják az ottani főutcát? Hitel Márton utcának híják. Tudod, mért? Mert egy Hüttl Márton nevű bankügyvéd…

A széles Hunyadi úton haladtak, s egy villanyos szerelőkocsi robogott el mellettük, piszkosszürkén s ásító nyílással közepén, amilyeneket a nép mukinak nevez. Kétoldalt tarka, bazárszerű, kis üzletek voltak: a zsidók künn álltak a boltajtókban, mint a polipok, megszólítottak mindenkit, aki a kirakatot nézte. Amott egy zálogház tárta nagy, szomorú, piszkos üvegtábláit, s egy cselédszerző intézet pettyegette szemükbe messze vigyorgó piros-kék-zöld reklámcsíkjait. Minden szemérmetlen volt és kiabáló. Egy piperés fiatal anya jött kicsi gyermekével: a gyermek kiszaladt a veszélyes kocsiútra; az anya csetlett-botlott, utánaszaladni: a divatos toalett, a szűk alj nem engedte. Két lány jött szembe velük: az egyik vakmerően hasított sötétkék aljból mutogatva pókháló harisnyáit; a másik, még egész kis csibe, térden felül érő háromszor fodros, fehér szoknyájában, fehér cipőben és harisnyában, jó erős térdekkel és lábikrákkal gázolt, mint egy fiatal strucc. Közöttük egy nagy fiú, egy igazi jasszképű gavallér, egy hosszú, döglött siklót vitt kezében.

Már alacsony házak közt haladtak a Duna felé.

– Itt csupa baptisták laknak – mondta a tanító.

Egy hosszú léckerítés mögött deszkahasábok és ölfák fantasztikus romvárosa terült: GREGORETTI FA- ÉS SZÉNTELEPE. ÉS az utolsó házban, egy szecessziós, modern városi házban, por közt, stílszerűtlenül BERCI BÁTYÁNK VENDÉGLŐJE s nagy koszorús cégtáblán fölötte: ÉLJEN A KIRÁLY! ÉLJEN A HAZA!

– A kikötő!

Hajók, kémények fehér, fekete színe. Por, széntörmelék, zsákok. Füst! Búcsúzó napfény. Avult köveken nagy vaskarikák piszkos ágya. A földön egy drótkötél számára való óriás faspulni, meztelen. Girbe fatörzsek, koromtól feketén, sivány folt füvek, keményre taposott, hepehupás talaj. Egy nagy gyár, gyárépületek csupasz falai, elfeketült, törött ablakokkal. De lentebb sejteni már, érezni a vizet, a Dunát, amint mossa, viszi le mindezt a sok piszkot a tengerbe, a Fekete-tengerbe! És túlnan, egy hegy, egy szép hegy a füst mögött, mintha Vezúv volna!

És a zaj, tutulás! És micsoda szag! micsoda bőrgyári szag!

A járásbíró mindent meglátott, ahogy csak a most érkezett láthat, szítta, szürcsölte a benyomásokat, mint aki egy izgató italt, undok bár, nem tud abbahagyni. Otthon, Szakolcán, de Pesten is, évek óta nem látott annyit, mint most ez egy délután. A Megszokás, a Restség és a Kényelem, három jó testvér, lágyan befedték érzékeit, hogy a világból mennél kevesebb juthasson hozzájuk. Mert nem Szem volt ő ez életben, hanem Száj, aki csak érdekeit figyelte – és az érdekei egészen kicsiny, kis érdekek voltak. De most ezek, eddig oly tiszták és egyszerűek, belevesztek a jövőbe s e furcsa város zűrébe, s a szegény, kis hernyószáj kétségbeesetten csucsorodott e külső piszokba. S amint rálépett a csúnya, nagy hídra, a sziget felé, ahol – ki tudja? – talán háza, saját háza s egész új élete rejlett a jövőben, úgy érezte, hogy a benyomásoknak e szemén, fülén, orrán betóduló sűrű árama megkapja, és magával ragadja az Ismeretlen felé, ahol panamás polgármesterek, hirtelen milliomossá lett zsidók, építkezések, üzletek, puha, élveteg zsidó asszonyok és érthetetlen tolongások várták.

– A polgármester csakugyan itt jár – mondta Kovács Endre, és Partos, nagy bámulatára – mert nem gondolta, hogy Pest mellett ilyet lát – egy valóságos négylovas hintót pillantott meg jobbról a híd mellett. És sötét ruhás urak csoportja ácsorgott tovább.

A sziget különben szintén nem volt valami üdítő látvány. Nagy kőkockák és heverő érccsövek nyomták szerte a szegény füvet, s monoton verő kalapácsolás hallatszott messzebbről. Az urak egy kerek medence előtt. Zöldes, békanyálas állott víz közepett, mintegy méternyire e talajvíz színétől, mélyre befúrt acélcsövek nyílásai.

Az urak egyike magyarázott:

– A csövek alsó vége – mondta – a Duna C pontján jóval alul van, s a lyukasztott alsó részét már az a tiszta, üde víz tölti be, amely a vízvezetéki csöveket fogja majd táplálni. Egy ily kerek medence, amint látni méltóztatik, az ekként befúrt acélcsövek egész kis csoportját foglalja magában. És mivel minden ily acélcső egy-egy kút első stádiuma: a medencét kútcsoportnak nevezhetjük.

Micsoda varázs volt ez? A száraz szavak – az idegesítő kalapálás hátterén – oly műszakiak; a bíró szót sem értett, és valósággal szorongást érzett, mint diákkorában a fizikaórán. Szavak, csövek, kövek – minden oly idegen volt neki; hogy kerül ő ide? A tanító azonban nagy hangon köszönt, pertu szólította a polgármestert, s az alázatosság és tolakodás különös vegyülékével sietett bemutatni „városunk új lakóját, volt iskolatársamat, Partos Kálmán járásbíró urat”, mint kinek ez legjobb jogcíme a közeledésre, s mint ki önkénytelen is dicsekedni való szerencsének érzi egy járásbíró barátságát.

Ah, de a polgármester az kellemes csalódás. Nem újvárosi típus. Fekete zsakettes; inkább alacsony; erélyes, de vidám, nyílt képű úriember, s barátságosan, házigazda módjára szorít kezet a bíróval: szokva a reprezentáláshoz, s látszik, hízeleg is neki, hogy minden új embert ő fogadjon először városában.

– Van-e már lakása a bíró úrnak? – kérdezte azonnal, s megkérte, keresse fel őt másnap a városházán, hol a tisztviselőtelep ügyében minden felvilágosítást készségesen megad.

– Egyébként a tanító úr, az én kedves barátom, el fogja kalauzolni a bíró urat a kiszemelt fundusokhoz, itt vannak pár lépésre; ugye, leszel oly szíves? – fordult Kovácshoz oly hangon, mintha az valóban neki tenne ezzel szívességet. – De ha érdekli az urakat, legyen szerencsénk, tekintsék meg velünk Újváros készülő vízműveit: mondhatom, érdekes látnivaló, kivált ily kitűnő kalauzzal – bókolt a mérnöknek.

A bírót ismét vonta a nagy masina, amerre nem akart és nem szeretett. A nagy kopácsolás mind közelebbről jött. Oly kísérteties volt mindez! Még a kedves polgármester is mintha izgatott lenne, mintha valakit várna, óráját nézte egyre, mintha gondjai volnának. S ez a meztelen munka mindenütt! Új „kútcsoport” elé értek, melynek számát egy nagy római hármas hirdette egy táblán.

– Ez is kezdetleges stádium – mondta rá a mérnök. – A vezetőcölöpök most veretnek be, és a szádfák beverésre előkészítve várnak. Érdekesebb lesz a következő, a második számú: ott most verik le a kutak szádfalait, hogy a jövő hét folyamán a betonmunka megkezdhető legyen.

Ah, itt a zaj fészke! Tompa ütések, egyhangú zakatolás, s közben egy-egy éles, metsző csengése a tömör acélnak. Ritmus, ritmus. Hogy rebegtek a gyér akácok poros lombjai! Két verőgép s két kéziverő dolgozott, s szürke munkások nyüzsögtek csoportosan, mint a nyárlevelek. Mily nagy Kényszer vagy Akarat szele rázza ezeket a csúf, szürke emberi lombokat? És kiáltások hangzottak, munkára hívó, jeleket adó, jelentő kiáltások – és – olyan idegen; ó, minő Bábel ez! A munkások idegen nyelveken kiáltoztak.

– Igen – mondta a mérnök. – Ezek tótok, a szomszéd csoportban olaszok dolgoznak. Az újvárosi poliglott munkásság!

– Egész Európából sereglettek ide, a szélrózsa minden irányából – szólt szinte büszkén a polgármester. – Azért olyan nagy itt a pauperizmus.

– És azért oly csekély a közbiztonság – toldotta a főjegyző, dr. Balázsy, egy szürke ruhás, fontos, keserű képű úr.

– Csekély a közbiztonság? – a szegény bírónak eszébe nyilallott Újváros rossz híre: a csibészek, a jasszok!

– Kérem – szólt a főjegyző, ki a város történetének megírásával foglalkozott. – Ezekről a csövekről jut éppen eszembe. Nemrég, a csatornázás alkalmával, sűrűn találtak embercsontvázakat, nagyon magasan, közel a föld színéhez. Furcsa világ volt itt valamikor. Hát iszen, kérem, csak gondoljuk meg. Tetszik tudni, hogyan épült Róma? A nagy Romulus ázilumot nyitott, menedékhelyet – no ugye? –, jött mindenfelől a sok csavargó, sehonnai, az üldözött gazemberek: és ebből származott a híres város, ennek a nyelvével nyomorgatják maig a gyerekeinket. Nem tom, Újváros eléri-e a Róma nagyságát: de a származásuk egészen hasonló. Tessék megnézni a népesedési görbéket: hogy szökött fel hirtelen ez a város: és máig sincs bejelentőhivatala. Nem világos-e, hogy minden kétes egzisztencia Budapestről ide húzódik? Gyülevész nép ez, bíró úr, a nagy városok söpredéke! én mondom, öreg újvárosi róka. Ázilum!

– A minisztérium sokallja a bejelentőhivatal költségeit. De azért – mondta enyhítve a polgármester – nagyon javultak a viszonyok, mióta villany ég, s mióta az államrendőrség vette kezébe a közbiztonsági szolgálatot.

– Ázilum! – ismétlé a főjegyző egy kézlegyintéssel: s mintha e latin szó oroszlánbarlangot jelentett volna, vagy a mesebeli mágneshegyet, amely magához vonja a szegény hajókat, s tömegükkel növekszik. Partos döbbenve eszmélt rá, hogy az ő egysége is élezni fogja a népesedési görbe ijesztő meredekét. Ó, ilyen helyre jutni! Szeretett volna búcsút venni, valami mentséget felhozni, menekülni: vissza! Pestre! a hotelszobába! egyedül maradni! szemrehányó levelet írni a feleségének! – De nem volt mentsége, nem volt akarata, ment, amerre vitték a többiek: ez a sok idegen arc. (Milyen nagy esemény volt Szakolcán egy idegen arc!) Ment, mintha álmában menne. A mérnök tudákos szavai, szavak és képek – kutak, csövek – tompán olvadtak egymásba lelkében – szivattyúhelyiség – első kútcsoport – a kutakhoz vezető csatornák betonozása folyik – a fenébe, mennyi szúnyog van itt – ó – egy épület – mely éppen (mondja a mérnök) a falegyent érte el, s a tető elhelyezésére vár: a gépház!

– Amott meg az igazgatóság épületei.

– Az is már eléri a falegyent.

– Dehogy – mosolygott a mérnök –, azok csak a pince szintjének alapvonalai: még mintegy három méter feltöltési munkálat is befejezésre vár.

Ó, szépen haladnak a munkálatok. E héten a csőhálózat lefektetett hossza már huszonnyolc kilométert ér el. Még a fagy előtt lefektetik a jövő évre tervezett csöveket is. Tetszett látni a Viola utcai víztornyot? Ott a kőművesek naponta tizenhétszer kerülik meg a falat. Lesz víz, jó víz lesz nemsokára. De a vízért árkokat kell ásni – a szélfújt port kell nyelni. -

A fenébe, ezek a szúnyogok!

5. §. A BÍRÓ A KÁRPITOSHOZ KERÜL, ÉS: A KÁRPITOS EMLÉKEIBŐL

A járásbíró végigszenvedett mindent. Mindig épp elmulasztá a menekülésre alkalmas pillanatot: s aztán nem is illett volna legalább némi érdeklődést nem mutatni. A polgármester végre is igen kedves volt hozzá. Ó, valóságos kultúrember ez! Mikor elváltak, még meghívta a Karcsa Ferus hangversenyére: a híres csodagyermek ma este Újvároson játszik (a városháza dísztermében: egy kitűnő író is kijön Pestről! „kultúra füzértánc nélkül”2 – jegyezte meg a polgármester), ó, valóságos kultúrember ez! Partos meg is ígérte, hogy ott lesz, ily ígéretek elvégre úgysem kötelezők. De amint a hídnál a polgármester még egyszer kifejezve örömét, hogy Újváros intelligenciája ily rokonszenves taggal gyarapodott, vidéki nagyúr módjára beült a négyeshintóba, a kocsis megigazította pokrócát, s Szabó János városházi szolga is elhelyezkedett hátul, megint csak egy gondolata volt: menekülni! egyedül lenni! nyugodtan meggondolni mindent! s el innen! – jaj! itt már villanyos jár: a sziget fölül össze van drótozva a felsővezeték hálóival – amilyet Pesten még csak külső sivárabb részeken láthatott –, s ami Újváros főbb utcáit végigvonta; jaj! itt már kezdődik ama külvárosi sivárság! A sors fonta hálóba ezt az örömtelen várost… Visz Pestig ez a villamos? – Köszönöm a szíves…

– Hát nem maradsz kinn a hangversenyre?

– Sajnos, nem lehet, dolgom van…

– De hát a telep helyét csak megnézzük; hisz kölyökidő van: vacsorára beérsz.

– Bocsáss meg, kérlek; köszönöm a szívességedet, nemsokára becsukják az üzleteket, majd holnap…

– Bevásárlásokat akarsz tenni?

– Nem; azazhogy… tudod, ha az ember költözködik… holnap vasárnap; át akarom húzatni a bútorokat, kárpitost keresek, egyenesen hozzá küldenem… hogy mire átköltözünk, kész legyen…

– No hallod! ha itt fogsz lakni! csak nem akarod Pestre küldeni a bútorokat? pesti kárpitoshoz? itt sokkal olcsóbb is… Újváros főfészke az ily iparosoknak… Ismerek egy nagyon derék kárpitost… és tudod, keresztény… egy fiatal kollégámnak az apja… Csak nem dobsz ki pénzt a drága pesti iparosra… s még hozzá külön kell fizetni a szállítást Pestről…

A szegény járásbíró kényszerült belátni, hogy régi konskolárisának igaza van, és – mivel csak ürügy volt neki az egész –, mint a tettenkapott, nem tudván felelni, néma megadással követte a tanítót vissza a Hunyady úton az Ampenszán kárpitos felé. Az izzadság csípte hóna alatt, keze idegesen forgatta a bőrtáskát. Már bábbá vált, védtelen engedte lelkére zúdulni az újvárosi hangok, színek bolond zuhatagát. Csak néha jajdult föl belsejében: s szinte babonásan rezzent át, hogy egy nyolcszögletes szürke bádogbódén, fehér meszelt alapon pisze mázolt halálfejet pillantott meg, két keresztbe tett csonttal. Alatta óvó betűket olvasott: Kinyitni életveszélyes; s azontúl lépten-nyomon újra észrevette a fenyegető bódét a pisze halálfejjel. És az embercsontvázakra gondolt, melyeket nemrég találtak a csatornázás alkalmával, közel a föld színéhez.

De nemsokára még gyászosabb irányt vett tűnődése. A bútorok áthúzását még tulajdonképpen nagyon meg kellett volna gondolni: rengeteg nagy kiadás lesz ez, és Partos most ijedve s rossz lelkiismerettel találgatta, mit szól majd hozzá a felesége. Az okos, kissé rideg asszony egyéb híján szinte lázas szenvedélyig vitte a spórolást, s férjének egyetlen önálló kiadását sem hagyta erős kritika nélkül, még ha maga is magában hasznosnak és szükségesnek ismerte is el. Ez pedig – amibe ő most ügyetlenségében meggondolás nélkül így beugrott – alapjában mégis luxusköltség; igaz, hogy neki régi vágya volt, de… végre a bútorok még megtették volna egy darabig a régi huzattal…

– Jankának sohasem volt érzéke a dolgok szépsége iránt – gondolta magában Partos. – Ha úgyis hurcolkodunk, kölcsönt is veszünk fel; miért ne essünk túl mindjárt ezen is? Kijut belőle, és egy füst alatt megy. Majd meglátom az árát, ha nagyon sok lesz, nem muszáj belemenni. Elvégre érdeklődni csak szabad… Az nem kötelez semmire…

Még egész világos volt: de már a légben fakadoztak a kis izzólámpák, s távolabb, a városház felé, egy éles, törött üvegű ívlámpa is szembevakított.

– Látod, ezzel is jócskán zsebelt a polgármester – fecsegett Kovács Endre. – A villanyvilágítással. Meg hagyta magát vesztegetni a társaságtól. A társaság ma is négyszázezer koronával adós a városnak: senkinek sincs eszében követelni. Ha megvolna még a lapom… Mert tudod, nekem lapom is volt… Milyen hatást tett rád a polgármester?

– Én… én nem tudom… kedves embernek látszik…

– Ó… nagyon kedves… ezzel tud mindenkit elkábítani. Meglátod, milyen karriert csinál még ez az ember… főispán lesz… kivált, ha ma a kormányra szavazott… No de akkor lesz itt egy kis kellemetlensége… Tudod, az újvárosi polgárság mind függetlenségi. Lelkes függetlenségi egytől egyig. Még Hersei is csak függetlenségi programmal mert itt fellépni képviselőnek… az öreg Hirschfeld fia… pedig az apja ugyancsak erős oszlopa a kormánynak… No, kíváncsi vagyok a Madár János szavazatára… ez az ember nagy diplomata. Az gyanús, hogy a Kerbolt nem volt vele… te nem ismered Kerboltot, az elnöki tanácsost: ez is egy olyan állás, tudod, amit a polgármester kreált a bizalmasának… Tudod, itt minden panama. Ez a Kerbolt mindig vele szokott járni… elválhatatlanok… de Kerbolt lelkes ellenzéki… s most nem jelent meg… Tudod, itt minden politika…

– Az is egy panamaember, az a Kerbolt?

– Dehogy, ellenkezőleg, egy puritán, igazi típusa a megalkuvás nélküli függetlenséginek, a becsületes, vasöklű tisztviselőnek, Kerbolt előtt kalapot emelhetsz, barátom! Persze, azt kérded, hogy lehet akkor a Madár János bizalmasa? de hát Újvárosban minden lehetséges. Tudd meg, hogy Kerbolt volt itt a bíró, mikor még nem volt „rendezett tanács”, mígnem a Hirschfeld-klikk megbuktatta. Itt semmire sem mégy becsületességgel. Meg kell adni, gavallér cselekedet volt Madár Jánostól, hogy maga mellé vette, állást kreált a bukott embernek, de ha azt hiszi, hogy most már minden politikai eltévelyedését az ő szeplőtelen hírnevével fedezheti… Erre jer, barátom!

Nagy, rút udvarba fordultak be: szurtos kislány zöld pléhkocsiban tologatott egy ordító csecsemőt, s a melléképület mellett piszkos deszkán hevert a fabakon, ég tudja, mióta, egy horpadt, poros, szomorú pincskalap. Hátul, a félszerben, régi, meztelen és nyúzott kanapék gyászos kacérsággal mutogatták belső darócukat, s némelyiknek fölmetszett hasábul törött rugók és szakállas kócok lógva meredeztek.

– Itthon van a papa, Treszka lányom? – kérdezte nagy hangon a tanító. – Mondd, fiam, hogy kuncsaftot hoztam – tette hozzá. – Kuncsaftot hoztam, Ampenszán bácsi! – kiáltotta. – Úgy ám! Nem felejtjük az öreg Ampenszánt, ha díszítőmunka kell a barátainknak!

– Isten hozta az urakat – tipegett elő a sovány Ampenszán, kissé bizalmatlanul. – Tessék beljebb fáradni. Mivel szolgálhat csekély személyiségem?

– Most beszéltem a polgármesterrel, Ampenszán bácsi – újságolta a tanító, mialatt Partos iparkodott a szűk ablak közelébe jutni, melynek legalább egy külön kis táblája nyitva volt; mert a szobában az avult ruhaneműek, zsúfolt mesteremberlakások tompa illata fojtott; nem sok örömet lelt ott sem, nagy szekerek zörögtek az utcán, az ablakdeszka egy szinten volt a kocsiúttal, a járdát köztük egy kikövezett mélyedés képezte, hol emberemlékezettől mindenféle szemét rakásra gyűlt. – Hallja, Ampenszán bácsi! Most beszéltem a polgármesterrel. Tudja már, hogyan szavazott? Tessék? Én sem tudom, de kutya van a kertben, én azt mondom, valami nem tetszik nekem… Tudja, a szigeten voltunk – folytatta büszkén –, megtekintettük a vízműveket, a polgármesterrel… és nem jött vele Kerbolt: ez jelent valamit! nono, feltétlenül jelent valamit.. az egy karakteres ember…

– A nagyságos polgármester úr nem fog az ellenzék ellen szavazni – mondta Ampenszán –, mert ez, kérem alássan, hogy így fejezzem ki véleményemet, nem is lenne előnyös rá nézve, ha szabad így mondanom.

– Ugyan, ugyan, édes Ampenszán bácsi! Mit tehetnénk mi, szegény független polgárok? Főispán lesz, majd meglátja, főispán lesz! Ránk se fog nézni többet!

– Meglátjuk, meglátjuk – felelt a kárpitos. – Ampenszán bácsi tudja, amit tud, kérem. Nemcsak a polgármesterségről van itt szó, tisztelt urak, olyan igaz, ahogy Istent hiszem.

A járásbíró az angyalos szenteltvíztartóra nézett, a szentelt barkára az ajtó mellett, a hímzett háziáldásra és egy nagy Krisztusra az ágy fölött, töviskoszorús, lángoló piros szíve kívülről volt ráfestve ruhájára. Két festett kezet is látott a falon, egymást fogták erősen és alattuk furcsa verset olvasott: Barátságunk köteléke – Legyen tartós és erős – Sírig tartó kivitelben – Legyen mindenikünk. – Künn egy gyár tutult, munkáscsapatok, apró, fekete táskákkal, lepték el az utcát.

– De ne vessék meg szerény helyiségemet, tisztelt urak – törölgette közben a székeket Ampenszán. – És ha szabadna kérdenem, mi járatban vannak a tisztelt urak?

– Bútoráthúzás, Ampenszán bácsi, egy egész bútorzat áthúzása – recsegett a tanító. – Ne mondja, hogy nem vagyok jó ember: jó kuncsaftot hoztam! Itt nem kell féltenie a pénzét: királyi járásbíró a barátom: érti? biztos fizető…

– Á, nagyon örvendek, van szerencsém. Ampenszán kárpitos vagyok – adta meg a módját egyszerre Ampenszán bácsi –, azazhogy tette hozzá zavartan a tanítóra sandítva – Ampenszán temetőigazgató… tegnap óta, kérem… mert kérem, hiába, vén csont… tetszik tudni, rosszul is ment az üzlet… fölhagyok már, kérem alássan, az iparral, és a nyugodalmasabb hivatalnoki pályát választottam… holnap ki is hurcolkodunk a temetőbe… Treszka te, mit bőgeted már azt a porontyot?

– Nem kell ezt bőgetni, bőg ez magátul is – dörcögött vissza Treszka az udvarról, és Ampenszán bácsi háborítatlanul folytatta:

– Tetszik tudni, mondom a polgármester úrnak: „Nagyságos polgármester úr – mondom, mert tetszik tudni régen ismer engem –, egy kis hivatal szükségeltetnék” – mondom, mert tetszik tudni nem olyan egyszerű mesterség az a kárpitosság, mint ahogy mondják, hogy: „Kárpitos! Mi az, kárpitos? az semmi! azt a gyerek is tudja!” – nem úgy van az kérem! mert ízlés kell ahhoz! már csak az anyag megválasztása is, kérem – nem tudja azt akárki! ha nem is olyan mutatós munka, kérem, mint aki a gyalut vonja egész nap, vagy a vasesztergát aki forgatja: tessék elhinni, azért munka is kell ahhoz, mert ott van, kérem, mindjárt a különböző szövetek vágása, a szabás, kérem, ott van a szögek elhelyezése, kérem, a matracok tapecírozása: hát mondom, kérem: „Nagyságos polgármester úr, az én vén csontjaim ezt nem bírják tovább, nagyságos úr: aztán tetszik tudni, élni is kell valamiből, az üzlet mindig rosszabb, a segédek, kérem, egyre csalják-lopják az embert – a mai világban kérem, mind olyan fölvilágosodott: hát mondom, kérem –, nagyságos úr…” „Ampenszán barátom – mondja a polgármester, mert így szólít kérem –, Ampenszán barátom, legyen nyugodt, gondoskodni fogok az ügyéről: maga ezt meg is várhatja tőlem” – mert igaz is, kérem, mert mi, független iparosok, tettük őt polgármesterré, kérem, vagyis abban az időben még bíróvá, kérem, és tisztán hazafias kötelességérzetből, tetszik tudni, és nem mondhatom, hogy áldozatok nélkül, kérem alássan: mert szegény iparosnak az ideje nem potya…

– Úgy ám, Ampenszán bácsi, megvárhatja, meg bizony – kapott mohón beszédébe a tanító –, ki spriccerezett annyit a hazáért, mint Ampenszán bácsi? ki szónokolt egész estéket a Vnukban? Azt sínyli a mestersége is, elhiheti nekem, nem törődött vele eléggé, gyónja meg, úgy, ahogy van…

– Hát bizony mi tagadás benne, az alkotmányos költségek szép pénzt megettek bizony: mert tetszik tudni, az ember tartozik a társadalomnak, és a kötelességérzet megnyugtató tudata élteti a honfiszíveket, kérem: mert, kérem, az ember előbb polgár és azután, kérem, kárpitos, mondjuk kérem: vagy járásbíró – no nem igaz, kérem? ha szabadna így kifejeznem véleményemet, kérem…

A szegény járásbíró ezalatt tűkön ült. A szoba fojtott levegője, az Ampenszán végérhetetlen fecsegése, mely mint valami monoton mintás durva gyári szövet tompán kárpitozta a kétes csöndöt, a fülébe ragadt város zaja s mind az átgázolt, sok tarka sivárság, a kényszerült ragadtatás tehetetlen érzete, s tervei, az előtte álló változások, s merész beugrásainak ijedt tudata: mindez valami rezignált kábasággá olvadt benne össze… szeretett volna éket verni a beszélgetésbe… hisz ha Ampenszán most temetőigazgató… ki tudja? halvány remény pislogott fel benne… talán el se vállalja a munkát… de nem tudott kérdezni… de nem tudta siettetni a dolgot… mélán ült megint az idegen környezetben, nézte a csodálatos, valóban kárpitos lakásába illő függönyt a vakajtó előtt, s az asztal tetején keresztbe fektetett nyers kanapévázat, melyen az ár és kis kalapács hevert a szögecsskatulyával, ki tudja, mikor abbahagyott munka emlékei… Az utcáról különös, rohadt esti szag ülepedett. Egy autó, már égő szemekkel, pöfögött el, mint egy jelenés. S benn az a két kellemetlen ember szinte elfeledkezve róla keseredetten hápogott tovább, s szidta a polgármestert.

– Hát iszen, kérem, ha elhanyagoltam a mesterségemet, az is tetszik tudni, ővégette esett, és ha juttat nekem valamicskét, az csak jogos fizetség; no nem igaz, kérem? hogy tetszik…? richtig… renumeráció…

– Legyen nyugodt, Ampenszán bácsi! ha magát jutalmazza, Ampenszán bácsi, mindenki csak örülhet, hogy egy derék iparost ér a kitüntetés… nem úgy, mint az a sok ingyenélő a városházán…

– Mert igaz is, kérem: én nem hagyom magam megvesztegetni: Ampenszán nem hagyja magát megvesztegetni! a független polgárság, kérem, nem hagyja magát megvesztegetni! azért mondtam, kérem, az imént is: ha a nagyságos polgármester úr, kérem, bátorkodik, kérem, ha szabad így kifejezni véleményemet, az ellenzék ellen szavazni, kérem, a hazafias kötelességérzet tudata…

– Arany szavak, Ampenszán bácsi, arany szavak: de hiába, nem árt annak semmi: édes Ampenszán bácsi: nincs igazság a földön, én mondom magának! látja, vegyük csak az én esetemet: milyen rég kiszemelt igazgató voltam, ugye, maga tudja? és közbejön ez az ember, és kineveznek igazgatónak egy kicsodát? egy senkit! aki csak fél éve van itt a városban…

– Én csak egyszerű iparos vagyok, kérem… azazhogy… egyszerű temetőigazgató… tessék csak elhinni… Ampenszán bácsi tudja, amit tud…

– Ugyan már, Ampenszán bácsi! Nem árt annak semmi! Főispán lesz, meglátja, főispán lesz…

A szoba nagyon sötétedett, egy utcai izzólámpa, hosszú póznájáról, éppen besütött az ablakon, ott künn recsegő talyiga ment, az udvaron bőgött a gyerek, a konyhában a búcsúzó kárpitossegéd szedte össze cókmókját, s kuplét énekelt hozzá, míg Ampenszánné asszonyság szigorú szemekkel őrködött rajta, hogy mit tesz a ládába, a nyúzott kanapéváz rejtelmes kínpadnak látszott a sötétben. A járásbíró, bot, kalap a kezében, állva, türelmetlenül, hallgatta a beszélgetést.

– Hát maga még életében a temetőbe költözik, Ampenszán bácsi? – tréfált a tanító.

– Miért ne, kérem szépen? Jó csöndes hely az.

Az egyetlen csöndes hely ebben a városban.

6. §. MELYBEN ÚJVÁROST A TURTELTAUB UTCA FELÉ ÉPÍTJÜK KI,
ÉS: A TANÍTÓ EMLÉKEIBŐL

Mozi. Ó, micsoda rettenetes mozi, éles kiáltó, takaratlan fény, véres plakátok rémképei! Húsz meg húsz vörös-fehér műsor kockásan kiragasztva tarkán, és gyerekek nyomják az ember kezébe. Mily tömeg az utcasarkon, mily rikító olcsóság! Az ember önkénytelen a zsebébe tapint. Mit lesnek ezek itt?… Megálljunk!… Hogyan? Ah, ez a Kovács mily rettenetes ember! Egy pillanatig nem szűnik beszélni. Ha nem beszéli tele a fejét, talán nem ment volna bele… a bútoráthúzásba… A kárpitos is… azzal a fecsegéssel… Hogy ez lesz az utolsó munkája… Hogy a temetőben is meg fogja csinálni… És ami a legrosszabb, előleget adott, túl nagy előleget… hogy a szövetet beszerezhesse… addig is, amíg a bútorok megérkeznek… Mit szól majd Janka hozzá?… Ilyen emberek! Jaj! Csak ennek az ívlámpának az üvegje ne törött volna el! Hopp! Villamos! Elvakul itt az ember…

– Bécsi eredmény!

– Á, a járásbíró úr, van szerencsém! Legalább bemutatom mindjárt a hivatalfőnökének… még nem ismeritek egymást?… az új járásbíró…

A járásbíró úgy megrezzent, mint a szökött fogoly, aki börtönőrével találja magát szemben. A polgármester volt, Borcsai táblabíróval, a járásbíróság vezetőjével… Valóban, Partos ismét nem futhatott vissza Pestre… a hivatalfőnökével csak illett néhány szót váltania… és mentegetőznie… hogy ma mindjárt nem jelentkezett…

Olyan volt már ez, mint a lidércnyomás! És a táblabíró rögtön hítta, vacsorázzanak együtt a Vigadóban – az újvárosi Vigadóban – és menjenek el a hangversenyre.

– A bíró úr már úgyis ígérte – szólt a polgármester.

Ha futhatna! futhatna! ha mondaná, hogy beteg, hogy eszébe jutott egy pesti randevú… lehetne… de… olyan ez már, mint a lidércnyomás!

Az újvárosi Vigadó – megint, megint egy bábeli épület, még alig befejezve, még a kövezet hiányzik előle – ijesztve tárta elükbe ötszögletes, óriás üvegeit; kávéház, vendéglő, minden vadonúj, ragyogva csiszolt csillárokkal… De körül micsoda por!

A tanító azonban, Kovács Endre, szökött, és sorsára bízta a szegényjárásbírót. Ez a társaság nagyon is előkelő volt neki: feszélyezve érezte magát hangosságában, és ezt az egyet igazán nem szerette. Már alig vágyott egy másik társaságba, kisebb fény közé, ahol kedvére ihatik, lármázhat, és szidhatja a polgármestert. Egy mélyebb és sötétebb rétegből való hal volt ő ebben a tengerben, s alig várta már, hogy lebukhasson ismét a mélyebb és sötétebb rétegekbe. Elhaladt még egyszer a mozi előtt: az éles, plebejus kék fény még megvillant egyszer plebejus alakján: aztán befordult egy homályos utcába, nem messze attól, ahol a kárpitos lakott. A villanylámpák monoton távolságban vetették árnyát hátra, majd előre, előre, majd hátra a sárga házak ismert hajlásain: egy alacsony, csipkés ablak mögül rákopogtattak az üvegen, a fűszerüzlet csengő, lépcsős ajtajában majdnem nekiment egy kisleánynak, aki óriási spirituszospalackot tartott a kezében. A tanító mosolygott magában, elgondolta, miket magyarázhatna itt a bírónak, ha vele jönne. Valaha ez volt a Goldman utca, de a város fejlődött, az utca elmaradt, sötét maradt: bizonyos hölgyek is megtelepedtek benne, s egy szép nap a tanács méltatlannak ítélte Újváros község szervezőjének tisztes nevéhez. Ekkor lett Turteltaub utca, a hely első telepese, Turteltaub, sváb szőlősgazda után: a zsidó klikk malíciájából bizonnyal ez is, mert az antiszemiták Turteltaubot szerették a város alapítójának tekinteni.

Aki váratlanul régi iskolatárssal találkozik, egyszerre új színben, szinte kívülről pillantja meg a saját életét, egész környezetét, melyet a megszokástól már-már alig látott. A tanító megérezte, hogy elsüllyedt városrészben jár, hogy ezt az egész réteget, melyben él, más, fényesebb rétegek, föléje rakódva, régen mélyre nyomták. Az esti harang szólt – a hangosabb utcákban nem lehetett hallani –, és itt olyan volt, mintha tenger fenekén elsüllyedt harang szólna.

Egy mészvedlő, piszkos, alacsony házban volt a Vnuk-féle kocsma.

Sör- és pörköltszag áradt az ajtóból, fölváltva kellemesen a „büdesgyár” enyvszagát, mely különben a Turteltaub utcát elöntötte. A szűk söntésben munkások tolongtak a bádog merítőasztal előtt, melynek horpadékaiban tavakat csinált az elfolyott híg sör. Többen egy kerek asztal körül ültek, németül beszéltek, de közben magyarul énekeltek egy orfeumkuplét.

– Osztrák munkások – formulázta magában Kovács, akinek éltető hiúságaihoz tartozott, hogy minden ilyesmit tud. De most ez a fölényérzet sem hangolta jobban, s miközben bement, egyre arra gondolt, hogy visszafordul: csak akarata késedelmezett a megszokás elleni parancsot kiadni. Azelőtt büszkeséggel töltötte el, hogy beavatott és bejáratos a belső ivóba, melynek létét a lármás söntés mögött idegen nem is sejti: de most ez is elsüllyedt emberek elsüllyedt tanyájának tetszett.

– Elkeseredett tanítók és tönkrement iparosok – gondolta világosan, benyitva a füstös szobába, hol hangos beszéd folyt a borfoltos abroszok fölött. Pedig ezúttal dúsgazdag vendég is ült az asztalnál: Gruber, az öreg pék, aki, mióta veje lett egy híres festő, csak ritkán ereszkedett le közibük, panaszkodni olykor, ha a vő könnyelmű költekezései vagy valami új adó elkeserítették közismert smucigságát.

– Köztisztasági járulék; ki hallott már ilyet? – zsörtölődött. – Kérem, a vármegye maga is aggályosnak tartja. Kérem, a mai közgyűlésen felolvasta Balázsy a törvényhatósági bizottság leiratát: az, kérem, csak a szemétkihordási költség megállapítását mondja ki jogosnak.

– Mégis megszavazták, ugye? – kérdé keserű fölénnyel Kovács.

– Kérem, a polgármester polemizál, azt mondja, a járulék nem adó; hát mi az isten csodája, kérdem, ha nem adó? mindegy, neki nem adó – fölteszi a kérdést, végignéz; nem mer senki ellentmondani.

– Az a baj, kérem, hogy az iparosság hagyja magát az orránál vezettetni, kérem – szólt bele Ampenszán –, ha szabad így kifejeznem véleményemet, kérem. Mert nagy erő van, kérem, az iparosságban… Csak tetszik tudni, maga sem tudja erejét…

Kovács szinte megdöbbenve ismert rá, hogy ezek a Madár János szavai: hányszor mondta el ugyane szavakat, ugyanennél az asztalnál az ifjú Madár János, aki akkor még maga is idejárt közibük. A tanító önkénytelen valami dühös bámulattal és tisztelettel gondolt erre az emberre. Ó! Ez valóban fölismerte az iparosságban rejlő erőt: és arra használta, hogy önmagát emelje föl vele: és lábbal tapodja őket, mint a lépcsőt. Ó! Ha a kőnek lelke volna: mily szemrehányólag nézne a lépcső köve a fölhágó láb után! Kovács agyában hirtelen felhajtott bor kezdett működni, és zavaros érzelmek kergették benne egymást.

– Eljön-e Nagy-Tatár? – kérdezte. Nagy-Tatár, az újságíró, biztos ott volt reggel a megyegyűlésen: tudni fogja, hogyan szavazott a polgármester. Ezek az újságírók mindenütt ott vannak. – Eljön-e Nagy-Tatár? – Hogyne jönne. Hiszen mind azt várták. Feszülten várták, nyomott hangulat volt a szűk kocsmában. Az asztalon az Újvárosi Napló vezérhelyen zord betűkkel hirdette: „Újvároson készül valami. Vihart jósolunk!” Vihart! Kovács megpróbált beszélni, hencegni a vízművek megtekintésével, kommentálni a Kerbolt távolmaradását. De elfojtódva hallgatott el megint. Kísértetes kocsma ez! A levegő sűrű volt, az alacsonyan függő gázlámpa nagy hőséget árasztott, és Kudora, a Kovács öreg kollégája, kicsattanó vérvörös arccal, szótalan ült helyén, mint ahogy még ült abban az időben, a spriccerpárt fénykorában, amikor még az ifjú Madár is idejárt. Ő nem törődött a város dolgaival, őt nem érdekelte semmi – csak ivott, ivott rendületlenül.

– Tessék már hazajönni, kihűl a vacsora – mondta egy kislány, aki félénken sompolygott be az ajtón.

– Mindjárt jövök – dörmögte Kudora némi bűntudattal, de azért ivott tovább, Kovács szédelegve nézett körül a füstben és zajban. Hazamenjen? Csak megvárja Nagy-Tatárt! Mit csinál rosszkedvével az öt gyerek és savanyú asszony közt? És kellemetlen érzéssel gondolt rá: szegény, az hogy fél tőle, dehogy merne utánaküldeni! A söntésajtó felé nézett, az üvegkalitkára, ahonnan Mariska hajdan, a szép Mariska – Vnuk Mariska – dirigálta a csaposfiút. Hol vannak már azok az idők! Azóta Mariska is férjhez ment, egy városházi iktatóhoz, reménytelen hagyva a fiatal Ampenszán tanítót, az Ampenszán kárpitos fiát: az öreg Vnuk pedig mindig a vendégek közt kártyázik valahol – az üvegkalitka árván maradt. Kovács melankolikusan nézett arrafelé, s egy nagy bausztos^3 alakot látott belépdelni, dupla orral, nagy borjúszemekkel a pápaszem alatt, s furcsán tapogva jó vaskos botjával. Ez nem változott, ez jön pontosan, nyolc után, egyenesen pesti kávéházaiból.

– Alig billent ide. Azt hiszi tán, mi is tanárai vagyunk – dörmögött Kovács. Ah, bah, újvárosi kultúra! Ez a vastag úr, híres pofozó különben, Kárász Gábor, az újvárosi magángimnázium tulajdonosa, ni, hogy lenézi a szegény tanítókat s e „politikus csizmadiákat”, az egész spriccerpártot: s mily méltósággal ül a másik asztalhoz, a sörpárthoz, hol már tanárai alázattal várják. E komoly urak, társadalmi s kulturális fölényük tudatában, megvetik a kicsinyes, helyi politikát.

– Csak porcelán tálcácskán, barátom, csakis porcelánon! – telepszik le Kárász. – Mariska sohse hozta másképp: már tudta, hogy másképp meg nem iszom.

– Pedig gusztusosabb a szőrpamacsról, igazgató úr – feleselt egy fiatal tanár (ki rühellt kissé e hírhedt intézetben tanítani, hol szabott áruk volt a bizonyítványoknak, s lelkiismeretét avval könnyítette, hogy iparkodott mindig kellemetlent mondani a tulajdonosnak. Az igazgató urat gúnyosan hangsúlyozta, mert Kárász nem volt voltaképp igazgató, nem lévén meg a képesítése: tartott minimális bérért egy stróman igazgatót, az öreg Pacókát, ki álmosan itta mellette a sört, s mindent csinált, csak nem igazgatott).

– Szőrpamacs? pfuj, fiatalember! hiszen azon rajt poshad a hab! Akkor már inkább pléhtányérról iszom.

– No, pléhtányérról meg sem innám – szól Hábertó rajztanár. – Micsoda anyag az a pléh? Az nem anyag!

– Legjobb egyenesen az asztalra tenni – mondta csöndesen az öreg Pacóka!

Hányszor hallotta Kovács ugyanezt a vitát! Újvárosi kultúra! Hányszor élceltek rajta az ifjú Madárral! Az ifjú Madár, akkor kishivatalnok a Belügyminisztériumban – Pestről érkezve ide naponta, előkelőbb és jobban öltözve, mint a többiek – gyakran átült a tanárok asztalához, s kész élcekkel jött vissza. – Hányszor elmondták a régi anekdotát: „Apropó, a lovamnak nem állítanának ki az urak egy bizonyítványt?” „Pardon, mi csak szamaraknak szoktunk.” – Kovács is akkor még fiatal, ambiciózus, kiszemelt igazgató – három oklevele is volt: a méhészetit is megszerezte – egészen másképp fogta fel a dolgokat, mint manap. – Itt minden panama! – Kultúra? Eszébe jutott kiszemelt igazgatóságának története, és mérhetetlen keserűség töltötte meg szívét. Ah, Madár János fönn ül a városházán, és milliókat rak zsebre! Ez a sörös svindler meg itt…

Ampenszán egy rund spriccert fizetett új állásának örömére. Holnap már kiköltözik a temetőbe. Jó csöndes hely az. Nagyon szép lakása lesz.

– A polgármester szerezte neki, de ő nem hagyja magát megvesztegetni.

– Hisz nem smucig a Madár; könnyű neki… a város pénzéből!

– No, azt nem lehet tagadni – szólt Christián bádogos –, hogy nagy érdemei vannak a város körül. Újváros végre is mindent neki köszön: a vízvezetéket, a villanyvilágítást, a vágóhidat…

– Érdemei? – kiáltott Kovács. – Panama. Mind panama! Itt minden panama!

A Kudora kislánya megint besompolygott nesztelen az ajtó felől.

– Tessék hazajönni, azt izeni a mama, hogy nagyon beteg.

– Mindjárt jövök – szólt Kudora vörösen. – Mondtam már, hogy mindjárt jövök. Ez mégis disznóság. Nem elég, hogy mondtam már, hogy mindjárt jövök?

7. §. A TANÍTÓ EMLÉKEIBŐL(FOLYTATÁS, MELYBŐL AZ OLVASÓ JOBBAN MEGISMERI A SPRICCERPÁRTOT ÉS A KÍSÉRTETES KOCSMÁT)

Évek, évek, hogy be vagytok néha zsúfolva egy estébe és egy kis szobába! Nem kísértetes kocsma volt-e ez? Eleven emberek kísértetei lestek a fülledt melegben, vártak egy varázsszavat: Újváros holt múltja, mint eleven átok leste a jövőt, a furcsa varázsszavat: „Hogyan szavazott a polgármester?”

– Nagy-Tatár tudni fogja. Ezek az újságírók mindent tudnak.

Hallgattak, nem volt már mit mondani. Csak az öreg Vnuk kompániájából hallatszottak a kártyaszavak. Késő volt. Vnuk is már vacsorázva, bevonult ide, belső termébe, meghitt társaival. Az ócska óra recsegve ütött, mint egy köhögés. Kudora is köhögött, vörösen. Mindenki panaszaira gondolt, élete sérelmeire, kedves hazugságaira, melyekkel hibáit erénnyé festette. A múltak lassan megtöltötték a szobát. Ampenszán előtt felesége állt, a kardos asszony, üngben és sötét alsószoknyában, a pénzről beszélt, a züllő üzletről, az időlopásról, a mihaszna spriccerezésről: s a kárpitosban félve rebegtek várospolgári kötelességei. „Hát te azért a Madárért tönkrejuttatod magad?” – kérdezte sokszor az asszony. Ó bizony, Madárért! – A gazdag Gruber pék vejének, a híres festőnek pezsgős vacsoráira gondolt és az új adóra. – Kovács tanító megint a Csobán előtt állt, dr. gyéresi Csobán Ákos minisztériumba berendelt tanfelügyelő előtt, aki ásított, nyújtózott szürke zsakettjében, leereszkedően bizalmas volt, fáradtságot szenvelgett, fontoskodva kérdezte, melyik részét választaná az iskolának, mert az újvárosi iskola nagy már, lehetetlenül nagy már, és a kegyelmes úr az ő indítványára ketté akarja választani: Kovács van kiszemelve új igazgatónak.

– Én voltam kiszemelve! Innen gáncsoltak el, Újvárosról! Itt minden panama! – Kovácsot elöntötte a visszakérődzött felháborodás. Valóban nőtt, nőtt az iskola, a kis csibészek majd fölvették Újváros utcáit, a szaporodó osztályokat bérházakban helyezték el: és ki építette a bérházakat? a régi igazgató (a református pap) és maga Pósa tanfelügyelő építették, valóságos konzorciumképpen és aztán bérbe adták önmaguknak, az államnak. Nekik érdekük volt a status quo. Hallgatni kellett volna, ne is sejtse a tisztelt szövetség, miről van szó! – De persze az én hülye nyíltságom! – Kovács sóhajtott. Egész életében az volt a baja, hogy nem tudta befogni a száját.

De hát ki fogta volna be száját a Vnukban? Még a vén Gambrinus-plakát is panamák fölött látszott hunyorogni. Kovácsra egyébként senki sem figyelt: itt most csak egy téma volt: Madár János.

– Mit beszélnek? – dörmögött az öreg Gruber, a fogvájóval végigdögönyözve avult ínyhúsát. – Maguk tették őt polgármesterré! A spriccerpárt tette őt naggyá, annyi szent!

Előkelőségében magát nem is számította már a spriccerpárthoz.

– Gondolhattuk mi, kérem? – kérdezte Ampenszán. Ah, igen, gondolhatták? Ki volt hevesebb ostorozója a panamáknak, mint épp Madár János? A tanító fulladva kapott a szóba: akkor is, akkor is! S tovább mesélte a történetet, inkább csak magának: összeröffentek a panamások, s neki Madár János hordta a részleteket: ő mindent tudott, minden érdekelte. Hogy jött a Vnukba a hírrel, hogy: nagy az ijedtség, az iskola igazgatói irodájában késő éjekig világos ablak mellett folyt a munka, szedik rendbe az elmulasztott könyveket, számadásokat, nagy bajok lesznek itt. A tanfelügyelő is ott egész este, pedig máskor nagy ritkán toppan haza Pestről az utolsó villanyos előtt (úgy is híják ezt: Pósa szekere)… (Holott gyökeres újvárosi lenne, idevaló születés, háztulajdonos, sőt az őstelepes Turteltaubnak a dédunokája.) Beszélte Madár, hogy váltókat is hordoz a városban, pénzt akar teremteni, ki tudja mily hiányok pótlására! S aztán nem Madár volt-e az, aki még écát is adott neki – neki, Kovács Endrének –, mikor ez a vén, ravasz Pósa beugratta a lemondásba? Megint elöntötte a keserűség… Igen, rászedték, beugratták. Ez a Pósa magához hívatta, mily mézes-mázos volt, mily nyomorultan mézes-mázos kétségbeesett hazugságaival! „Kedves barátom – mondta –, nézze, a katolikusok felzúdultak, hogy a második igazgató is református legyen: nézze, lépjen vissza, kérem, a község békéjének érdekében…” Ilyen naiv embernek nézte őt! és ilyen naiv is volt, hiába: szörnyű hírük volt a katolikusoknak, már grasszált akkor ez a hecckáplán Kercz, akiről az az anekdota járta, hogy a párzó kutyákat botjával választja szét az utcán. Madár az nem volt naiv, az mindjárt tudta, miről van szó, kik ezek: „Menj el Ketykóhoz, a plébánoshoz – mondta –, hisz a zsidók tették plébánossá. De reggel jókor menj: mielőtt még Pósa bevinné lemondásodat a minisztériumba.” Madár átlát a szitán, azért is vitte oly sokra, nagy diplomata…

Az öreg Kárász fölkelt, és kicsoszogott a vendéglőből, de a Nagy-Tatár, akit vártak a hírrel, még mindig csak nem jött. Nagy hallgatásba merültek megint. Kudora egyszer csak elkékülve lefordult a székről.

– Mi az? Az istenért?

– Hogyan? Mi volt az? Semmi, semmi – dörzsölte Kudora a homlokát, és egy kisvártatva már megint úgy ült ott, és ivott, mintha semmi sem történt volna.

Ampenszán az üzletről beszélt, még most sem tudja abbahagyni, ragaszkodnak a régi iparosokhoz, ma is kapott egy új nagy rendelést, melyet becsületből el kellett fogadnia. S megcsörgette zsebében a járásbíró pénzét, amit letagadott a felesége előtt. Kovács azonban rendületlenül mesélte tovább a históriáját… a reggelt, amikor Ketykónál volt. Várnia kellett, még ágyban találta, ezért nem aludt ő egész éjjel, ezért volt fönn már ötkor, hogy el ne aludjon! No, gondolhatni, hogy ideges volt: ha nyolcig nem fogja meg a tanfelügyelőt, meg nem kapja többet: ha egyszer fölült a pesti villamosra, ütheti bottal a nyomát. A kis molett gazdaasszonnyal, aki az időjárásról beszélt, szeretett volna gorombáskodni. Hogy alhatnak a papok ilyen soká? Nem kell neki misézni? Ó! Mily türelmetlen nézett ki az ablakon, az órára, a nagy új templomra, mely tarka, sablon festésű ablakaival s fél tornyával csonkán meredt a poros téren, a bazárok előtt! Ennek az egyik tornyát is ellopták. Ki tudja, nem a pap zsebében van-e? Újvárosi templom ez, sorsjátékkal szerezték rá a pénzt. Ah! És hogy jött végre Ketykó Máté, messziről nevetve, szeretetreméltóan, s hogy akadozott ő, hebegett, hogy vonta szét a pap ámulva vidám szemeit… Mintha most is hallaná hangját:

– Hát, kedves Kovács úr, nem katolikus? Én bizony azt hittem. Hisz mindig a templomban látom a gyerekekkel…

Ampenszán fecsegett, az óra ismét ütve recsegett: „Botrány – panama”: mintha ezt recsegné. Már az öreg Pacóka is hazakészülődött, a spriccerpárt még mindig együtt ült, várta a bűvös hírt: „Hogyan szavazott a polgármester?” Kovács azonban mindjobban múltjába mélyedt. Milyen izgatott reggel volt az. Pósát már nem találta… Szaladt a kávéházba levelet írni neki… postára… expressz ajánlva… vonta volna vissza a lemondását… de Madár hozza ám a Budapesti-t: a tanügyi rovatban megkékceruzázva a neve, nagy dicséretekkel: önfeláldozása a felekezeti béke érdekében! Ah, mintha ma lett volna! Fut a minisztériumba: a protektora szabadságon; Csobánnál előszobáz vagy két óra hosszat: végre hidegen kitessékeli: ó, hogyha rágondol! Most már világos előtte a dolog: ez a fecsegő ember is orrot kapott elhamarkodott intézkedéséért, ezt az orrot adta neki tovább…

A várakozások, szaladgálások, izgalmak keserű emléke egészen eltöltötte. Melege volt: fölhajtott még egy spriccert. Érezte, hogy vörös foltok gyulladnak az arcán. Madár Jánosra gondolt. Mily kedves volt mindig ez az ember, hogy tudott bizalmat önteni bele, milyen tekintélye volt előtte: elvégre ő is minisztériumban dolgozott! S hogy adta az előkelőt! Egy szóval sem mondta, hogy nincs befolyása… Szép fiú volt és imponáló: Mariska is az üvegkalitkából sokszor lesett rá titkon, míg a rugós ceruzát nyomkodva, szórakozottan hallgatta ki kisöccse leckéjét. Mindig jól öltözött ez a Madár János. Miért is ereszkedett le ide közibük? Kisgyerek kora óta járt ide, még az apja hozta, a rakoncai bíró, ha olykor a vásárról betért. Az is olyan ügyes ember volt, az öreg Madár, igazi parasztész, szép szál magyar különben, Pesten is ismerték, egyszer Blahánéval táncolta a csárdást a rakoncai csárdában. Úgy tudta a fiát bejuttatni a minisztériumba. S a fiatal miniszteri hivatalnok nem restellt esténként tanítókkal, mesteremberekkel spriccerezni! Kovács majd szétfeszült a belső méregtől. Most világosan látott. Ez az ember épp azért szerette a társaságukat, mert alacsony volt, mert itt ő volt az első, legkülönb: a minisztériumban biztosan utolsó volt. Ez az ember uralkodni született, parancsolásra, tekintélyre. Ah, micsoda alacsony eszközök voltak ők neki! Az elkeseredésüket, a lelkük mérgét használta emelőnek… mint az övét is… aztán kijátszotta…

„Botrány – panama” – köhögött tovább az öreg óra változatlan. A kártyaasztalnál veszekedés támadt. A füstöt vágni lehetett. Kudora nyílt szemmel aludt, bután, mint az ópiumszívók barlangjukban. Az öreg Gruber pék megint a köztisztasági járulékról beszélt.

– A város maga csinálja a piszkot a mindenféle ásásokkal, építkezésekkel. Köztisztaság! Mi az? Nem kell az senkinek Újvárosban! A munkásság írásos tiltakozást nyújtott be. Az a zsidó, Svarc Jenő, kérte, kérem, a tiltakozás felolvasását. Azt mondja Madár: „Ehhez nem járulhatok hozzá – azt mondja –, ily tiltakozással meg lehetne akasztani a tárgyalások rendes menetét.”

– Ez, kérem szépen, mi ez, kérem szépen, ez állásfoglalás az obstrukció ellen, nincs igazam, kérem? – politizált Ampenszán.

– Igazi Napóleon – dörmögte a tanító.

– Mégis a munkássággal, tessék elhinni, az úgynevezett munkássággal nem lehet másképp bánni – szólt a sovány Christián bádogos, a keresztény Iparoskör főembere. Tessék elhinni, mi iparosok tudjuk. Mi az a munkásság? egypár szájas zsidó…

Mind egyszerre beszéltek, munkaadók, elkeseredve a segédek éretlen szocializmusán. Azt az egyet meg kell adni a polgármesternek, az ily elemekkel keményen elbánik. Kovácsnak megint a régi jutott eszébe, a spriccerpárt őskora, az első nagy elkeseredések. Újváros amerikai stílben nőtt hirtelen, nagy házak gombamód bújtak ki a földből, kétes forrású nagy vagyonok kezdték éreztetni hatalmukat. Iszonyú gyárak dugták föl kéményeiket szinte egyik napról a másikra, s viszont a munkások lapokat alapítottak, s nagy szervezetekbe tömörültek. A munkabérek rohamost drágultak, s a munka kevesbedett. Az iparosság a két nagy malomkő közt ijedve érzé a város kormányát is kisiklani kezéből.

– Újváros egy zsidó klikk markába került – mondták akkor a Vnukban. Hányszor ismétlé Ampenszán ugyanazt a szónoklatot: még ma is fülébe csöng:

– Mert úgy van az, kérem, tisztelt urak! Mert valamint a folyóvizekben látjuk, kérem, hogy a nagy halak megeszik a kis halakat…

– Igen, mert a kis halak hagyják magukat – ütött az asztalra ilyenkor Tóth István, magyar ruhás, régi gombkötő, azóta rég meghalt. – Én, kérem, jól tudom, suhanclegény koromban, mikor Újvárosba kerültem, ez volt az iparosok paradicsoma, szabad ipar volt itt, kérem, szabad kereskedelem, céhek formálását, privilégiumok szerzését nem tűrte a gróf, föl is virágoztunk akkor szépen – de ez a mai iparosgeneráció nem ér hajítófát…

– Szabad ipar! szabad kereskedelem! mesebeszéd! – kiáltott Christián. – Ez volt a baj éppen. Ha ez nincs, sohse híznak így föl a zsidók.

Valóságos darázsfészek volt ez akkor. Volt ok zúgolódni. A nagy halak mind nagyobbra híztak. Az öreg Hirschfeld, bőrgyáros, megbuktatta Kerboltot, a város legjellemesebb, legkiválóbb bíráját. Az iparosok befolyása végképp letűnt. Csak Madár János mondta már, hogy nagy erő van bennük. A városházán botrányos dolgok folytak. Váci szolgabírák, ha bejöttek kártyázni Újvárosba, és reggelre elfogyott a pénzük, csak átüzentek Jolszky főjegyzőnek, akinek kulcsa volt a városkasszához: rögtön küldött nekik ötszáz pengőt. Minden összejátszott. Mikor az ifjú Madár először fellépett bírónak, Babay főszolgabíró lemondatta minisztériumbeli hivataláról, és a lemondás elfogadását nem kézbesítette, csak egy órával a választás után. Így nem is jelölhették. Panama! panama!… És micsoda posványba fulladt az iskolaügy is! Mily rég elhatározták az iskolák kilakoltatását a Pósa-konzorcium bérházaiból! Az államtitkár nagy haragra gerjedt Pósa ellen, mikor Kovács leleplezte a visszalépési komédiát. Azt mondják, a mézes-mázos Pósa térden állva könyörgött előtte, hogy ne mondja föl a bérleteket: esküdözött, hogy azok a legalkalmasabb házak, egyenesen iskolai célokra építették. Ezzel szólta el magát, elárulta a panamát. De mit ártott neki? Az új épületeket bevették a költségvetésbe, a Ház megszavazta a pénzt, le is volt téve; a község képviselőtestülete, gyermekeikkel érdekelt apák, megajánlották a telkeket: de a tanfelügyelő ki tudta vinni a városházán, hogy átadásukat halogassák. Itt minden panama! Az iskolák maradtak a régi bérházakban. Újvárosi kultúra!

Kilenc óra rég elmúlt. A söntésből részeg munkások éneke hallatszott. A kártyázók felugrálva, állva kiabáltak. Ampenszán megszűnt fecsegni, és álmosan hunyorgott. Nagy-Tatár valóban jöhetett volna már. Jöhetett volna, mint egykor jött, borostás állával, dühös szemeivel, hangos szavával, a sajtó szent hangosságával, harcot hozva és reményt. Kovács még jól emlékezett első megjelenésére, evvel az emberrel csodálatos hamar megértették egymást. „Te Bandi – mondta az újságíró –, adj nekem lapra kétszáz pengőt, hogy néhány szám biztosítva legyen, kikaparom nektek a telkeket!” Belement, nem olyan ember ő, hogy bele ne menjen. De mit ért az egész? Úgy látszott, mintha sikerülne, a véletlen is kedvezni látszott, az események egymásra tolultak, Jolszky főjegyző öngyilkos lett, a városi sikkasztások napfényre kerültek. Babay, a főbíró, most már maga forszírozta ki a Madár János bíróvá választását. Mit ért az egész? Itt van! Madár János nagyobb panamista, mint az elődei: Hirschfelddel hidegen-melegen együtt van, és most eladja magát a kormánynak. Az iskolák is megkapták a telkeket, föl is épültek azóta, de ő, Kovács Endre, máig sem igazgató. Madár János, akkor már befolyásos ember, maga tett ellene lépéseket: persze ilyen spricceres alak nem méltó az előmenetelre, mintha Madár maga is nem ült volna a Vnukban évekig! Vagy talán az volt a baj, hogy a neve rajt volt a Nagy-Tatár lapján, mint tulajdonosé? Vagy éppen azért nem lehetett igazgató, mert a tanfelügyelő ellensége, és Madár azért szólt ellene, hogy kibékítse Pósát a telkek átadásáért: kitelik tőle, nagy diplomata.

Ah, nagy zaj, új jövevények, beszéd, nevetés, hangos bemutatkozások:

– Nagy-Tatár Vilmos, nyugalmazott százados.

– Szervusz, Bandi.

– Itt van Nagy-Tatár! Ott voltál a megyegyűlésen? Mi hír? Mi hír?

– Ellen. A polgármester az obstrukció ellen szavazott.

– Eladta magát a kormánynak! Főispán lesz!

– Merte? Merészelte?

– Kifordítjuk a polgármesteri székből! Lemondatjuk! Sohasem lesz többé polgármester!

– Kérem, nemcsak a polgármesterségről van itt szó, kérem! Ampenszán bácsi tudja, amit tud, kérem!

– Adjanak az urak nekem lapra ötszáz koronát…

– Nagy erő van az iparosságban, kérem, csak maga nem ismeri az erejét, kérem…

– Mi az? Kudora bácsi!

– Ah! Ja! Semmi, semmi…

Kudora már másodszor esett le a székről: arca kék volt, mint a pulyka pötyögője, szemei véresen forogtak.

– Kérem – magyarázta hangosan Nagy-Tatár –, még több újságot is tudok: Hersei, országgyűlési képviselőnk, az öreg Hirschfeld fia kijelentette, hogy ezentúl ő is foglalkozik városi politikával, és élére áll Újváros független polgárainak…

Kovács keserűen legyintett kezével:

– Mit ér? Főispán lesz.

8. §. MELY AZ ÚJVÁROSI VIGADÓBAN JÁTSZIK

A Vigadóban nagy társaság verődött össze. A polgármester úgy vonult be, mint egy maréchal. Királyi kedvességgel fogadta az üdvözléseket. A járásbíró egyszerre Újváros elitjének közepében találta magát.

Nagy fény volt. Az üvegcsillárok csiszolt hasábjai keresztül-kasul verték a fehér sugarakat. Csiszolt tükrök a fények láncát végtelenbe vonták. A falak alját dagadó bőrimitáció tapétázta. Ormaikon táncfüzért ábrázolt a hosszú fríz, szecessziós nőtestek sovány, piszkosan modern meztelenségüket otromba mozdulatokkal hangsúlyozták. A szögletes pilléreket üveglapok fedték, üveg alatt arany-piros-fekete asszír jelek ékei éktelenkedtek. A járásbíró szédült és káprázott. Szögletes volt minden és vakító. Szögletes evőkészletek lehetetlen modernséggel tornyoskodtak, borstartók, mint egyiptomi csészék. Zsidó pincérek elegáns ajkbiggyesztéssel flancoltak át a termen. Pestebb volt ez Pestnél.

– Sohasem gondoltam Újvároson ilyen elegáns éttermet – mondta Partos.

– Meg fog bukni – kiáltott Balázsy, a dühös főjegyző. – Már meg is bukott. Napokig ha vonhatja, hogy az ilyen zsidó mindenbe belefog! Egy krajcárja se volt: ez az egész palota úgy épült, adósságra. Belebukik, kezd másba: már keresi az új üzletet.

– És mi lesz a házzal?

– A ház? Itt marad! Lesz eggyel több nagy ház Újvároson. Egypáran még belebuknak. Két hét múlva mozi lesz ebben a teremben. Mbach! Az egész város így épült! Az egész város puffra épült!

– Hm. Van benne valami – nevetett a polgármester, kedélyesen, mint ki egy ellene irányuló tréfába jó gyerek módjára belemegy. S könnyedén felszökött, átült a szomszéd asztalhoz, ott is nagyobb társaság volt együtt, az asztalfőn egy nő nagyon feltűnő eleganciával, fehér selyemköpenyben s a lábait merészen keresztbe rakva, cigarettázott. A szivarkafüst bárányfellege ragyogott a fényben.

– Kitűnő ember – mondta Borcsay táblabíró, a polgármesterre. – Igazán a vállán az egész város. Mindent ő csinált, ami nagy itt és modern intézmény. Vágóhidunk az első a drezdai után. A vízművekről csodákat mondanak hozzáértők. Színházunk van, kitűnő iskoláink, tisztviselőtelepünk lesz. Az eszmék nem újak, de mit tudtak eddig megvalósítani? És ő milyen boszorkányos gyorsan megcsinálta!

– Magam előtt is rejtély, miből – szól Adamec főszámvevő. – Igaz, nagy autokrata, mindent maga végez…

– Pedáns hivatalfőnök?

– Dehogy, ellenkezőleg, bőkezű, konciliáns. Kitűnő ember, kétségtelen.

– És hogy szeretik az asszonyok! Valóságos charmeur!

– Ki az a hölgy, akinek udvarol? – kérdezte a járásbíró.

– Ó! Az Tőkéssyné, annak a szélhámos Tőkéssynek a felesége.

– Olyan keleti típus.

– Tényleg… az asszony csakugyan zsidó származású. Sőt az újvárosi rabbinus leánya. Unokahúga Cukorinak, az államtitkárnak. Nem tudtad? Az nagyon érdekes család. Négyen testvérek, közülök három pap, az egyik Zucker, a zsidó pap, a másik katolikus, nagy szónok, egyházi író, biztosan hallottad a nevét, a harmadik református… Minden istenhez van bejárásuk, nem csoda, ha az öccsük államtitkárig vitte.

A fáradt járásbírót éppúgy kápráztatta e beszéd, mint a terem fénye. De Borcsay folytatta, pletykázott, finoman és halkan, mint ahogy evett.

– A szép asszony férje sem zsidó… sőt! A Tőkéssyek valódi dzsentricsalád. Az öreg Tőkéssy nagy antiszemita. Holmi Hirschfelddel nem dugja egy asztal alá a lábát.

– Tőkéssy… nem volt az képviselő?

– Dehogynem… az öreg Tőkéssy, nem ez. Ez a Tőkéssy, aki itt ül, László, már rég tönkrement, valódi szélhámos, hazárdjátékos, a lovaregylet kigolyózta. Különben művelt ember, nyelveket tud, mindig külföldön jár. Jönnek hozzájuk lefoglalni, szép villájuk van: hát minden csukva, vasléccel lezárva, csak egy cseléd otthon, meg a gimnazista fiú magol egy udvari szobában: „A papáék Monacóba utaztak egész esztendőre.” Megindítják a keresetet, átteszik az iratokat, diplomatice, a monacói fejedelemséghez: mire az ügy valamire jutna, Tőkéssyek már megint itt vannak Újvárosban. Visszakerül az ügy, ők akkorra Baden-Badenbe utaztak. Ez a mese róluk, nem mondom, hogy igaz.

A járásbíró megint szédülni kezdett. A hivatalfőnöke, egy táblabíró, kedves elnézéssel, látható gyönyörűséggel beszélte el a történetet.

– Különben igen kedves emberek – tette hozzá. – Az asszony meg éppen nagystílű nő. Ajánlom, kérlek, járj kedvébe, ha protekciót akarsz.

– Miért?

– Miért? Hm. Ő a miniszterünk szeretője. Az igazságügy-miniszter barátnője.

A szegény járásbíró teljesen elkábulva nézett az asszonyra – s alig mert ránézni. Egy nagy, színes forgatag vette föl idegzetét… Egyik meglepetésből a másikba bukott. Egyszerűsége fellázadt e bábeli komplikáltságok ellen. Azt sem tudta már, mi tréfa, mi való. Fehér abroszok, fénylő, ezüst borstartók, fekete pincérfrakkok, festett, meztelen combok s emlők a fal freskójáról, egy tarka hímzésdarab egy nőnek a válláról, egy kalap a fogasról, arany asszír betűk, egy zenehang, egy hegedűnyak, egy zsidó vigyor, mint kaleidoszkóp üvegmorzsái, forogtak előtte a táblabíró szépen stilizált, fésült, szakállas, finom mosolyú arca körül. S e forgatagon, mint tenger fátyolán a nimfa teste, csábítón csillant át egy karaj a szép hölgy harisnyás lábából, egy dobogó hajlás a méltóságos nyakról, emelkedő és süllyedő arany medalionnal. Ó! aranycsónak egy hústengeren! De odanézni nem mert.

A szép hölgy egyik cigarettát a másikról gyújtotta, s a száraz papiros lassan nedvesedett át túlzottan piros, kemény, szorító ajkai között. Halkan beszélt a polgármesterrel, mialatt férje az asztal alján más urakkal valami sportkérdésen vitázott.

– Hát maga fölvette a pénzt az öreg helyett? – kérdezte az asszony.

– Már át is adtam neki – felelt Madár János. – Az öregúr hálás lehet maguknak, asszonyom.

– Ó – mondta a szép nő, és a cigarettahüvely lapossá zúzódott a fogak hó csontja között –, azt hiszem, nem sok hasznunk lesz belőle. Mondom ma az öregnek: „Látja, most kijártuk magának a tömérdek sok pénzt!” – Tudja, mit mondott rá? azt mondja: „Hálás is vagyok, fiam, és hogy lásd, ma este veletek megyek a koncertre.” Mondom: „Apóka, inkább pénzt adhatna nekünk, majd széttépnek a hitelezők.” – Azt mondja: „Eddig megéltetek, fiam, eztán is megéltek, nekem is van adósságom, máma is vesztettem.” Nem lehet az öreggel beszélni.

– No! A pénzes apa mégiscsak jó a háznál – nevetett a polgármester.

A cigaretta egy pillanatra az ujjak közt kiröpült a szájból. Füstölve röpült a szép, hosszú, gömbölyű ujjak közt.

– Azt hiszi? – kérdezte a szép száj. – Maga téved. Még a hitelezők sem adnak rá semmit. Az öregnél nem áll meg a pénz. Meglátja majd, nem marad utána egy krajcár. Biz’ isten, még jobb lett volna, ha nem parcelláztat.

A cigaretta csücskével ismét az ajkakba nőtt, és lankadtan kókadt ki onnan, mint nedves földből egy letört virágszál. Gúnyos, ingerkedő mosoly konyította le az ajkakat.

– Még jobb lett volna, ha nem adja el a földeket.

A polgármester arcán titkolt kedvetlenség vonása futott át.

– Nagyságos asszonyom, mindenesetre tudja, mily nagy készséggel eszközöltem ki, nem nehézség nélkül, azt az engedélyt, a parcellázási engedélyt, s hogy vétettem meg a telkeket a várossal.

A cigaretta hirtelen felágaskodott az orr felé, amint az alsó ajak a felsőre csapódott.

– Ó! Úgy mondja ezt, mintha jutalmat várna! Én nem szolgálhatok viszontszívességgel, kedves uram. Én nem vagyok polgármester, nincsenek befolyásaim. Különben, mit szívesség, mit macíz? Maga úgyis mindent a közügyért tett, bölcs atyja a városnak, a tisztviselőtelepért ugye? Nem érettünk!

És egyenesen a szemébe nézett, pajzán mosolygással, mint aki valami sikerült tréfát mondott. A járásbíró a szomszédban persze szót sem hallott ebből; de egy szó mégis: ez a szó: parcellázási engedély, valahogy kiröpült, megütötte a fülét, mint egy csúnya bogár. Istenem! miről nem beszélnek itt a szép asszonyok! Hát itt minden üzlet? Mennyi ilyen bogár röpködhet ebben a teremben! A fülei zúgtak, szeretett volna a levegőre menni. A kárpitosra gondolt, a házépítésre a telepen. Idegesen tapintotta meg az irattáskáját a széke mellett, ahová támasztotta: ott van-e még? Oly ügyetlen dolognak érezte, hogy e táskát hurcolja! Az óráját nézte. Nem lehetne még valahogy megszökni? De a gondolat, hogy egyedül fölkeljen, elbúcsúzzon, végigmenjen ezen a fényen: borzasztónak tűnt föl. Hogy bekerült ide, bekeveredett emberek, érdekek közé, akikhez semmi köze!

Egyszerre… a furcsa tornyos bejáratnál… új vendég lépett a terembe, feltűnően elegáns, magas öregúr, szikár, vékony orrú, szúró szemű, a szájából aranyfogak villogtak. Mint egy elegáns sas jött furcsa, horgas mosollyal, kicsi race fejéről erősen dekoratív ősz császárszakáll diszkrét bojtjai csüggtek, vékony, átlátszó keze – kifeszültek rajta a kék erek – három gyönyörű ebet vezetett pórázon, és előkelő keskeny ajka különös neveken szólítgatta ebeit:

– Pszt, Goldman, pszt! Gyere ide, Hirschfeld! Steiner, lekti!

– Az öreg Tőkéssy – mondta Adamec főszámvevő. Nevettek. – Pompás alak ez, istállója van, rulett-terme a villájában. Tagja volt az olasz emigrációnak. Mindenki tudott róla valamit. – De a termen kellemetlen feltűnés rezgett végig. A közönség érdekelt része tüntetően affektálta az előkelő közönyt. Nem vettek észre semmit. Már a pincérek csoportba verődve vihogtak. A grand seigneur^4 dohogó méltósággal s némi pompával közeledett a cigarettás, szép nő asztalához, s melegen, feltűnő melegen, két kézzel szorította meg a Madár János kezét. A polgármester azonban, néhány szót váltva még, visszaült a másik asztalhoz.

– Az öregúr javíthatatlan – mondta finom, elnéző mosollyal. – Én nagyon szeretem őt, meg tudok érteni és bocsátani ilyen kis bogarakat; de végre az embert zsenírozza, például az öreg Hirschfeld miatt, aki mégiscsak igen derék, kiváló ember, akit nagyon tisztelek. – Óráját nézte: – Ó, már fél kilenc… kilenckor kezdődik a hangverseny. Haza kell szaladnom… Kerbolthoz is benézek! nem haragszik-e a pecsovicsságért? – mondta tréfásan. – Ah, Kerbolt… az nem változik… Csakugyan, ma nem mutatta magát… Amilyen konok negyvennyolcas…

– Drága különc! Biztosan vadászni ment. Nevettek.

– Tudni kell – magyarázta Balázsy a járásbírónak –, hogy ez a Kerbolt amolyan elméleti vadász: puskával elbarangol egész napokat, de még senki se látta, hogy akár egy nyulat is hozott volna haza. Könyvtára van vadászati szakmunkákból, de maga sajnálja lelőni a vadat. Valóságos Jókai-figura…

– Hisz az talán a bajunk valamennyiünknek, hogy a Jókai világából csöppentünk egyenest Újvárosba – szólt a polgármester. – No de tréfán kívül, szükség van itt egy ilyen kemény karakterre, aki csak a vadakkal lágy szívű, emberekkel és elvekkel szemben megingathatatlan. A koncerten látjuk egymást, ugye? – Búcsúzott.

– Még van idő. Negyed tízre ott lenni elég.

Balázsyék tovább beszéltek Kerboltról, aki, úgy látszik, örök téma volt: hogy különbözött össze, Újváros bírája lévén, már az első alkalommal az öreg Hirschfelddel; a gyáros valami szívességet kért tőle, nem is kimondott szabálytalanságot; Kerbolt ridegen elutasította, le se ültette.

– Konok ember. Nekimegy mindennek…

A járásbíró bort ivott, kába nehézséget érzett tagjaiban. Oly lusta lett egyszerre. Most már nem is szívesen ült volna villanyosra, hogy azonnal menjen vissza Pestre. Szórakozottan hámozta körmével egy ásványvizes üveg vignettáját. A terem zsongása eggyé szűrődött fülében. A Karcsa Ferus plakátját nézte a fogason, sárga plakátot, fekete és piros betűket. Mellette nagy sportplakát: UTE-FTC. Szeme kábultan játszott a betűkkel. Egy kis tábla is lógott a kampón: KUTYÁKAT BEVINNI TILOS. Az öreg Tőkéssy ebei nyugton, okosan hevertek alatta.

S arcok, új arcok körülötte! Egy fekete zakós, nagy testű, hangos férfi beszélt az asztalnál, nagyon biztos, affektáltan úrias modor: Hersei, az országgyűlési képviselő. Ez egészen más volt, mint a többiek: minden második szava szociológia, Herbert Spencert idézte, s úgy beszélt a magyar függetlenségi politikáról, mint egy majdani, még haladottabb politika előkészítő stádiumáról. Nyilván a hangulatot puhatolni jött: mit szólnak a városi urak a polgármester szavazatához? Az urak azonban óvatosak voltak, csak az öreg Bódog bácsi, nyugalmazott adóvégrehajtó pattogott, hogy az ő kedves János öccse is mameluk lesz már. Hersei kedvetlen arcot vágott. Arról beszélt, hogy ő tiszteli Madár Jánost, tudja érdemeit a város körül, személyesen is lekötelezettje: de végre egy ekkora városnak, s pláne, ha ily rohanvást növekszik, százféle zavart ügyei lehetnek… több szem többet lát… Madár nagyon is maga akart mindent kezelni, arra a legkiválóbb ember sem lenne képes… az óvatosság sohasem árt… ő a hétfői közgyűlésen egy bizottságot indítványoz a város ügyeinek felülvizsgálására.

– Nem jó – szólt a főjegyző. – Semmi alap erre. Végre ilyesmit csak akkor lehet, ha szabálytalanságok történtek…

– Magunk között mondva – szólt Hersei –, nem volt itt szabálytalanság elég? Kezdve a sorozó bizottság megvendégelésén, amiért a megye is leírt, egész a városi könyvtár dolgáig vagy a szolgák karácsonyi ajándékáig. Nekem mindegy, én egy új társadalom alapján állok; de most nézzük csak a paragrafus szempontjából: szabályos-e? Mind tudjuk, hogyan csinálta a Kerbolt állását, hogyan csempészte be sok apró határozat közé mint befejezett tényt…

– Kerbolt olyan jellem, s olyan szakismeret, akire igazán szükségünk volt. Kerboltban a város nagyon sokat nyert.

(- És a polgármester a feleségében – tette hozzá Borcsay táblabíró, finom mosolyával. – Mindenki tudja ezt.

– Csak Kerbolt nem tudja. Az ily rigorózus jellemeket néha alaposan megtréfálja az élet.

– Nono! Ne tudná?

– Nem tudja! Gyula bácsi nem az az ember, aki, hogyha tudná…

– Á! Újvároson vagyunk!…)

– Kérem, én nem tagadom Kerbolt kiválóságát, ha egy kicsit Don Quichotte-szerű is. Az apám ellen is védelmeztem, akivel nagyon félreértették egymást. De most csak az a kérdés, szabályos volt-e a visszahozatala, elnöki tanácsos címén? Ez-e a módja a közélet megtisztításának, ebmarást szőrével?… Aztán a Tőkéssy-telkek ügye. A város a vágóhíd iparvágányára való hivatkozással adta meg a parcellázási engedélyt, és az iparvágányt mégsem arra vezették, hanem a polgármester saját telkén keresztül.

– Mert arra volt a legalkalmasabb – felelte Balázsy. – Jól tudja mindenki, hogy ez csak ürügy volt. A telkek a tisztviselőtelep céljára kellettek, és mivel a képviselőtestület csupa korlátoltságból késlekedett a telephez hozzájárulni, a kész telkekkel mintegy fait accompli^5 elé állítottuk őket…

– Ez a telep is, kérem! Hisz kétségkívül emelheti a várost, de gondoljuk csak el a vállalt garanciát: garancia az Építőcéhhel, garancia a házépítő tisztviselőkkel szemben: ilyen óriás felelősség elé állítani a várost… ugyanakkor mikor más magánvállalatoknak iránta való kötelezettségeit nem sürgetjük elég erélyesen… Aztán még, kérem, ma a demokrácia felé kell fejlődnünk; mért nem épít munkástelepeket?

A járásbíró némán, feszengve hallgatta a beszédet, a házára gondolt, a tisztviselőtelepi házára, s nem tudni, mért, eszébe jutott a víztorony, a babiloni torony, melyet oly félelmes nagyságban látott délután meredni egy téren. És nézte a szép asszonyt, a cigarettás, szép nőt, a miniszterének szeretőjét! aki huncut kacérsággal nevetett huncut apósa szeme közé. Főzte az öreget.

9. §. MELY ÁLTAL A POLGÁRMESTER GONDOLATAIBA AVATTATUNK BELÉ

Furcsa este járni, fény után, fény előtt és egyedül maradni annak, ki egyedül lenni nem szokott. A polgármesterben zsibongott még egész zaklatott napja, reggel a megyegyűlés, a Hersei szónoklata, hadüzenete, a kocsiút Pestről haza aszú mezőkőn át, por és nap között, a kapkodó, szórakozott, szótalan ebéd, aktaolvasás, a délutáni városi közgyűlés, köztisztasági járulék, vízművek, a sziget, az új járásbíró, Tőkéssyné… alig volt otthon, alig egyedül, percekre bár! Itt… itt az utcán most… az újvárosi tömeg között… egyedül volt! És ilyenkor úgy érezte, mintha feszélyező társaságban volna – valakivel, akivel nincs mit beszélnie. Mindenki előtt feltalálta magát, de önmagával szemben lámpaláza volt – s most hiába járt utcán, szemek előtt, méltóságosan itt is, mint akit sok szem néz, akit mindenki ismer, akinek vigyázni kell a mozdulataira: most mégis egyedül volt, kikapcsolódott egy percre: ez a sok ember, esti nyüzsgés már, otthonok, vackok felé, kopott urak vacsorájukat viszik papirosban, nők megtérnek a látogatásokból, kis, társas gombolyagok most összegombolyodnak megint, a kivilágított villamosok robogó szobák gyanánt ezer otthon fáradt gondolatával suhannak be Pestről… vagy mint nagy vetélők vetik vissza a szertekuszált kis életszálakat apró orsóik köré… boltok nyüzsögnek esti forgalomban, a házak ablakai mögött fölgyúl a sok szecessziós csillár, az Újvárosi Iparbank – a Hirschfeldék bankja – nagy, rostélyos üvegtáblái mögött nagy, csöndes fény, mintha maguk a kincsek világítanának, nagy, biztos fényben aluvó kasszák, komptoárok,6 mint a Rajna kincse a tengerben… A színház kapuja nyüzsög… Újvárosi Színházi Lapok!… Ez is van már… pedig a színház maga is bukóban… S a kis utcában valami gépház, mily fényben, mily zajjal! Óriás gépteremben, az ezer sivító masina között, valahol görbed, kicsinyen, mint egy kukac, magányban egy kicsike ember…

A polgármester a város óriás masináját érezte lüktetni, kényelmetlenül, mint a gépész, ha egy pillanatra kiejti kezéből a fogót. Egyedül járt a masinája mellett. „Kerbolthoz kell menni” – gondolta. Csak ezen túl lenne! Szinte örömmel gondolt rá, hogy nemsokára megint emberek között lesz, a városházán, a koncerten, reprezentálni fog, beszél még egyszer Tőkéssyékkel, tesz valamit: emberek előtt mindig eltalálja, mit tegyen, kezében lesz a gyeplő. Már hétszámra nem vacsorált otthon, családja alig látta: de nem is szeretett otthon lenni: az sem volt más, mint egyedül lenni: egy szótlan és engedelmes házban. És Kerbolthoz… egész sajátságos vonakodást érzett most magában, Kerbolthoz is menni. Nem mintha délelőtti szavazata, e pálfordulás feszélyezte volna elves, kissé különc barátja előtt… mért feszélyezze?… különben is szokva ő már kényes helyzetekhez… Nem… egy más gondolat, egy kérdés kellemetlenkedett a lelke mélyén, szinte félt önmagától megkérdezni: nem kellene-e egészen szakítani Kerbolttal? a hivatalos ügyeken kívül megszakítani vele minden érintkezést… a legjobb barátjával?

Hiszen ha nincs egyedül, ha cselekedni kell, csak megtalálja a helyes utat, önkénytelen is… S ha kell, megtenni valóban semmi lesz: de rágondolni! Bizonyos, hogy soká így nem maradhat. Valamit tenni kell… ki kell lépni az ingó falak közül, mielőtt ráomlanak. Falak. Ah, fenn a városház dísztermében gyújtják már a lámpákat a koncertre… fél kilenc… elmenjen még Kerbolthoz? Ez a városház is milyen szélházi épületnek látszik így az éjben… a világos ablakok úgy törik át, mint fényes lyukak… oly modern… oly vékonyak a falai… vékonyak és cifrák… mintha inganának… inganának az éjben… szél jönne, elfúná… Madárnak eszébe jutott, amit a főjegyző mondott: Újváros puffra épült! és hogy épült! máról holnapra, mint a mesebeli vár! hisz ő tudja legjobban… Némi büszkeséggel gondolt rá, mennyi itt az ő érdeme: ő volt az a mesebeli királyfi, aki a levegőből palotákat emelt! Újvárosnak nincs vagyona, nincsenek földjei: ő pénzt teremtett a semmiből, furfanggal, ha kellett, panamával, megnyerte a vállalatokat, megszelídítette a bankszörnyeket, ezer zátony között evezett; és ami legnehezebb, magát a népet, a korlátolt, bizalmatlan, újdonságoktól, munkától, tehertől félő tömeget szuggerálta, kényszerítette elhatározásokra, kockázatokra akár! S ha kellett, cselekedett nélkülük, ellenük… Nem nézett szabályra, formára, keresztülgázolt mindenen, ha nem ment másképp; a panaszkodókat autokrata módon, tekintélyével, akaratával, hatalmával némította el: mit ért volna érvekkel? Ah, valóban sok szabálytalanságot követett el: de nem a maga, hanem a város érdekében. Nőtt a vád és gyűlölet ellene, s ő e vád és gyűlölet közt úgy járt, mint egy isten – nem cáfolta meg a vádakat, mert tudta, hogy épp ezek imponálnak az embereknek, s úgy használta a panamákat, mint a négyesfogatot, mellyel elvakította a szegény polgárok szemét. Jól tudta, hogy Újvároson nem a tisztesség szerzi a tekintélyt, s hagyta, hogy botrányos millióiról beszéljenek, míg nagy költségei mellett anyagi zavarokkal küzdött. De… épp ezért… semmi kegyelmet nem remélhet. A gyűlölet és az irigység összecsapnak a feje fölött, az ingatag talaj előbb-utóbb kisiklik a lába alól. Az ő Újvárosa is homokra épült, a kétes pénzműveletek, ezer szabálytalanság süppedőire. Mit ér, hogy nem magának harácsolt?… ki fog hinni önzetlenségében?… legfeljebb az ügyetlen bűnös szégyene lesz övé. Ki kell lépni ebből az épületből, dicsően és fölfelé kilépni, mielőtt leomlana. Utána az özönvíz!

Karrier! Minden karrier nyitva előtte, s Újvárosra úgy fog letekinteni, mint egy szerény, első állomásra. Sikerülni kell, eddig is minden sikerült, eztán is csak meglesz valahogy. Tőkéssyéknek segíteni kell őt. Ah!… Ugratni akarja az az asszony! Ugratni, mint egy balek imádót? Mért mondta, hogy nincsenek befolyásai? Igaz lenne ez? Madár jól tudta, hogy a szép asszony barátsága az igazságügy-miniszterrel nem mese, de mégsem bízott nagyon ebben az összeköttetésben. Ismerte a minisztert: e száraz, szikár, szigorú urat, aki rendkívüli művészettel tudta elhárítani személyétől a befolyásokat. Azt is tudta, hogy Tőkéssynétől hatalmas testvérei, a katolikus pap-író és az államtitkár, az utóbbi időben mindjobban elidegenültek. Mégis segítségére lehet ez az asszony. Hacsak akar a segítségére lenni. És ott van az öreg is – az öreg Tőkéssy. Neki még mindig vannak drótjai: a pártkörben még mindig otthonos finom mosolya, kedves huncutsága. Csak e vén antiszemita barátságánál nagyon óvatosnak kell lenni Hirschfeld miatt. Az újságok már úgyis reakciósnak kürtölik Madár Jánost. Hirschfeld is szeszélyes öreg már, kiszámíthatatlan: akkor is, hogy megneheztelt, mikor Kerboltot visszahozta Újvárosba – tudta pedig, hogy ártani nem árthat. Hirschfelddel pedig csínján kell bánni: hiába, a tényleges hatalmakkal számolni kell. Vajon kormánypárti szavazata kedvezőbben fogja-e hangolni? Két szálka volt az öreg szemében: az ő függetlenségi pártállása és Kerbolt… Mindenesetre vigyázni kell… Hirschfeld mindenható Újvárosban, de magasabb körökben is sokat tehet… És Madár érezte, hogy megint ott égnek gondolatai a kellemetlen pont körül: nem kellene-e Kerbolttal végleg szakítani?

…Elmenjen Kerbolthoz? Itt már a Kossuth utca, az úri utca… itt lakik a hivatalnokarisztokrácia, egyszerűbb, földszintes házaikban… itt lakik Kerbolt is… Elmenjen Kerbolthoz? Ha nem megy el, holnap nem tud találkozni vele: bezárkózik, mint szokta… vasárnap. Milyen különösek is az emberek! Mintha örvények volnának közöttük, levegőből: nehéz velük bánni. Mily dicső dolog, velük bánni mégis, milyen élvezet fölényben maradni! Mint a sakkfigurák, mindeniknek megvan a maga törvénye, egyik sem mozgatható önkényesen… Hirschfeld… Tőkéssy… Kerbolt… ez a kemény Kerbolt, főleg, ez a természetrajongó különc, aki elvekből falakat csinál maga köré!… Végre az ő hibája… az ő baja… Tartozik ő Kerboltnak valamivel? Igaz: hasznos szolgálatokat tett a város körül… szükség is volt egy ilyen emberre, aki ismeri a viszonyokat, s aki szilárd, hajthatatlan, akit kényes ügyekben maga elé tolhat, mint egy vasürügyet. Ha nem lett volna szüksége rá, nem hozta volna föl… bizonnyal nem (gondolta) ezt a kényes embert, aki éppen Hirschfelddel, a város legnagyobb potentátjával nem tudott megférni. Szüksége volt rá: de viszont, Kerbolt nem köszönhet-e mindent neki, a megélhetést, állását? Nem volt-e tönkrement ember? Az ő számlájuk rendben; és mégis, van valami, ami örökre nyílttá teszi – Ilona.

Kerbolt… csak a lelkébe láthatna Kerboltnak. Kerbolt bizonnyal tudja, mint van ő Ilonával… Lehetetlen volna nem tudnia. De Kerbolt sohasem említette előtte Ilonát, és Ilona, aki oly gyermeki odaadással tudott csevegni mindenről, sohasem ejtette ki a férje nevét. Hogyan lehetett együtt ez az emberpár? Madárnak szinte ellágyult a szíve, amint a kerten átmenve arra gondolt, hogyan menekül szinte hozzá Ilona, gyenge kis lélek, aki bújt a zordtól, és kereste a nyájas erőt. Hogy adta oda finom, kis gyermektestét, mint valami értéktelen szerény ajándékot. Szegény asszony! Micsoda magányosságban kellett élnie különc, kemény, szinte embergyűlölő férje mellett, drága, kis madárnak, holott csupa hajlékonyság, szeretet, ragaszkodás volt a szívecskéje. S mit adhat ő neki? Sietős perceket! és Ilona pedig… majdnem elérzékenyülve s némi önelégültséggel gondolt rá, hogy ennek az asszonynak mennyire minden ő, egyetlen társasága, öröme és bűne, egyetlen titka, minden félelem, áhítat és vezeklés oka.

Félelem? Madár érezte, hogy a nőnek nincs oka félnie, hogy a férj bizonnyal nem csinál neki jeleneteket, nem bántja durva, sem gúnyos szavakkal, gyengéd vele, és szerelmes a maga módja szerint, gyengéd, mint ahogy az oroszlán lehetne gyengéd egy pillangó iránt: de jaj, micsoda távolságban, mily szótlanságban élhetnek ők együtt, szótlanságban, amit a nő bizonnyal néma vádnak érez! Madár előtt is szinte a talány tekintélyével bírt ez az ember, ez a különös férj, aki néma és mogorva, mint a férjek a régi tragédiákban, aki oly büszkén eszi az ő kenyerét, s akit mégsem tudott megvetni, mert jól érezte, hogy mégsem ez, mégsem a kenyér, melyet tőle kapott, fogja be a száját (hacsak nem a hálának valami különös érzésével, mert hisz régen, mikor még Ilonát nem is ismerte, szervezte neki ezt az állást) – hanem a szeretet, szinte beteges szeretet és sajnálat ez iránt a törékeny kis teremtés iránt, a félelem attól, hogy tőle egészen elszakadjon: mind oly érzések, amilyent csak ily erős és mogorva lelkek érezhetnek, akiknek egyetlen gyengeségük…

A sötét kertből egy szép és nagy kutya ballagott a polgármester elé, ismerősen, nyájasan. „Cézár, te, Cézár!” – simogatta kedvesen Madár János, és keresve nézett maga körül. Egy magas, függönytelen udvari szobából lámpa fénylett, széles, rengő fénylepedőt terített egy sötét orgonabokorra. Hátul a kert mélyéből egy üveges, kerti házból, szintén világosság áradt. Madár, aki máskor sohasem szokott tétovázni, egy pillanatig tűnődve állott, hogy merre forduljon.

A messze, sűrű lombok remegtek valami gyenge szélben. Senkinek sem volt Újvárosban oly szép kertje, mint Kerboltnak. Az ablak alatt, az orgonabokor mellett, egy délceg platán állt. Madár végigsimította két ujját a fa kérgén, és aztán a fény elé tartotta. A két ujj teljesen fekete lett a koromtól.

– Ilyen az én városom levegője – gondolta magában a polgármester. S a virágokra gondolt, melyek ebben a kertben lélegzenek, s a szegény Ilonára.

A kúthúzó nehéz csikorgása hallatszott az éjben. Egy szolgálóleány volt a kútnál.

10. §. ROMANTIKUS FEJEZET, FÉRJRŐL, SZERETŐRŐL ÉS EGY RÉGI BŰNRŐL

– A nagyságos asszonynak vendége van. Egy hölgy.

Madár János meglepetve nézett föl a világos, udvari ablakra. Jól tudta, hogy Kerbolték senkivel sem érintkeznek, és a kis, falusi asszonynak nincs egyetlen bizalmasabb ismerőse a rideg Újvárosban.

– És a nagyságos úr?

– A nagyságos úr egész nap nem jött ki a szobájából.

Igen, persze. Bezárkózott megint. Madár lassú léptekkel ment az üveges, kerti ház felé. Égő villanycsillár függött a kis pavilon közepén, s körülvetette fényét a sűrű bokrokra. Angolkert volt ez, mint újvárosiak szokták büszkén mondani, akik közül kevés juthatott be a zárkózott Kerbolthoz. Legendák voltak erről a Kerboltról. Madár jól látott mindent a kivilágított üvegfalak mögött, a faalkotmány zöldre volt festve belülről is, egy férfi járt fel és alá e ketrecben, görnyedt, de erős férfi, hátratett kezekkel és szabályosan, mint egy oroszlán. Talán reggel óta így járt már: ilyenkor az ebédet is idehozatja magának. Az asztalt zöld terítő takarta, rajta írószerek s egy sarokba támasztva Kerbolt vadászfegyvere.

– Gyula – kiáltott be Madár az ablakon –, Gyula, bocsáss meg, ha zavarlak. Hiába vártunk a vízművekhez…

Kerbolt kinyitotta az ajtót, udvariasan jött a polgármester elé.

– Remélem, nem követtem el mulasztást.

– Ó – szólt a polgármester. – Bár már követnél el egyszer valami mulasztást. Igazán boldoggá tennél vele. Azt hiszem, te vagy a legpontosabb tisztviselő egész Európában. Mindazonáltal jólesett volna, ha eljössz. Tudod, mindenki azt hiszi, amilyen nagy negyvennyolcasnak ismernek, megnehezteltél a délelőtti szavazatomért… és őszintén szólva, ettől magam is félek egy kicsit – tette hozzá mosolyogva.

– Hogy neheztelnék? – kérdezte Kerbolt szigorúan. – Ehhez semmi jogom. Senkinek sincs beleszólása a más véleményeibe.

– Én, barátom – szólt a polgármester, kicsit mulatva magában, hogy csakugyan mentegetőzik –, önmagammal jövök ellenkezésbe, ha az obstrukciót helyeslem. Te tudod, ugye, mindig a felvilágosult abszolutizmus híve voltam?

– Lehet, hogy igazad van – felelte Kerbolt. – Sokszor bámultam egészséges opportunizmusod. De az én utam más. Nekem az elv: szentség. Mindenki a maga véleménye szerint…

– No, te, ismerlek, mily csökönyös vagy a magadéval – nevetett Madár. – Nem is hívlak a koncertre: mert ez is elvfeladás lenne, ugye?… Nekem már sietnem kell… Pedig elhozhatnád Ilonát ilyenekre… ha már Pestre nem viszed be soha… szüksége volna néha kis szórakozásra…

Kerboltnak elszorult a lelke… mindig visszásan érezte, ha Madár a feleségéről beszélt… s hozzá egyszerűen Ilonának nevezte, a régi familiaritás jogával. A mindennapi megszokás tompította ez érzést: meg nem szüntethette. Ó, hogy a lehetetleneket megszokja az ember! Annál rosszabbul esett ez most neki, mert érezte, hogy Madárnak igaza van: s hogy ő valóban igen zord élettárs ehhez a kis nőhöz.

– Ilona maga rendelkezik az idejével – felelte mogorván. – Oda megy, ahová kedve van.

– Jól tudod, hogy nélküled, nincs kedve menni sehova. Én sokszor felajánlottam a famíliám kíséretét.

Kerbolt megint érezte, hogy ez igaz: a félénk Ilona inkább mindig otthon ült, semhogy férje nélkül mutassa magát: mintha egyedül az ő kísérete adná meg neki a jogot a rettenetes újvárosi világ előtt megjelenni. Ilona nem érintkezett senkivel, szórakozni legfellebb moziba ment, éppúgy elzárkózott a világ elől, mint ő maga. Annál jobban meglepte a Madár odavetett kérdése:

– Igaz, Ilonának vendége van?

A kertben voltak, a kapu előtt már, és Kerbolt csodálkozva nézett fel a világos ablakra, ahonnan női beszéd hangzott. Ki lehet a feleségénél? Újhegyiné? Azt nem vezetné az udvari szobába. – Madár azonban az óráját nézte:

– Holnap… holnap vasárnap… jöjj fel azért délelőtt a városházára, valami…

Kerbolt hirtelen a polgármester szemébe nézett. Úgy villant meg a tekintete, mint egy gyanakvó acél, mint egy Damoklész-kard. Kerbolt nagy, magas ember volt, a polgármesternek fölfelé kellett nézni rá.

– Fölmegyek – mondta. – Egy kérdésem van hozzád úgyis.

A hangja is acél volt, úgy mondta ezt acélhangjával, mint aki el van tökélve egy kellemetlen csomót azonnal kettévágni. Madár kutatóan nézett a szemébe, de rögtön látta, hogy nem Ilonáról van szó: tudta is, hogy róla nem lehet szó. Micsoda kérdés hát? Érezte, hogy nagy lehet és nehéz… hogy valami nem tiszta közöttük… s mivel már úgyis egész nap felhő felhőre gyülekezett körüle… nem akarta ezt az utolsó felhőt is eltűrni… gyors és tiszta elintézések híve volt mindenben… inkább késni akart… De e pillanatban, nem messze előttük, a kis körte fényében, két nő jött le a kilenc lépcsőfokon: Ilona kísérte ki vendégét. A vendég jó alakú, érett, kissé inkább hervadt nő volt, a villamos fény éles, arany vonallal rajzolta körül a nagy, szabad est fekete tábláján nagy kalapos, dús hajú, élveteg sziluettjét. Úgy hatott evvel a múló aranyozással, olcsó s nem nagyon ízléses fazonú öltönyében, mint valami megnagyított s életre kelt bazári figura. Kerbolt és Madár megdöbbenve pillantottak egymásra… mind a ketten ugyanazt érezték: hogy kerül ez a sziluett az Ilonáé mellé? De amint befordult a kapunál, s a villanykörte egyenest az arcába sütött – enyhe zuhanyként folyatta le fényét, a nőalakok nem itták el nyomtalan, mint a szomjas lombok –, egyszerre megismerték mind a ketten:

– Vilma!

És nézték, mint egy kísértetet. Az úrnő ezalatt elbúcsúzott vendégétől, és lassú, gondolkodó léptekkel tért vissza a lépcsőn, észre sem véve a férfiakat. Törékeny, finom alkata szinte eltűnt nagy rojtos kendőjében, mint egy apácáé. Sem férje, sem a polgármester nem léptek elő az árnyékból, hogy üdvözöljék. Valami varázs kötötte le őket. Mintha alvajárót látnának, vagy operai jelenetet. Éppen felkelt a nagy hold. A bokrok közt valahol tücsök szólt. De távolról hallatszott a villanyos csengője, s a tücsök is hangos volt, visító, újvárosi tücsök, s mikor Madár János kezével a fatörzshöz akart támaszkodni, eszébe jutott, hogy csupa korom. Újvároson vagyunk – gondolta. S az a nő Vilma volt… csakugyan Bontó Vilma. A híres Bontó Vilma. Hogy kerül Vilma Ilonához? Mintha Újváros elküldte volna fülledt, kormos lelkét ez után a szép és gyengéd asszonyka után, aki nem idevaló, messze, vidékről jött, és nem újvárosi lélek – de hiába búvik el itt, e lombos kertnek rejtekében…

Ilona eltűnt a házban, és Madár sietett a hangversenyre: most már igazán sietnie kellett. Ő, polgármester, mindig feltétlen ura önmagának, érezte most, hogy a gondolatok, melyek e kertnek, e különös családnak légkörében áradnak, megzavarhatják: és sietett előlük, hogy egyelőre legalább méltó nyugalommal s méltósággal jelenhessen meg udvarában. Kerbolt azonban lassú léptekkel visszatért üveges kastélyába és némán járt tovább fel s alá, mint egy árnyék. Mi ügye volt neki Vilmával? Semmi! Szigorú volt a múltja és tiszta: mégis úgy szorongott, mint akit üldöz egy hűtlenül elhagyott, romlásba taszított szerető. Mit kereshetett náluk Bontó Vilma? Mondják, színésznő lett, majd egy orvos szeretője Pesten… egészen elzüllött. Mit akarhatott? Szinte félt megkérdeni Ilonától. Ó, hát micsoda nap van ma, hogy már a holtak is megjelennek? Már reggeltől valami nyomasztót, retteneteset érzett a levegőben. Minek is jött vissza Újvárosba? Milyen gyönyörű volna halkan, békén élni a távol Erdély havasai közt! Míg itt a piszkok, piszkok gyűlnek, és lassanként eltemetik az embert. S ma minden, amit éveken át gyűlni hagyott, lelkére gyűlni hagyott, látatlan hagyott, eltagadott önmaga előtt: minden, minden égetni kezdte ma, lehetetlenül, tűrhetetlenül égetni már, és érezte, hogy nem bírja tovább.

Ó, hogy irigyelte Madár Jánost, mosolygó, könnyed simaságát, ahogy minden piszkos vízen átevezni tudott! Azazhogy… irigyelte? Nem jobb-e mégis törni, mint hajolni? Eszébe jutott a saját podestasága; mert ő is volt valaha bíró Újvároson, Madár egyik előde: és hogy kellett innen, megverve, távoznia! Miért jött ide vissza? Nem a pénzszükség hozta egyedül, más volt a varázs, mikor meghívta ez állásra Madár: munkájának a sikere csábította, múltja törekvései, a megkezdett feladat, a kudarc, mintegy lelkébe törött nyíl. Bizony gyönyörűbb lett volna messze szép erdőkben Ilonával! De ha a föld, földje nem is hűtelen: az ő lelke sohasem kereste a gyönyörűséget. A munkát kereste és kötelességet: zord, germán lélek, mint dédapjáé, aki először bejött az országba, nagyurak lojális hű szolgája hajdan, uradalmi főerdész. Oly lojális, oly zord: kemény lett és negyvennyolcas magyar a hazában, szenvedélyes és önzetlen munkás a városban. Munkát keresett és kötelességet: s ó, milyen győzelme volt és büszkesége eleinte, mikor régi tervei, melyekért egykor haszontalan küzdött, egyenként megvalósultak a keze alatt; s hogy bámulta ezt a Madár Jánost, aki finom és kesztyűs kezével az utakat mind elsimította a munkája előtt. Éppen azt tudta, amit ő sohasem, ami neki legnehezebbnek, legnagyobbnak látszott. Hálás volt iránta: nem hogy kenyeret adott neki, megélhetést: hanem hogy teret biztosított a munkájának, lehetőségeket!

De már régóta sejtette… s önmagának sem vallotta be, hogy sejti… min alapulnak e lehetőségek. Panamákon, ezek is panamákon! Ma reggel (a hivatalban mindenki a megyei közgyűlésről beszélt és a polgármester szavazatáról, és ő előre tudta, érezte, bizonyosan tudta, hogy Madár az obstrukció ellen fog szavazni, s a nagy hazafias elvekhez éppoly kevéssé fog ragaszkodni, mint a kicsiny formaságokhoz) egyszerre egész világosan, kikerülhetetlen érezte bizonyosságát, mint egy régi bizonyosságot, arról is, hogy itt minden siker titkos rugója bűn és megalkuvás. S csodálta gyávaságát, hogy ezt eddig be nem vallotta magának. S e bűnök között érezte vergődni magát is, kis, gyáva halat a piszkos folyóban, tehetetlen, megfizetett szolgát, eszközt eszközök közt. Visszautasíthatatlan gondolat volt ez. S egyszerre érezte azt is, mi szüksége volt az ő szeplőtlen nevére, törhetetlen hírű múltjára a polgármesternek. És – míg körötte piszkos ügyekről, mint megszokott mindennapiságokról, könnyedén csevegtek az urak – egy még borzasztóbb gondolat merült fel lelkében, itt-ott hallott célzásokból, régi gyanúiból, mély emlékezetsikátorokban szemétnek felgyűlt csekélységekből egy még kínzóbb aggodalom mérgét keverte magának: nem panama-e az ő dolga is, maga az ő ittléte, állása, fizetése, a pénz, amelyből él, a közgyűlési határozat, mely megválasztotta, a cél, amiért idehozták? Tán könnyű lett volna meggyőződni róla, de sohasem volt annyi bátorsága sem, hogy csak a gyanút is formulázza önmaga előtt, bár minden újság nyíltan kiabálta. Most… most már érezte egész mélységében rettenetes, piszkos helyzetét, és ezért járt ma egész nap fel és alá üvegszobájában, melyet azért építtetett magának e bokros kert közepén, hogy ne lásson onnan mást, csak amit szeretett, a szabad földet és szabad eget és az ártatlan növényeket. Úgy járt itt az üvegkockák közt izgatottan, mint a szegény légy, ki iszonyatos pókháló közepén evickél. Járt, s szórakozott, komikus szokásból nagy szarvaskésével labdázott az éjben. Ez volt a régi, híres Kerbolt bíró, az acél, a szilárd, aki Hirschfeld ellen is megállt. S közben megjelenik Vilma, Vilma a múltból! A züllött Vilma, mint egy régi bűn… Milyen más volt abban az időben, gazdag, szép úrilány! Úgy jön, mintegy szemébe mutatni, mit tett az a szilárdság, mit tett a becsületesség! Mert nem ő tette-e tönkre Bontóékat? Vilma, a múlt, jött, mintegy bosszút állni – mit kereshet ez a lány Ilonánál? A múlt, a régi Újváros, kísérteteket küldöz a jelenbe, a megölt szörny lelke visszajár, az ember derék, jellemes tetteiből romlás lesz, csupa romlás, és Ilona… Ilona…

Úgy fájt most a gondolat, hogy majdnem fölordított. Ilona nem szereti őt, sohasem szerette; mit tudta ez a gyerekasszony, mit tesz az, szeretni?… Csupa gyengeség és hajlékonyság az egész kedves lénye… mint folyondár simul mindig a közeli ághoz – az erőhöz, aki épp közel van. Ó, hogy ezt a gyermeki simulást, a gyengének ezt az önkénytelen, odaadó, bámuló vonzódását az erős iránt szerelemnek vette! Nem ebből ered-e minden tragédiája? Nem ezért jött-e ide, kapaszkodott ebbe az állásba, vagyontörötten, mint egy eszközbe, hogy Ilonát nőül vehesse? Nem ebből ered-e minden gyengesége, gyávasága – hogy erről a szerelemről nem tud lemondani? Vagy nem is szerelem kell neki – hisz Ilona nem szereti őt –, csak léte, ittléte, mellette léte… arca… mosolya… nincs, nincs lelki ereje soha erről lemondani! Ő, mindenben oly erős, ebben gyenge, pulya. Örökké az a félelem gyötri, hogy egy semmi egyszer, egy kicsiség – vagy a nagy okok –, egy elejtett szava véget vet ennek az együttlétnek mindörökre! Mondjon egy szót, és vége mindennek! Örökké gyötri ez a félelem, mióta… megint majdnem feljajdult… borzasztó még rágondolni is… És mégis mit el nem tűrne, csak vele maradjon!… Hogy történt? Csak úgy! Lassan. Észrevétlen lejtőn. Egyszer csak így voltak… lehetett-e másképp? Néha – ha maga volt – ölni kívánt volna: de ha aztán látta Ilonát, szerette, sajnálta, félt bántani egy szóval, kímélte, mint egy kéjeztett gyermeket. Gyermek és ideges… Néha csupa gyermeki szeszélyből és idegességből halálra kínozza… de alapjában milyen jószívű! Mennyi gyengédség és szeretet! Ó, ha bírhatná őt! bírhatná egészen! de nem bírja-e valóban?… még mindig… bizonyos értelemben… ha nem is szerelemmel… Nem ő-e előtte az első tekintély? Nem őtőle tanult-e mindent? Első, szűz érzelmeit ő ébresztette fel: lelkének ő tágítója, szinte teremtője… Ezt nem lehet eltörölni soha… őneki köszön mindent. Úgy néz reá, mint egy kegyes és szigorú apára… Még bűne is… ha bűn a szerelem… szerelem egy más iránt… őhozzá fűzi: a félelem, a hála, a bűntudat… És Kerbolt, aki hajdan egyetlen élethiúságát önmaga előtt hajlíthatatlan jellemében lelte, most oly gyengének, aljasnak érezte magát. Érezte, hogy kész megbocsátani a sorsnak Ilona bűnét, mely közte és Ilona között ily erős érzelmi kapcsot feszít állandóra: a bűnös háláját, a megbocsátó megbántottal szemben! Már nem bánta, akárminő a kapocs, csak legyen!

Legyen! legyen! Ez, ez a nagy, önzetlen elnéző szerelem adta meg az önérzetet neki, hogy ha a világ a megcsalt férjet láthatná is benne! az asszony maga, asszonya, tiszteli őt, szereti, mint egy vezető barátot, egy atyát. De ma, éppen ma, mikor helyzetének egész kétes volta először rémlett fel neki, ez az önáltató bölcsesség is gyengeségnek és hazugságnak látszott. Ah, gyengeség, hazugság volt minden, egész élete! És Vilma is most, múltjának kísértete, nem arra jött-e figyelmeztetni, hogy múltja is, régi ideáljai, hazugságok voltak? Csak bajt, nyomort hintett el mindenütt, szigorával, melyet következetesen végigvinni sem joga, sem ereje nem volt. Hol lehet most Bontó, a kövér csendbiztos? ő sem volt tán olyan nagy bűnös. Hol kezdődik a bűn? – És…

Mit akart Vilma Ilonával?

Egyszerre megállt, érezte, hogy mégis be kell menni, beszélni Ilonával, tenni valamit, cselekedni! így nem mehet tovább! A hold nagy kerek képpel, pirosan járt fenn a nagy, kormos, poros kert felett. A hold magasan járt a nagy, piszkos földi felhő felett, melyben egész Újváros fürödött, a por és korom felett, mely áthatott, átitatott mindent, ezt a szegény kertet is, megölte, megmérgezte, befeketíté fáit, láthatatlan kozmával szórta tele, mely elvette az élet minden jó ízét. Künn egész Újváros dobogott, feszengett a súlyos és meleg estben, a szegény spriccerpárt züllöttségének, becsapottságának keserveitől feszült a Vnuk-kocsma, Tőkéssyék a Vigadóban izgatott és zavaros pénzforrásokról álmodoztak, városi urak fojtva politizáltak kétes ügyeikről, a szegény járásbíró mint egy megfogott bogár, kábultan fénytől s bortól, vakulva gondolt meghomályzott jövője elé, a városháza nagy termében a koncert rendezői izgatottan szaladgáltak, mert a csodagyermek előre követelte tiszteletdíját, s a polgármester, aki a dolgot elsimítsa, késett; Madár János fojtott, leküzdhetetlen szorongással sietett az utcán, és Ilona… mit csinálhatott Ilona?… mire gondolhatott Ilona?… Kerbolt bizonytalan léptekkel gázolt át a holdas kerten, és maga mögött, az üveges, kerti házban, a sötét kert közepén, égve hagyta a magányos villanyt…

11. §. A HARMINC ASSZONY ÉS A HARMINCEGYEDIK

Milyen furcsa: kis szoba, világos, esti szoba. Egyszerre egy sziget. Senki idebenn. De Ilona zsebkendője ott hever a díványon. És a kézimunkakosár tárva az asztalkán. Ó… kis szoba, családi kis szoba!… Ha gyermekük lenne!… Minden kísértet szerte ma, a gyermeké is, aki nincsen.

Hol van Ilona? Zsemlyéné pletykál a konyhában. Mesél, mesél… áthallik az ajtón…

– Nagy kemencéjük volt, olyan régimódi, de nem sütöttek benne kenyeret, csak sparhertnek használták, főztek a tetejin. Hát, aszongyák, fölül főztek, alul meg benne volt, aszongyák, a sok arany-ezüst gyertyatartó, ezüstkanalak…

Bontóékról mesél. Ilona kérdezte Bontóékról. Zsemlyénét kérdezte. A szakácsnét kérdezte. Őt nem kérdezi.

Kerbolt merőn nézett a függő fénybe, a szoba fényébe. Nagy, súlyos petróleumlámpa, villanycsillárrá idomítva, hajdani lakások dísze, régi családi darab, ma idekerült az udvari szobába. Apró majmocskák guggoltak a rézcirádákon, furcsán előretolva mancsaikat. Kerbolt egy ujjal gyengén meglökte a lámpát, mire minden fény, minden árnyék, lassan ingadozni kezdett a szobában.

Itt él Ilona. Ide búvik. A cseléd: egyetlen barátnője. Ó, hogy így lett, így lett!

– Meg is találtak ott mindent, rá is ismertek egyre-másra, a Briliant holmijára. Mindenféle jasszokkal cimboráltak ezek.

Bontóék… (Mert Kerbolt, ebben a városban… melynek ő bírája volt… ebben egy szót se hallhat, hogy ne hasítson hegedő emléket! Itt minden emlék lassan csupa seb lett.)

– Megölte magát. Aszongyák. A lánya pedig…

– Ilona!

Parancs volt: a bíró hangja. „Ilona!” – akinek sohase tudott parancsolni!

Becsukta az ajtót Ilona után.

– A cselédekkel… Magának Zsemlyéné az egyetlen bizalmasa…

Nem, ez nem a jó hang. Sohasem találja el. Ilona izgatott és ingerlékeny megint.

– Hiszen ne csodálja, ha a cselédekkel barátkozom!

Ilona sír. Két szót sem tudnak váltani. Ó, hogy így lett. Ki itt a hibás? hogy ítélne itt egy igazi bíró, egy lelkek bírája?

Ilona sír. A lámpa még inog, a síró asszony árnyéka inog a falon. Olyan ügyetlen ilyenkor. Kerbolt, olyan kétségbeejtő, idegingerlő bizonytalanság ez! Csak lelkébe látna! Mit szóljon, hogyan kezdje? Hogyan vigasztalja? Hiszen bizonyos, ő is hibás… Ő is rosszkedvű mindig, és ma éppen… annyi keserűség… hiszen azt sem tudja, mit beszél. De nem kell-e elnézni egymásnak egyet-mást? Fájt valami bent nagyon. Ó, mit el nem néz ő, mit meg nem bocsátana? Nem kell neki semmi, csak egy szó néha, egy meleg tekintet! Mit meg nem bocsátana!

– Ilona! Ilona! Hát ne menjen most ki! hát ne hagyjon most itt!

– Hagyjon engem!

– Nem, nem hagyom… Ilona! Úgy jöttem magához, mint egy beteg… mint a kétségbeesett… tűrjön el egy kicsit… bocsássa meg a zordságomat… hisz nincs nekem senkim… senkim… hát vigasztaljon legalább egy kicsit…

Mosolyogni akart, de az aggodalom, a könyörgés ott ült a szemében. Lemondott minden méltóságról, mentül nyomorultabbnak adta magát – mert ismerte Ilona jó szívét. Ó, ha megint, ha megint úgy lenne, mint egyszer, amikor beteg volt, ágyához ült, csevegett neki, mint egy gyermek, teát csinált, ápolta, egészen övé volt… Néha, néha még egészen övé, gyermeke, leánya… Hogy megvigasztalná egy ilyen óra egész rossz napjáért.

És mint aki váratlan kincset talált, mikor Ilona, hirtelen kedélyfordulattal, mint egy ideges gyermek, egyszerre meleg lett, kedves és vidám. Anyás fölénnyel szólt a nagy férfihoz, akinek leánya is lehetett volna:

– Ó, maguk férfiak, magukat mindig vigasztalni kell!

Kerbolt leülni vonta, gyengén és gyengéden, gyáván és óvatosan, mint aki törékeny kincset talált, és fél, hogy elejti. Összekuporodott az asszony a díványon, frissen, furcsán, mint egy kényes macska. Ott ültek együtt, férj és feleség, de valami köztük volt, valaki köztük volt.

– Látja, megmondtam magának, hogy ne vegyen feleségül, mert én rossz asszony leszek, önző vagyok, nem adok én semmire, nem törődök az istennel se…

– Gyerek voltál, gyerek vagy ma is.

Az asszony arca hirtelen megkeményedett, a szeme merő, üveges kerekséggel nézett ki, mint egy kis Medúzáé – csupa sértett, ideges játékból.

– Ne tegezzen engem!

Aztán egyszerre ellágyult megint:

– Látja, ha ott maradtunk volna, Küküllőben, talán más lennék egészen, baromfit nevelnék, talán tehenet is, járnék szőlő után, pletykáznék a szomszédasszonyokkal, szép kutyáim lennének, mindenféle állataim, egy mókus, egy kis sün; mondja, emlékszik a teknősbékámra? Mikor föltettük a kertasztalra? a sünt meg a teknősbékát?

A férfi idegesen simította meg a homlokát. Oly nehéz volt ma a levegő!

– Maga mindig csukott ablaknál él… Mért nem nyitja ki az ablakait ezen a meleg estén?

– Nyissa ki.

Ah… egy éles fütty, a vasútnak füttye… egy sivító surranás… a villamos csenget… a szobaszigetet fölkapta a hullám! Messziről, ütemesen, vérvörös lángocskát pöfögött az estben egy kohó. Újváros… Hogy szökött innen, egykor, mily boldogan, hogy vonta a föld, az ős, messze hegyek, a gazdálkodó, természetes élet! De a föld megcsalta, a gazdasághoz nem értett, a pénz bosszút állt rajta, elhagyta őt, és Újváros utánaüzent, Újváros visszahítta, visszaszítta, mint egy iszonyú szívómasina egy elszállt porszemet. Most újra itt – és jaj! itt van vele Ilona is…

– Hiszen maga is kívánkozott ide, Budapest mellé – próbálta magát megnyugtatni.

– Ó, nem, ne higgye azt. Ne hallgatott volna rám! Hiszen maga mondja, hogy gyerek voltam. Én alapjában mindig iszonyú rokonszenvet éreztem az egyszerű élet és egyszerű emberek iránt – mondta fontoskodó, kislányos érzelgéssel –, mindig iszonyú jól éreztem magam az olyan nagy, falusi összejöveteleken, nyájas murikon, nagyon jól el tudok beszélgetni az egyszerű, falusi emberekkel, szeretem a parasztokat, úgy megértem őket… már bizony, ki kell jelentenem, tetszik, nem tetszik, senkivel sem vagyok olyan jó barátságban, mint Zsemlyénével…

A férfi boldog mentegetőzésben áradt ki. Ó, nem, dehogy korholja ő ezért Ilonát, ezért a mély rokonszenvért az egyszerűek, a Biblia együgyűi iránt! Oly kedves ez inkább! Oly bájos, gyermeki! Hisz ő is – ő, Kerbolt bíró – nem volt-e a nép barátja teljes életében? De nem ezé az újvárosi népé… a jó, igaz, romlatlan magyar nép barátja! – Egyszerre frázisok tolongtak eszébe… felébredt benne a szónok… az elvek és szólamok embere… a régi, ítélő fölény… hisz Ilona végre is úriasszony… nem ereszkedhetik le mindenkihez, tiszta, úri lelkét őrizni kell… a társadalmi konvenciók nem csupán ostoba szokások… egészségi szabályok is… a lelki egészség szabályai…

– Ó, már megint szónokol? – csúfolódott Ilona. Milyen hamisan csengtek ezek a frázisok – pedig Kerbolt az volt éppen, aki hitt a szólamaiban: csupa ilyen hit, csupa ilyen szólam. De az igazat is lehet játszani: és Ilona tudta, hogy Kerbolt most játszik, mint a nevelő, aki kétségbeesetten és reménytelen akarja megóni tekintélyét egy rossz gyermek előtt. – Már megint szónokol? Én azzal barátkozom, akivel akarok. Tudja, ki volt ma nálam?

Kerbolt megint sétált a szobában, megállt a lámpa előtt, meglökte megint. Az ingó fényjáték kezdődött megint: most a magas férfi alakja hintált a falon. Künn rengett a fénylepedő az orgonabokron, rezgő, görbülő. Jaj… Vilma… (vége legyen hát a boldog órának?…) mit akart Vilma?… (kerülte volna már a kérdést szívesen…) de égette, égette… (hazudni sose tudott…)

– Tudom – mondta komolyan, gépiesen.

A vörös kohó pöfögött messziről. Villámlott messziről. Mily fülledt, nyár végi est!

Szemrehányások szálltak innen is, onnan is.

– Ugyancsak jól van értesülve.

– És Zsemlyéné pletykáit kérdezi. Ahelyett hogy engem kérdezne.

– Ó! Beszéljen róluk! Beszéljen el mindent! Igaz hogy maga jött rá? Igaz, hogy maga?… hogy Vilma?… Nekem sohasem beszélt még ezekről.

Fantáziája (mint gyermek a tilos szobában) pislogott át a komoly és zord férfi ügyeibe, s a különös Vilma kétes alakja mögött egy új, izgató világ rémlett naiv kandiságának.

– Ilona! Mit akart itt Vilma?

– Mondja el előbb a történetet. Jó? Mondja el előbb a történetet!

– Újváros! – kiáltott Kerbolt. – Újvárosi ügyek! Piszkos dolgok! Pénz, lopások, panamák. Nem érdeklik magát.

– Maga írja elő, hogy mi érdekel engem?

– Ilona! Mit keresett magánál az a…

– Hallgasson! Hallgasson! Ne mondjon róla rosszat!

– Maga gyerek!

Járt néhányszor fel-alá – megint megállt a lámpa előtt.

– Nem fogom faggatni. Amilyen gyerek: akkor azért se felel a kérdésemre.

– Juszt sem! Ni, hogy ismer! Azt hiszi, felelek, csak hogy ne tartson gyereknek?

Csend. A lámpa ingott.

– Felelek. Megmondom, miért jött hozzám Bontó Vilma. De előbb maga mondja el a történetet.

Az igazat is lehet játszani. Kerbolt játszotta most az idegest.

– De igazán, Ilona, micsoda asszony maga! Micsoda gyerekes kíváncsiság. Micsoda különös történetet vár? Semmi; úgyis tudja; két szóban elmondhatom: mit érdekli magát, hogy Bontó csendbiztos hogyan játszott össze betörőkkel…

– Jasszokkal…

– Jasszokkal. Tetszik ez a csúnya szó?

– Nekem nagyon – mondta ingerkedve. – Beszéljen a jasszokról nekem!

Messziről a nyitott ablakon át, mennydörgés hallatszott.

– Gyermek! – Szél jött, s az ablak előtt szemragyogva állt az enfant terrible.7 Barna haja bomlott. Most csupa dac volt és ingerkedés; pedig milyen csöndes asszony máskor… Félénk, rejtező asszony, a világ előtt búvó asszony; kit fölkapott a pletyka. – Újváros!

De előtte, a bácsi előtt…

Kerbolt elérzékenyedett, hirtelen, ahogy a kemény, vasemberek érzékenyednek el.

– Ilona. Ha te tudnád, hogy mennyire szeretlek!

Ilona durcás, kedvetlen arcot csinált.

– Hát mért szeret annyira?

– Mindennek dacára mennyire szeretlek!

Mindennek dacára.

…Hova lett a régi, szótlan, vas Kerbolt? Mily erő, mily biztonság van a némaságban! Mindennek dacára. Ezt nem lett volna szabad mondani! Ez a két szó megint kísértetet idézett – egy eleven ember kísértetét! Közéjük állt – ott volt a szobában. Nem beszélhettek többé egyedül. Különös csönd támadt: a hold a felhőkbe bonyolult. A tücsök elhallgatott – a visító, újvárosi tücsök. Csak a vörös füst pöfögött – pöfögött.

És messze villámlott.

Ilona azonban sírt. Ismét a díványon sírt. Milyen hamar sírt, ok nélkül sírt… Leborulva a nagy virágú, széles és fakólilás kanapéra, úgy hajtotta telt és lágy fejét annak lágyan kifelé görbülő párnázott karjára, mint valami hajó korlátjára, és mintha valami mély tengerbe nézne. A parkett sima, egyenlő mintái lassan hullámzottak könnybe borult szemei alatt. És ide-oda inogtak az ingó lámpafényben, mint a tengerhabok sík, márványos rajza. Bűnösen és haragosan és idegesen zokogott.

Nem, nem tengeren volt – villanyoson! És a temetőkerítés ingott el mellette. A hosszú-hosszú temetőkerítés. Ami mentén annyiszor elbárkázott. És ment, ment be Pestre. Pestre, egy kis szobába. Ahol találkozik…

– Rossz asszony vagyok! – zokogott magában.

De mennyi rosszabb van Újvároson! Védte magát, önmaga előtt, mint a gyermek: hiszen ez is, az is; hisz mit vethetnek az ő szemére – újvárosi asszonyok! Harmincat könyvben is kiírtak egyszer, milyen nagy botrány volt! harminc asszonyt, akik bejártak Pestre, a Hajnal utcába. A híres Hajnal utcába jártak be úriasszonyok, egy kóbori Steiner lány, többek közt, árulták magukat! Mint a legutolsók! Úgy szereztek pénzt divatos ruhákra! Ő csak mégis egészen más. Kitört, mint mikor fogytán megbuggyan az üveg:

– Minek hozott ide Újvárosba?

…Különös… A piszkos Újváros sivított köröttük, mögöttük. Kerbolt éppen erre gondolt szintén, a Nagy-Tatár híres pamfletjére. Összeszorult a szíve, naiv férfiszíve, ha erre gondolt, kik közé hozta ő Ilonát. Igaz volt, mind igaz? Ki mert szólni, sajtópert kezdeni? Senki… A harminc asszony? Pár hétig szégyenkeztek, nem mentek világ elé. Ma? Ma ők pletykáznak Ilonáról… Újváros hamar felejt…

– Minek hozott ebbe a városba?

Vigasztalta, könyörgött, ígért mindent, ígérte a történetet… de Ilona eltakarta arcát – csak a karjából láthatott egy karajt –, amint gubbaszkodva könyökölt, zsebkendő és csipkeujj között… Ilona magába bújt újra, mint a csiga a házába. Ilona emlékezett… a kezdetére. Emlékezett. Véletlenül találkoztak mindig, a vasúton. Az öt tizenkettes pesti vasúton. Tudták már, hogy ott látni fogják egymást. Újvárosiaknak a vasút legjobb találkahely. A helyi vasutak hosszú, üres kocsisora. Enyhe délutánokon. A nagy ablakok, az érdes plüssfülkék… Ment… bevásárolni.

Minek kellett ő annak az embernek? – Hiúságnak. – De őneki kellett a jó barát.

Szegény, elhagyott lélek volt ő akkor. Maga sem tudta, hogy is volt: nem volt akarata. Hogy várt, a percekre. Néha a férfi nem jöhetett, a hivatal miatt. Milyen sivár volt akkor!

Ó, istenem! Sietni aztán – találkára! A hosszú villamosút. A hosszú-hosszú temetőkerítés. A keresztek kikandikáltak a kerítés fölött, és inogtak. Úgy rázott a villamos! Egy helyt, ahol a kolerások temetője volt, mindenki felállt a kocsiban, hogy lássa, hány új sír van.

– Hagyjon engem!

Kerbolt a vállához nyúlt, félénken, zavarban. Ilona megrázkódott, úgy zokogott. Ez az ember – az ura… Mennyi bizalommal, tisztelettel… igen tisztelettel… jött egykor ehhez az emberhez. Persze nem jól érezte magát a néninél, és férjhez akart menni! És minden, minden úgy volt, mindenki magától értetődőnek tartotta, hogy férjhez fog menni. És… úgy ki nem állhatta azokat a falusi gavallérokat! Ez az ember… ez ember volt legalább… ezt tisztelte! Kötötte magát, hogy hozzá megy – bár lánya lehetne, vagy épp azért. Gyermek volt: apát keresett, parancsolót. Ha tudta volna, hogy ennyire nem tud parancsolni!

Egyszerre megszánta ezt az embert, gyermeki szánalommal. Felnézett rá, mosolygott rá könnyein keresztül. Tudta, hogy boldoggá teszi. Ó! hisz igazában oly gyenge szíve volt! oly tele bizalommal! Bújt az emberektől, szegény falusi lélek, de akihez mégis közel jutott, attól nem tudta meleg szívét soká megtagadni. Ha csak egy cseléd volt is. Csak férjéhez nem bírt közel jutni, és néha gyermeki szeszéllyel állt bosszút. De aztán rámosolygott, és ürügyet keresett, szólni hozzá. Vilma rémlett hirtelen eszébe, Vilma látogatása – és felszárította a könnyeit:

– Elmondja nekem a történetet?

El, el; csak nézzen rá így! Mit el nem mondana! Mit meg nem tenne érte. Leghalálosabb titkát elmondaná.

– Minden feltétel nélkül?

Paff! A szél becsapta az ablakot. Kerbolt odaugrott, és becsukta Megint egyedül voltak a szobaszigetben. A lámpa még egyre ingott: milyen soká leng egy ilyen inga! Kerboltot kezdte idegesíteni a fényjáték. Megpróbálta ujjával elállítani.

De csak még jobban ingott.

12. §. BONTÓÉK, A CSERI-CSÁRDA ÉS A BRILIANT:
EGY FEJEZET ÚJVÁROS ŐSTÖRTÉNETÉBŐL

– Hogy kezdjem? Hiszen semmi különös sincs az egészben. Csacsi kis asszonyka vagy, hogy ilyesmit annyira kívánsz hallani.

– No! Ne mondja nekem, hogy csacsi! – vonta fel Ilona durcás fenyegetéssel a száját.

– Csacsi kis asszonyka – ismételte Kerbolt, boldogan a jelenet ilyetén fordultán, hogy így, ilyen nyugodtan együtt lehet Ilonával. – No hát! Akkor még nem voltak pesti rendőrök Újvároson, csak egy csendbiztos volt, három-négy emberrel: ez volt a kövér Bontó.

Mintha vízözön előtti dolgokat mesélne… Valami ősi volt Újváros múltjában, fonák primitívség, szennyes romantika… asylum, ahogy Balázsy, a sötét főjegyző szokta mondani; a söpredék új respublikát kezdett, évtizedek századokat jelentettek, s a jasszokkal paktáló csendbiztos mint mitológiai alak lépett elő…

– Igaz, hogy a kemencéjükben találták meg a Briliant ezüstkanalait? – kérdezte Ilona.

– No, no, kis kotnyeles, várj sorra. Asszonynak nem lehet semmit sem mesélni: mindjárt végét nézi a regénynek. Tudod, hogy akkor én voltam a bíró Újvároson.

Ilona kacagni kezdett, tiszta, csengő gyermekkacagással:

– Bíró! Falusi bíró! Mindig mulatok, ha rágondolok!

– Bár falusi bíró lettem volna! Egyszerű, jó, magyar falusi bíró: az igen.

– Iszonyú bölcsességgel intézted volna a dolgokat – mondta Ilona komoly tisztelettel. Olyan jólesett ez a komoly férfinak. Egész felmelegülve gondolt régi ábrándjaira.

– Egy patriarkális falusi uralom, ismerve mindenkit, nem függve senkitől, szigorú egyenlőséggel kormányozva és kertészkedve üres óráimban, vagy fogolyra járva a csöndes mezőkön: az igen, az nekem való volna! De ez a folytonos megalkuvás, ez az ide is nézz, oda is nézz, minden kímélése, ez az istenverte tojástánc – ez, ami itt kellett –, őrizni ezt a kártyavárat, hogy le ne omoljon…

– Azt mondják pedig, ilyen ember kellett éppen ide, mint te vagy…

– Ilyen ember! Igen! Azért üldöztek ki innen! Tudod… Nem elég, hogy megbuktattak, kibuktattak a bíróságból: nem, nem, még azt sem tűrték, hogy a városban maradjak! Tudod, hogy távolítottak el innen engem? Dupla áron vették meg a házamat, a gyönyörű kertemet – mi ez a mostani ahhoz képest? –, csak menjek, csak hogy menjek! Dupla áron sajátították ki a város számára! a város pénzén! óvodacélokra! azt hiszed, lenne különben olyan szép óvoda? Azt hiszed, a városért! a városért tettek valamit? Dehogy a városért! énellenem tették! Mert tudták, hogy míg én itt vagyok, nem szabad a vásár!

Megint izgatott volt, megint járt. Alakja szinte kiegyenesedett. Az asszonyka ragyogó szemmel nézte. Ez, ez volt az, a hajdani erős férfi, a küzdő, akiről egyszer azt hitte, hogy szereti… Szerette, és félt tőle… valóban félt zordságától, házasságuk első évében, amikor ő egész naiv gyermek volt még… Önkénytelen az a másik tűnt fel fantáziájában, nyájas és kedves kép, valaki, kit mindig szeretett, akiben mindig bízott, akitől sohasem félt: akivel titkon, boldogan össze szoktak nevetni, mint a gyermek a szigorú tanító háta mögött. A szigorú tanító mögött, akit azért valahogyan mégis tisztel és szeret. – Ilona csillogó szemekkel követte férjét… Ő valóban nem adott semmire, azt szerette, és úgy szerette, ahogy friss és szeszélyes szívének jólesett.

– Miért uszította magára azt a vén vaddisznót? – mondta rosszallással, de a rosszalláson át érzett hangjában a büszkeség, a gyönyörködés, hogy ilyen erős, ily kemény, ily veszedelmes ember az ő ura.

– Micsoda vén vaddisznót?

– Azt a Hirschfeldet; hát nem olyan, mint egy vén vaddisznó?… Mondja, igaz az, amit beszélnek? Hogy mikor maga bíró lett, jött magához kérni valamit… valami protekciófélét… S maga le sem ültette… kezet sem nyújtott neki… csak úgy bánt vele, hivatalosan, mint egy közönséges ügyes-bajos féllel… Visszautasította a kérését… ezt nem tudta soha magának megbocsátani… Mondja, igaz ez?

– Ezt is Zsemlyénétől hallotta megint?

– Mindegy, hogy kitől… Attól hallottam, akitől akartam…

– Vagy talán…

Egyszerre elhallgatott: az asszony arcán, tekintetén (már újra Medúza lett, megüvegzett, merev!) észrevette, hogy megsértette, megsértette megint! Vagy talán… ah, igen, persze… vagy talán Madár Jánostól hallotta… még annyi tapintat sincs ebben az emberben, hogy erre ne célozzon! Madár Jánostól… hát nem tudja, nem érzi, hát nem kell-e éreznie, hogy soha-soha nem beszélnek Madár Jánossal róla, még a nevét sem említették soha, ha egyedül voltak! Még ennyi finomság sincs ebben az emberben? Madár János ezt nem tette volna… ezt nem mondta volna… (Hogy ki tudta kerülni Madár János mindazt, ami rossz érzést szülhet, ami kellemetlen!) – Az asszony mozdulatlan lett megint, szenvtelenül, hidegen hallgatott, és nem lehetett tudni, hallgat-e.

Kerbolt, hogy elfeledtesse elszólását, beszélni kezdett, mesélni tovább, zavartan, aggodalmas gyorsasággal, belső izgalommal:

– Ezek a Bontóék – mesélte – gazdagok voltak, nagy lábon éltek, és senki sem tudta, hogy miből: rengeteg házat vittek, nagy murik voltak náluk, a kövér Bontó a legkedvesebb mulatópajtás volt az egész Újvárosban. Vilma is, a legszebb lány itt akkoriban, igazi típusa a magyar, telt, élveteg szépségnek: hasadt, piros száj, széles, áldott, királynői csípők, magától mosolygó arc, nagy barna, szuggesztív szemek; élte világát, udvaroltatott magának, öltözködött királynői módon, pesti bálokban is csillogott…

Egy Jókai-regény alakjai bontakoztak ki szavaiból…

Ilona kezdett érdeklődni, előrehajlott, előrekönyökölt, a zsebkendőjét állára támasztva – kis csipkeujja bájosan fordult le formás karján –, mereven nézte férjét, és egyszer csak közbeszólt!

– Mondja, maga is udvarolt neki? Igaz, hogy el akarta venni?

A férfi ijedten hökkent vissza, pedig előre tudta ezt a kérdést.

– Hát ezt… ezt kitől hallotta?

– Zsemlyénétől – nevette el magát az asszony; de aztán elkomolyodva igazította ki mindjárt: – Nem! Ezt maga Vilma mondta!

Kerbolt fölpattant megint, nem bírva tovább, idegeit nem fékezhetve többé, hogy az asszony ijedt sikollyal húzódott vissza tőle:

– Mért jött hozzád Vilma?… Mit akart nálad Vilma?… Beszélj! nem tűröm tovább, hogy hallgass!

– Mit jön úgy nekem, mint az oroszlán? – mondta az asszony, idegesen igazítva a haját. – Látja, maga mond engem kíváncsinak, gyereknek, aztán maga miket csinál a kíváncsiságtól!… Úgy látszik, még mindig nagyon érdekli magát ez a Vilma – mondta, csak úgy tréfásan gyanúsítva, mint a süldő lányok szokták, és kedvesen megvető ajkabiggyesztéssel.

Kerboltot pedig boldoggá tette még a tréfa is, még a színe is, hogy Ilona törődik vele, hogy féltékeny lehet rá. Ekkor – mert ki volt mérve ezen az estén minden pillanat – benyitott Zsemlyéné, a kertész felesége. Nehezen szánta rá magát, benyitni Kerbolt előtt, félve kérdezte a nagyságos asszonyt: lehet-e teríteni?

– Jesszusom! – kiáltott Ilona. – Már milyen késő van! egészen el is feledkeztem a vacsoráról! Maga sem vacsorázott még… szegény ember… Most nem viteti abba a csúf üvegkalickába. Itt eszik velem, és mesél tovább.

És mikor Zsemlyéné kiment, kedves szemrehányást tett az urának:

– Látja, most meghallotta Zsemlyéné, hogyan kiabált. Aztán én szégyelljem magam a cselédek előtt.

Kerboltot is bántotta ez, hogy a pletyka cselédek mindent hallanak, de kellemetlen érzésébe kis, ideges boldogság is vegyült, hogy van egy közös félelmük, egy közös ügyük: ha más nem, annyi legalább, hogy ki ne hallják a cselédek a jeleneteiket. De ez ideges boldogság volt megint: mégis sötét és baljós maradt ez az este, ez a munka nélküli… mennyivel jobb munkában tölteni az estéket, ott az üvegházban, a zöld lombok között! Kerbolt már elszokott az ilyen munka nélküli estéktől: úgy ültek együtt az asztalnál, férj és feleség, mint régen, azelőtt, és ő régi furcsa, újvárosi történeteket mesélt el asszonyának, egy igazi újvárosi romantikát! A saját történetét mesélte voltaképp, a saját elromlott életét.

– Ez a Bontó – mesélte –, Bontó pazarlása rég gyanús volt mindenütt: de ő, Kerbolt bíró, nem volt a gyanú embere, és megvetette a kósza beszédet. Újvárosnak bizony rossz híre volt akkor: nem volt barátságos éjszaka kószálni a világítatlan, pocsolyás utcákon: még nem olyan rég volt az idő, amikor a bíró maga is lámpással járkált az utcákon, esküdtje, a Geschworener, vitte utána a lámpát. Gyakran zsineg volt végigfeszítve az utcán; az aranyifjúság oltotta, törte a lámpákat, akadt, aki mindenestül kiemelte az utcalámpából az olajtartókat, azok világánál készült vizsgájára. Ilona hosszan, hangosan kacagott e részleteken.

S mindennaposak voltak a betörések a sötét városban. De lehetett-e másképp ebben a nagy, sötét városban, amely törvénykerülők menhelye volt? Különös moslékba csöppentek itt a Jókai világának csöppjei, különös Pitaval anyaga gyűlt; fölényes zsidók szervezték a detektívregényeket (akik mindent a kezükbe vesznek); a városban nyíltan beszéltek betörőtanyákról, s a három csendőr a vállát vonogatta… Mindössze három csendőr… Bontó maga panaszkodott legjobban, és Kerbolt hiába járt a miniszterhez a bejelentőhivatal ügyében.

Egyszer csak Nagy-Tatár – ez a Nagy-Tatár, az a borostás állú, aki állítólag katonatiszt volt valamikor, ma, ég tudja, miből él, mindig új lapja van, minden lében kanál –, amint ő mondja, kinyomozott egy pesti detektív barátjával, és kitett az újságba, felsorolt százhatvannyolc betörőt névleg és lakás szerint. Ilona kacagott: valóban, százhatvannyolc betörőt, név és lakás szerint. Olyanok voltak köztük, akik Pesten működtek, akiket a pesti rendőrség rég keresett, körözött, s akik nyugodtan éltek ezalatt Újvárosban – sőt a csendbiztos védnöksége alatt. Jasszok voltak közöttük; foglalkozás nélküli egyének, ezer névvel, sötét ligetek habitüéi, éjszakai csavargók, kik nappal megbújtak az újvárosi rókalyukakban. És ott volt a híres Briliant…

Akkor a pesti rendőrség vette kezébe a dolgot, azóta is van pesti rendőrség Újvároson.

Ilona kacagott.

– És nem álltak bosszút Nagy-Tatáron?

– Megfenyegették, mikor elment a tanyájuk mellett, nappal, egész nyíltan; a tanyájuk ott volt, ahol most a Selig-kávéház, akkor Briliant-kávéháznak hítták, sört is mértek ott, mindig állt egy csomó kétes képű alak az ajtóban: Nagy-Tatár állítólag hallotta, amint mondták messziről: Da kommt er!8 – németül beszéltek ezek.

– És milyen volt az a híres Briliant? – kérdé Ilona a legnagyobb érdeklődéssel.

– Milyen? ügyes, már nem fiatal, egész bandája volt, messze kiterjedtek a szálai, külföldön is volt azóta dolga, máig sem fogták meg. Én láttam…

– Látta? Igazán? Látta? Hol látta? Beszéljen róla!

– Vagy legalább Nagy-Tatár állítja, hogy ő volt. A cseri csárdában.

– Ah! beszéljen a cseri csárdáról! Látja, soha ki nem vitt…

– Majomka! semmi sincs ott! már akkor sem volt semmi. Sárga ház új tetővel… a ház ugyan régi, negyvennyolcban Vácról jövet ott pihentek honvédeink, a vasspalétát még a harmincnyolcas árvíz nyomta be… Gémes kút az udvarban, deszkaól… De ma üveges veranda van, asztalok a nagy, fásított udvarban…

…Igen, mindenre jól emlékezett. Semmi nem volt ott, semmi különös: sivár volt minden és vigasztalan, mint manap. Az ő cicerói cselekedete volt ez: az ő nagy akciója Catilina ellen! Mennyi erőt és szilárdságot érzett! csupa bizalom volt – önmaga iránt… Hova lett ez az erő, ez a bizalom manap? Hogy emlékezett arra a délutánra. Még korán volt, nagy, meztelen gyerekek fürödtek a parton, a híres újvárosi strandon, mások lapos köveket csúsztattak, amodébb egy kocsit hajtottak a vízbe… Ők mentek előre… háborúba… A pesti detektív vizsgán, fölényesen lépkedett. Nagy-Tatár is ott volt, hiú fontossággal… Mintha most is látná. Kikötött vízimalom van a folyón, tompaezüst víz, túl a hegyek ezüstszürke ködben. Egy rozzant csónak himbál… Himbálnak a csárdaudvar napraforgói ügyetlen fejükkel… A kavicsok, a szép, sima kavicsok között tört sörösüvegek barna cserepei… elszórt papirosok…

Két nagyocska lány ült cédán ott a parton, valami földbuckán: piszkos pongyolasággal lógatva csíkos-harisnyás lábukat. Emlékezett Kerbolt, mennyire megvetette akkor a nőket, az egész nőnemet: mennyire vad, harcos, hivatalos férfinak érezte magát, és mindenre, minden nőire olyan fölényesen, oly megvetőleg gondolt, mint ezekre a kis ringyókra ott a Duna-parton. A színre is emlékezett, amint most elbeszélte Ilonának, ahol a Bontóék bűnjeleit lelték: ócska kocsiszín volt, hat vedlett sároszlopon egy fatető, alatta vagy két rozzant szekér. Egy kis, kék üngös fiú ácsorgott körülötte: a fabak alatt, széna közt hevert egy kuvasz. Baromfiak szemeteltek szerteszét.

Egy tízéves kislány, okos szemű, tiszta ruhájú, jött kérdezni, mit akarnak. Oszlopos tornác alatt kártyáztak a jasszok, üvegből töltötték a sört a nagy söröspoharakba, sörösüvegek erdeje volt a hasadt deszkaasztalon.

Szinte fülébe csengett annak a bolond Nagy-Tatárnak a hangja, amint kikelve, öblösen elkiáltotta: – Briliant!

Egy pillanat alatt eltűnt az, akit Brillantnak nézett. Nem fejlődött ki semmi romantikus jelenet, semmi nagy ütközet. A meglepett jasszok becsületes munkásoknak bizonyultak a szomszéd téglagyárból. De azt az egyet máig is Briliantnak hiszi Nagy-Tatár. Mért tűnt el másképp? és hova lehetett? Körülnéztek. A csárdaudvart drótsövénykerítés vette körül. Túl keréknyomok haladtak a porban. Egy ökrös szekér. Egy keskeny iparvágány. A téglagyár kerítése, színes téglákból kirakott betűk cégérével. Szegletes, üzleti deszkakocsi ment az úton F. M. felírással. Zsákban, csónakon, valamit szállítottak át a szigetre. A Duna egykedvűen mosdatta tovább fényes, színes kavicsait. Munkás parasztlányok nagy fagereblyékkel közeledtek.

A tízéves kislány szakadt, összevarrt, kék abroszt terített nekik az akácok között. A detektív furcsa tárgyakat hordott ki az abroszra a színből. Nagy-Tatár ujjongott a bűnjeleken. Ő maga, Kerbolt bíró, szilárdnak érezte magát, komolynak, hivatalos gépnek. El volt tökélve az igazságért. Bontóék, a kövér Bontó, az egész klikk mögötte, a nagy ellenszenv, amit a leleplezés kelteni fog, hatalmas ellensége… és Vilma, mint egy megvetett, csábító gyümölcs, mint egy akadály az igazság útján: mind csak növelték elszántságát, örömét szilárdságán, titkos büszkeségét. Igen: harcol és bukni fog. Mi lesz? nem tudta még. De ez az öntudat, ez a fő hiúság, ez a minden kincsnél többet érő kincse megmarad.

Ilona égő szemekkel hallgatta mindeddig, egész lelke figyelembe feszült; de Vilma, a mai látogatás, ott ült a szívében, a hivatalos férfiridegség iszonyú igazságtalannak tűnt fel neki. Nemének egész sorsát érezte Vilma esetében – a nőét, ki mindig csak áldozat a férfinak nagy játékain. Asszony volt, csak kegyetlen, nagy játékot látott a hivatalos gépben, csak romantikus, gyilkos férfipózt a nagy elvek alatt. S bár máskor ingerelte ez a férfipóz, most egyszerre elszorult jó szíve, gyermeki önkénytelenséggel felkiáltott:

– Milyen hiú ember is maga!

– Hiú!

– Igen. És a hiúságának áldozta fel azt az egész nyomorult családot.

– De Ilona! Csak nem védelmezed? Közönséges orgazda volt. Végre is a bűnös lakol. Csak nem kellett volna futni hagyni.

– Másképp kellett volna csinálni – mondta Ilona, makacsul. – A bűnös lakol! Hát mit vétett Vilma?

– Ez harc volt – felelte Kerbolt szinte védekezve. – Én is exponáltam magamat, én is sokat vesztettem vele… mindent. Az egész klikk ellenem zúdult: a klikket nem lehetett megölni. Bontóék eltűntek, de a klikk megmaradt. Tudtam, hogy megbuktatnak. Végre is Bontónak mindenki barátja volt, és ezt Hirschfeld tudta, felhasználta. Megfosztottak az állásomtól, a házamtól, a kedves kertemtől, kiüldöztek a városból is…

– Látod, te bolond! – nevetett Ilona. – Azóta polgármester lennél, és… én lehetnék a polgármesterné.

Kerbolt elkomorodott – s egyszerre Ilona is. A harmadik megint közébük állt.

– Édesem, hisz akkor meg sem ismertelek volna. Ó, látod, én áldom ezt az egész nagy szerencsétlenséget! Látod, hiszen akkor is örültem neki. Megvalósítottam régi ábrándomat, földet vettem a pénzen, amit a házamért kaptam, elvonultam messze Küküllőbe, gazdálkodtam, vadásztam…

– Szépen gazdálkodott!

Kerbolt kényszeredetten elmosolyodott.

– Hát a gazdasághoz csakugyan nem értek. Sohasem értettem a magam ügyeihez. De látod, akármennyit vesztettem, mégis találtam egy kincset, ami mindennel felér: ott találtalak téged…

– No, már megint milyen romantikus hangulatok öldösik…

Metszőn mondta ezt, sérteni akart, bosszút állni, maga sem tudta, miért. Kerbolt ilyenkor jéghideget érzett a szívében. Milyen kegyetlen ez az asszony! Még egypercnyi illúziót sem hagy meg neki.

– Mért is nem maradtunk ott, ott falun, a hegyek közt, Küküllőben, ahol az apád pap volt… ahol te még…

(- …egészen az enyém voltál – akarta mondani: de ezt már nem tudta, nem merte kimondani.)

– No bizony! Ott hagyott volna engem megvénülni falun! Rabságban tartott volna! Mondhatom, szép kis önzetlenség! – ingerkedett Ilona. De Kerbolt, vériggyötörve, nem tudta többé a kedves gyermeket látni benne: mint a türelmét vesztett tanító nem látja többé növendékei kedvességét.

– De hiszen előbb mondtad, hogy a falut szereted, a csöndes vidéki életet…

– Én? Mondtam? Ezt elhitte nekem? – Kacagott.

– De Ilona! Hát ne ölj meg! Hát nem lehet a te szavaidon már kiigazodni!

– Ne tegezzen engem! – kiáltott Ilona, és arca megint fölvette a Medúza-szerű merevséget. – Kegyetlen, önző, rossz ember! Mit csinált velem! Itt hagyta a kis, fiatal, gyámolatlan feleségét, sokszor alig szólt hozzám zordan egy szót, bezárkózott, elvonult! Mivé tett engemet! Sokszor, hogy sírtam magamban, hogy kellett volna egy meleg szó, egy bizalmas tekintet: nem, csak gondterhes, szigorú arcot láttam, akinek előbbre való a hivatala, mint a felesége…

– De Ilona, én nem tudtam, én nem akartam… nem is sejtettem… mért nem szóltál?… Hiszen tudod, mennyire szerettelek. Hiszen… hiszen azért mégiscsak több jót tettem veled, mint rosszat, ugye? – mondta könyörögve, reménykedve, mint aki lelkifurdalások ellen akarja megnyugtatni magát.

– Nem! – kiáltotta Ilona. – Több rosszat tett, mint jót! Engem is tönkretett, nemcsak… nemcsak Vilmát… Maga megveti, ugye megveti? Fölényesen néz rá… Én… én sajnálom. Olyan mély részvétet tudok érezni az ilyen szegény teremtések iránt…

Kerbolt fölszisszent, mint aki parázshoz ért!

– Mit… mit akart Vilma nálad? Ilona! Mit akart?

De Ilona kitépte magát a keze közül, kirohant a konyhába, és becsapta az ajtót. Kerbolt kétségbeesve nézett utána. Mit csináljon? Menjen utána, Zsemlyéné előtt? Iszonyú szégyent érzett és iszonyú sivárságot. Nem, ezt az asszonyt semmi sem fűzi hozzá – mindig távol maradnak egymástól. Madár János képe merült föl előtte. Irtózatos, végleges elkeseredést érzett most ellene. Minden lassú tüzének rég felgyűlt salakja egyszerre az ő nevére szakadt. Ez… ez az ő barátja, ennek az embere ő. Mondhatatlan szégyen égett a lelkében. Lassan, szomorúan ment megint a kerten keresztül, vissza, a kerti házba.

A vörös kohó pöfögött az éjben. Port, port és kormot kavart a fülledt szél. És a fák undorodva kapkodták fejüket.

13. §. EGÉSZEN RÖVID § A POLGÁRMESTER KÉT GONDOLATÁRÓL

Madár Jánosné kalapját tette fel a tükör előtt. Egyszerű asszony volt, igen ritkán is ment valahova, csak, ha a férje okvetlen kívánta, a reprezentálás kedvéért. Ilyenkor – ez nagy dolog volt neki – a szalonba ment, ott tette fel a kalapját a nagy tükör előtt. A hálószobájuk egész egyszerűen volt berendezve, nem voltak modern toalettasztalok, csak azok a szobák voltak pazarok, ahova a vendégeket vezették.

A polgármesterné ideges volt ilyenkor, egyre aggodalmaskodott, hogy elkésnek.

– Ugyan, mama – mondta Géza (milyen nagy fiú már), kétségbeesetten erőltetve szmokingüngébe a kis díszgombokat. – Apát csak megvárják.

Madár János egy szót sem szólt a családjához. Amilyen kedves szokott lenni mindenütt, oly mogorva volt otthon. Óráját nézte, türelmetlenkedett. A lépcsőn találkozott a vigadóbeli társasággal. Pár szót váltott velük, mielőtt beszaladt a feleségéért. Hallott tőlük egyet-mást. Ah! Felülvizsgáló bizottság? A dolog erősebben készült, mint gondolta. Ha Hersei akarja, amennyire ellene most a hangulat, még ki is viszi. De kész volt már terve is. Kerbolt is tagja lesz a bizottságnak. Igen: ezt meg tudja csinálni. Kerbolt a legintaktabb ember a képviselőtestület szemében. És Kerbolt… Kerbolt ismeri az ő önzetlenségét… tudja, hogy ő egy krajcárt sem tett el magának… és… még ha akar, sem tehet őellene semmit. Mert önmagát is kompromittálná. Hisz az ő terveit valósította meg, hisz együtt tettek mindent. És Kerboltról ki tételezhet fel panamát?

De… más is volt még. Pénz kellett, gyorsan, gyorsan. Iszonyú hirtelen nagy dolgokba bocsátkozott: a pénztár is egészen az ő rendelkezésére állt. Az ő nyugtáját sokszor napokig készpénzként kezelték. Nem volt szabályos, de megbíztak benne. Merész dolgokat csinált, de érezték, hogy a kezén minden arannyá vál. De néha… néha zavarba jött. A jövőre gondolt, és a jelen néha zavaros volt. Ma délben óriás összeget fizetett ki az öreg Tőkéssynek. Ha meglesz a tisztviselőtelep, bőven meghozza ez az összeg a kamatját: és bízott reklámja hatásában, bízott szervező ügyességében, hogy meglesz, felvirul – pesti tisztviselők is itt fognak építeni –, ó, nemhiába hozta ő a nagy áldozatokat, nem is említve a személyes hasznot, amivel a Tőkéssy-összeköttetés neki magának jár. De ebben a pillanatban – szégyellte volna bevallani – a város a legcsekélyebb összegek miatt zavarba jöhetett. Ó, nem jön zavarba, ért ő már az ily egyensúlyozáshoz – de… kikből fog állani az a bizottság?… A bugrisok lássanak pénzt, készpénzt. Ha tömeges jelentkezéseket szerezhetne hirtelen a telepi telkekre, kedvezményes feltételekkel (a kedvezményeseknek nagyobb összeget kellett előre letenni), a legostobább is látná, érezné, hogy a befektetések nem történtek hiába. Pozitív, rögtön fogózó, tervező esze megakadt a járásbíró emlékén. Ez egy. Egy csepp a tengerben. Pár ezer korona. De nem szabad megvetni egyetlen cseppet sem.

14. §. MELYBEN EGY ÚJVÁROSI HANGVERSENYT FOGUNK MEGHALLGATNI

A városház díszterme türelmetlen zúgott. Már húsz perce meg kellett volna kezdődni az előadásnak. Mit várnak? Megint a polgármestert várják? Semmibe veszik a közönséget?

Nem volt előkelő csend. Az első padsorban az urak fesztelen átkurizáltak a távolabb hölgyekhez. A karzat hol pisszegett, hol tapsolt. A gázlángok sisteregtek: gáz és villany is volt a teremben. Egy ventillátor, épp azon az ablakon, amely alatt Partos járásbíró helye volt, zúgott, rebegett, recsegett, mint egy irtózatos nagy, vergődő madár. Valami óriásfiú gombostűre tűzte, mint egy pillangót, kegyetlenül. Vergődött bádogszárnyaival. Egyszerre elhallgatott. Kiszenvedett talán? A járásbíró önkénytelen felnézett a döglött madárra. Milyen jólesett, hogy elhallgatott! És olyan különös zúgás állt be a helyébe. Csupa emberi zúgás.

A dobogó mögött, a kis tanácsterem ajtain keresztül, izgatott szaladgálást lehetett észlelni.

A polgármester szobája mellett volt egy kis benyíló. Vastag, sivár jogi könyvek hevertek, egy nyitva az asztalon, nemzetiszín fülekkel. A csodagyermek az asztal előtt rosszkedvűen illegette nyakához hegedűjét, néha idegesen rázta meg fejét, s hosszú arany fürtei rengettek. A száját is megvonta, blazírt undorral, hogy finom, fekete kabátkája a poros asztalhoz ért. Por, por volt itt mindenen. Az impresszárió, fel-alá járva a szobában, megállt néha, betűket írt ujjával a porba, a könyvespolc legfelső fokán, hol egy konyakosüveg és egy pohárka állott.

A többi művészek a polgármester szobájában csevegtek: de elakadt a társalgás. Balázsy főjegyző izgatottan nézte az óráját. Adamec kinézett a terembe. A közönség valóban teljes volt már. Tőkéssyék most telepedtek le az első sorban: pedig akkor már késő. S az az előkelő külsejű, tiszteletre méltó, öreg házaspár, ott mellettük, nem fejedelmi pár-e, aki, ha megjelen, kezdeni kell? Partos bíró magára maradva, zavart unalommal, ügyetlen feszelgett. Nem tudta, kit ismer a közönségből, kit nem; nézzen-e, szóljon-e valahova? Örült, mikor meglátta Adamecet.

– Soká kezdik még?

– Jöjjön velem, bíró úr – szólt Adamec, megsajnálva. – Jöjjön csak velem.

– Ki az az előkelő öregúr ott az első sorban? – kérdezte a bíró.

– Azok Hirschfeldék – felelte Adamec. – Már itt vannak Hirschfeldék – újságolta Balázsynak is, amint beértek a művészszobába. – Madár még nem jött? – kérdé izgatottan.

– Nem tudom, mért késik. Csak pillanatra futott haza, a feleségéért.

A teremből átzengett a türelmetlenség tapsa. Egy fiatalember, egy rendező, piros arccal, izgatottan, nézett be az ajtón. Egy helybeli ügyvéd, aki a hangversenyen a conférencier tisztét volt hivatva betölteni, kétségbeesetten, izzadva iparkodott szellemes élceket mondani, elárulgatva közben a budapesti művészvilággal való ismeretségét. Partosnak itt még idegenebb volt, még kellemetlenebb. Az a tudat, hogy egy „művészszobában” van, hogy ez a furcsa, kissé hervadt nő itt Takács Juci, a pesti primadonna, hogy az ajtó mögött a világhírű Karcsa Ferus hangolja a hegedűt: egészen megbénította szavait és mozdulatait. Az is feszélyezte, hogy nem volt estélyöltözetben, bár a nézőtéren, ahol még szürke ruhás férfiakat is látott, már egyszer megnyugodott eziránt.

A várakozás egyre nehezebb, egyre lehetetlenebb lett. A primadonna türelmetlenkedett: neki sietni kell, ő éjfélkor egy pesti kabaréban énekel.

– Csak a művésznőtől függ, mely pillanatban kezdjük – mondta Bátor Mór, a kaszinó titkára. A művésznő bizalmatlanul nézett. Nem, ez nem lehet. Ha Karcsa Ferus előre kívánja a pénzét: ő sem fog anélkül fellépni. Ő is van annyi, mint ez a kis taknyos. Neki beszélnek? Nono! Újvárosban nem lehet olyan nagyon megbízni. Ő is Újvárosból való, ő tudhatja.

– De… méltóztatik tudni, a dologban egy kis tévedés van – hebegett Bátor Mór. – Karcsa Ferus is újvárosi születés… Újvárosi rokonai kérték fel a közreműködésre… a jótékony cél érdekében… Honoráriumról egy szó sem esett… Azt hittük… nem gondoltuk… nem tudhattuk előre…

A művésznő vállát vonta. Ő nem bánja, ha botrány is lesz. A pesti író is megsejtette, miről van szó. Nem tudhatták előre… persze… nem tudhatták előre, hogy a művészi munkának díja van. A bohócokat megfizetik… az utolsó saltimbanque-ot^9 is. Az író csatlakozott a honoráriumkövetelőkhöz. Nem a pénzért, nem a rongyos kétszáz koronáért: az írói mesterség presztízse érdekében nem tehette, hogy lemondjon róla. A teremből ismét áthallatszott a taps. A művészszobában lassanként felgyűlt honoráciorok kellemetlenül feszélyezve érezték magukat. A conférencier-ügyvéd kifogyott a viccekből. A füle vörös volt. A benyílóból izgatott beszélgetés szűrődött keresztül: Karcsa Ferust kérlelték újvárosi rokonai. A csodagyermek némán rázta füleit, és az impresszárió felé intett blazírt ajkaival. Az impresszárió, magas, nyálkás férfi, egykedvűen dobolt ujjával a poros könyvpolcon.

Bátor Mór kétségbeesésében a járásbírónak panaszolta el a helyzetet.

– Kérem, ha tudtuk volna… Kérem, ez zsarolás… Megjegyzem, kérem, előre egy szóval sem jelezték…

A járásbíró zavarban volt, mit feleljen. Ezek a nagy országos hírességek? És mindenki újvárosi? És, hogy kerül ő ide? Mi köze neki mindehhez? Mélán gondolt a tegnap reggelre, amikor még nyugodtan reggelizett a csöndes Szakolcán – mint valami álomra, mint valami nagyon távoli álomra. Milyen elegáns volt ez a hivatalszoba, milyen feltűnő eleganciájú. Partos a fővárosi polgármester hivatalát sem tudta képzelni pazarabbnak. A bőrbútorok… a tanácsterem tapétás ajtaja… a keleties nyolcszög dohányzóasztal… perzsaszőnyeg… Csak bankszobákban látott még ilyesmit.

És az emberek, az affektált hanyagsággal beszélő, egymás bosszantására blazírt nyugalmat negélyző, fölényes és cinikus emberek, ezek egy műest szereplői? ezek egy műest hallgatói?… Inkább várakozó business-manek… A pesti író szótlan nyúlt el hosszú lábaival a mély bőrfotelben, szájában a polgármester nagy szivarainak egyike, arcának sikerrel törekedett a gondtalan, előkelő hülyeség kifejezését adni. Svarc Jenő, a fiatal hírlapíró állt előtte, és szeretett volna irodalomról beszélni vele – amit a pesti író előkelően került. Kissé élénkebb társaság képződött Matild néni körül. Matild néni, újváros egyetlen méltóságos asszonya, a nőegylet elnöknője, aki minden újvárosi összejövetelen háziasszonyi és reprezentatív női szerepet vitt, mindig élénk volt, kedélyes, mindenkihez kedves, mégis előkelő. Kiváló élvezettel gyűjtötte, s finoman feldolgozta és értékesítette Újváros egész bő pletykatermését. Alacsony, fürge kis öregasszony volt, egy magas rangú állami tisztviselő neje, s az újvárosiak büszkék rá, mert társaságuknak bizonyos szolid, úri központot adott. Szerette a fiatalságot, a zajt és a fényt. Főleg a kényes helyzeteket kedvelte, melyeknek tapintatos eltussolásában nagy gyakorlatra tett szert. Most is mindent elkövetett, hogy a jelenet külső dekórumát megőrizze.

Végre megérkezett a polgármester. Kedvesen, egyszerűen jött, mint egy házigazda, mindenkihez volt egy szíves, udvarias szava: mosolygott, bókolt, nem lehetett észrevenni, hogy komolyan is tárgyalt volna, de azért egy pillanat alatt minden rendbe jött, senki sem tudta, hogyan. Madár Jánosnak mindig volt pénze, mikor a város presztízsének megmentéséről volt szó: és itt arról volt szó. Rögtön kezdették az előadást: a polgármester maga vezette Partos bírót vissza a helyére. A pénzről jutott eszébe Partos; egy csepp a tengerben! Nagyon kedves volt hozzá: de alig pár pillanatot szentelhetett neki, rögtön Hirschfeldékhez fordult. Az öreg gyáros az est szereplői felől érdeklődött tőle, azzal a mecénási áhítattal, azzal a reménytelen, kívánságos kíváncsisággal, amivel minden művészitől nagyon távol élő üzletemberek szoktak érdeklődni művészet iránt. És amint Madár János felelt neki, szokott előzékenységgel, ki gondolta volna, mennyi titkos feszültség van a két ember közt, s hogy a polgármester mennyire szeretné megtudni, hányadán van voltaképp e kedves öregúrral?

Partos bíró egyedül maradt a rebegő, kelepelő bádogmadár alatt, nem sejtve még, hogy ő is e nagyjáték egy szereplője már, élete, pénze, egy csepp lesz itt e nagy, forrongó tengerben… Egyedül és mégis együtt már ezzel az egész különös forgataggal, beléje fonva látatlan szálakkal, mint egy morzsa, ha egy különös, erjedő féregtelepbe pottyant, és azonnal erjedni kezd, és beléje olvadni maga is.

A nagy ventillátor egyszerre megint elhallgatott: dr. Öcsényi ügyvéd úr a pódiumra lépett, és konferálni kezdett. Mindjárt a csodagyermeket harangozta be, és a közönségnek nyújtandó szellemi élvezetet egy ízletes lakomához hasonlította. Ez a hasonlat nagyon szellemesnek, és eredetinek tűnt fel neki: de nem dolgozta ki előre, hanem elhatározta, hogy tréfás részleteit a pillanat ihletére bízza.

– De valamint önök, hölgyeim, akik a konyha titkainak minden részleteiben jártasak – önök sem…

Izzadott, mert észrevette, hogy ez a hasonlat nagyon prózai. Hogyan fog keresztülvergődni ezen? „Hisz ő jó szónok… hisz ő szellemes ember” – biztatta valami régi hiúság öntudata. Kétségbeesetten erőlködött finom lenni és szellemes, de csak vaskos ügyvédi frázisok tolongtak eszébe.

– Hölgyeim – önök sem… fogják… mindjárt a lakoma elején… művészetüknek chef-d’oeuvre-jét…10

Mi az – a konyhaművészet chef-d’oeuvre-je? „Pecsenye” – ó, ezt a szót lehetetlen itt kimondani. Öcsényi titkon törölte arcát; az állóhelyekről, ahol diákok voltak, tompa vihogás hallatszott. Előbb… előbb… – valami kedveset, vicceset mondani! – Persze: a chef-d’oeuvre utoljára marad, mint a finom torta – mint Karcsa Ferus művészete. Előbb… előbb… – fölemelte hangját, azzal a kétségbeesett elszánással, hogy higgadt lesz – tisztelt hölgyeim… az étvágykeltő leves… a pikáns garnirung…

– Ön a pikáns garnirung – kiáltotta egy hang a közönségből, mire nagy kacagás viharzott ki, Öcsényi idegesen mosolygott izzadt mosolyával, de hiába próbálta többé megrendült aplomb-ját^11 helyreállítani.

– Van szerencsém bejelenteni Takács Jucit… – kiáltott kétségbeesve, és örült eltűnni. Szűnhetetlen tapsvihar követte. De Takács Juci, az énekesnő, aki a tanácsterem ajtaja mögött figyelmessé lett a conférence végére, egyszerre kijelentette, hogy ő nem lép fel egy olyan estén, ahol őt leveshez hasonlítják. Kérlelni kezdték: mindhiában. Azalatt Öcsényi negyedszer-ötödször is megköszönte a tapsot, hogy az idő teljen. Vörös arccal vergődött, titkon rángatta elő zsebkendőjét, és kemény ünge megtörött a hajlongástól. Partos idegesen nevetett, kiment cigarettázni; némely urak politizáltak, félhangon, a polgármestert szidták. A hangulat kínos volt. A nagy ventillátor is megszólalt, vergődött megint, mint a szobában rekedt éjjeli pillangó.

Madár Jánost hítták – s egy szóval, egy tekintettel el volt intézve az ügy. Az előadás folyt tovább. Partos mintegy álomban hallgatta az énekesnő fecskeszerű tátogását és a pesti író blazírt, affektált előadását. Arra gondolt, hogy felesége, Janka milyen boldog és büszke lesz, legalább eleinte, hogy ily híres neveket hallhat és láthat ily könnyen. Az előadás különösen izgatta idegzetét; zene közben mindenféle eszébe jutott, gondolatai jöttek, amilyenek nem, diákkora óta. Előtte ült a szép Tőkéssyné; szinte arcát súrolhatták volna fürtei. Micsoda nők vannak itt, Pest körül! Milyen más ez, mint a szakolcai kövérkés doktorné! Ez a váll oly szelíd, oly meleg! s úgy beomlik a selymek közé, mintha valami fürdőbe omlana! Ó, ez az öltözet! mely testrésszé vált már, részévé a meztelenségnek! Partos jogászkori álmaira emlékezett, amikor regényeket olvasott, amikor még asszonyokról álmodott, félénken, messziről, szerelmi lehetőségekről, amelyekből semmi sem teljesedett. Nem, semmi; s ő legszebb éveit siváran élte, örömtelen, Szakolcán, tétlen, ostoba kényelemben, most érezte csak! Hogy élhetnek az emberek itt, Pesten, Újvároson! Ah, mi lehet, mi minden lehet még! Most ő is Pesten lesz! Gyönyörteljesen elszorult a lélegzete, gyönyörteljes ijedtséggel, amint a jövőre gondolt, mint aki vakító ismeretlenekbe robog belé. Zenére robog belé, és hegedűszó viszi, viszi a lelkét és doboló zongora. Ó, milyen – milyen meleg ez a terem! Egy fiú áll a pódiumon, rázza hosszú aranyhaját, mily gyönyöruntan biggyeszti a száját, a zene ömlő gyönyörében, egy romlott serdülő, csontos térdét előrenyújtva rövid nadrágjából. Eszébe jutott, amit az imént hallott: hogy egy újvárosi kereskedőnek a fia ez. Ebben a városban minden lehet, minden lehetséges. Hirschfeldre nézett, az öreg Hirschfeldre, hersei és újvárosi Hirschfeld Árminra, aki hajdan maga vakarta a bőröket a Duna-parton: hogy ült ma itt, egy fejedelem, hogy hallgatta, mecénási áhítattal, a magas zenét! És a felesége, az a fehér hajú, kissé stilizált matróna, fekete ruhájában, mily finom, ideges finomságú arc, milyen úri, egyszerű, semmi parvenü sincs ezeken, hacsak nem épp annak az affektálása, hogy nem parvenük…

S a zene, a zene és a fény! Partos érezte, mint önt el mindent a hegedűhangok vékony, finom aranyfolyama, mint furakodik be minden rejtekbe, rebegteti a függönyöket, becsúszik a zugokba, beszivárog a tárgyakba, a vérbe, a lelkekbe, a szép Tőkéssyné selymei alá. És minden rezeg tőle, egyformán, mélységesen, édesen, zsongón, borzongón; és nincs menekvés ez elől a rezgés elől. Partos érezte, hogy a műsor rezeg a kezében, apró, hangyás rezgéssel, mintha zsibbadozna, mintha millió kis tompa gombostű rezgetné ütemre. Millió kis gombostű bökdöste egész lelkét, mint egy új részegség, még ijedtsége is izgalommá vált, sajátságos lelkesülés vett rajta erőt, semminek tűnt fel előtte egész eddigi élete; fogadásokat tett önmagának, hogy élni fog, élvezni. Egyszerre eszébe jutott a ház, az ő háza! Egy szép kis villa ott a szigeten, napos park között… Villatulajdonos Budapest közelében… A kertutakra vesz majd kis agyagtörpéket, nyulakat, a Párizsi Áruházban…

Némely ütemnél mintha átrezegne az egész terem. A szép asszony válla kiduzzad, mindjárt ki fog kelni selymeiből… mindjárt leolvad róla a selyem… beleolvad ebbe az olvasztó zenébe… szétleng a levegőbe, mint e selyemzene…

Tulajdonképp Partos jogászkora óta alig volt színházban. Most úgy érezte, hogy színházak várnak rá, az újvárosi jövendőben, különös látványosságok, izgató muzsikák. Itt, Pest mellett, olyan olcsón lehet minden ilyenhez hozzájutni. És végre, ha az ember él, hát éljen. Ah, hogy élnek ezek a zsidók itt, hogy élnek! Az a csupasz képű ott, az a duzzadt ajkú pápaszemes – pénze van sok, vagy adóssága van? Az ördög tudja, honnan veszik ezek a pénzt! Fiskális talán – vagy sznob kereskedő – intellektüel… Mennyi mindent élhetett ez a hitvány zsidócska is, amiről neki, szegény Partos bírónak sejtelme sincs.

Behunyta a szemét.

Egészen benn érezte már magát a forgatagban. Minthogyha ezer esztendeje lett volna utoljára Szakolcán, a lelke egészen elszakadt minden otthonitól. Behunyta a szemét. Egyszerre eszébe jutott, hogy rengeteg pénze van a zsebében – mennyi is? Az előleg, amit a fizetésére kapott; a kölcsön, amit ma fölvett egy pesti bankháztól – valami hatezer korona összesen. Soha életében sem volt annyi pénze! Szinte égette a zsebét. Miért vett fel ennyi pénzt? maga sem tudta. Talán csak azért, hogy a feleségét bosszantsa vele, aki nagyon haragudott érte. Lám pedig mégis jó volt: most legalább szabadon rendezi be a jövendőjét. Az ember végre is csak egyszer él. Behunyta a szemét. Eszébe jutott valami, amit még diákkorában hallott (mintha e zene megint diákot csinálna belőle) az öreg Gyíkostól, a görögtanárától… Átérezte és magára alkalmazta a mitológiát. Az ókori lantos zenéjéből házak épültek a régi mesében… Karcsa Ferus zenéjéből is, e városban, ahol annyi-annyi ház épült egyszerre, e teremben, ahol annyi-annyi kétes és zavaros terv rajzott a zenétől bezsongott üzleti fejekben – Karcsa Ferus zenéjéből is házak épültek! És felépült lassan a jövőbe Partos villája is, egy kis tornyos villa, és bebútorozódott az újonnan áthúzott bútorokkal. Szép, modern színekbe öltözködtek ezek a bútorok – nem nagyon diszkréten; mit ér manapság a diszkrét? Ha úgyis drága, legalább mutasson! S szép, új ruhájukban, a zene ütemére, odatáncoltak a modern, világos, sima falú szobák zugaiba. Ah! új bútorok is kellenének, modern, művészi formájú bútorok – ma minden művészi olyan divatos! Ne kelljen szégyenkezni a pesti vendég előtt. Hiszen elég lesz ez a pénz mindenre… Hiszen ha az ember így, valószínűleg egész életére rendezkedik be, csak nem sajnálhatja… Aztán hiszen csak álmodik most róla, zene mellett – ez végre is nem kötelez semmire!

Milyen meleg van ebben a teremben! A zene iszonyú forró hullámokat ver, a hullámok köveket hordanak, épít, épít. Nagy, bábeli tornyok emelkednek, gömbölyű, homorú, domború kövekből rettenetes várak, szenvelgett tornyokkal és gyárkéményekkel. A vonó idegesen, érdesen sivít végig még párszor a húron, gyorsan, gyorsan, az építés iszonyú lázában, mintha valamit hirtelen, hirtelen kellene összeépíteni, vékony kártyákból, sietve, sietve, mert mindjárt összedől. Még néhányszor… néhányszor… és mindjárt vége lesz… Mindjárt csönd lesz: még néhány lázvonás; a levegő tele a zene fantasztikus építményeivel, egy egész nagyváros, egy egész iszonyú, ideges nagyváros…

Ah, egyszerre semmi, semmi, csend… Taps, csattogó, nagy taps, amely mindent hirtelen rapityára temet, mint lehulló, nagy romok. És mint a kitört ár, a mozgás… a beszéd… mindenki feláll helyén… a megrebbent embererdő. Már üres a terem, noha telve nyüzsög: minden semmivé omlott, ezer szál szakadt szét egyszerre, mindenki külön maradt egyszerre, külön, kis apró társaságok.

– Kávéházba… Ugye velünk tart a kávéházba?.. Bíró úr, lesz szerencsénk… Ah, bemutatom…

Egyszerre szemben állt a szép Tőkéssynével. És a szép asszony mosolygott, kimutatta fogait, mintha valami nagyon titkos, delikát, édes rejtekét mutatná testének. Ah, bent, a kis, édes szájban, a bájos, éles, piros nyelv körül, belül a fogak vakító várfalán, micsoda meleg, nedves, mézes rejtek…

Jólesik a hűs levegő egyszerre, az éj, a tiszta éj, a nehéz szél, a készülő zivatar szaga, mintha nagy, lassú cseppek akarnának esni. Mennyivel tisztább a város így este, mikor nem látszik a por. Egy pompás hintó gördül elé, csattogva, pörögve, az éji aszfalton, egy négyeshintó, a polgármester cifra kocsisa a bakon. Ah! négyeshintón viteti magát át a szomszéd kávéházba! Partosnak megint diákkori emlék jött eszébe, megint valami, amit az öreg Gyíkostól hallott hajdan: Agamemnón, a régi király, aki szőnyegeket teríttetett lába elé…

– Méltóztassék…

– Ah, nem, mi gyalog megyünk – nevetett a szép Tőkéssyné, és belekapaszkodott a járásbíróba.

15. §. MELYBEN EGY NŐCSKE BOLYONG, ÚJVÁROSON, ESTE

Bontó Vilma, amint kilépett Kerboltéktól, egyenesen haladt a sötét utcán, és nem nézett se jobbra, se balra. Maga se tudta, merre megy: csak arra gondolt, meg ne ismerhesse senki. Ezt mégis restellte volna, habár rég ideje nem volt már mit restellnie. Így kerülte az úribb utcákat, ahol régi ismerősökkel találkozhatott volna, ahol a házak maguk régi ismerősei… Vajon rájuk ismerne-e még? Újváros annyira változott! emberek, házak, itt pár év alatt mind kicserélődtek.

Gyűlölte ezt a várost, ahol a lánysága folyt, gyűlölte az emlékeit, és bújt és félt tőlük. A kis utcákon pedig eltévedezett: az egyenest, de lehetetlen irányokban vágott kis utcákon. Ez az Újváros iszonyúan fejlődött azóta! A legváratlanabb helyeken modern házak emelkedtek, merész, fehér hajlásaikat furcsán világította be a holdvilág, ha ki-kibújt egy percre a kapkodó felhőkből. Vilma gyűlölte ismeretlenül mindazokat, akik ezekben a házakban laktak.

– Ha az apám lehetett zsiványok cimborája, én is! – gondolta magában. – Süllyedjen el ez az egész város.

A szeretőjére gondolt, egy elzüllött orvosnövendékre, akit már egy év óta úgyszólván ő tartott. Isten tudja, miféle piszkos lebujban találkozott az ő pubija avval a… Hát idáig jutottak? Hát az… az a…

Briliant… most már előkelő úr… és segíteni akar rajta… Őrajta! Kéz kezet mos!

Kellemetlen volt ezeken az esti kis utcákon járni. A prostitúció itt az utcalámpákkal gyulladt ki: az utcán ácsorgó, kis, nyomorult teremtések látható féltékenységgel lesték az idegen leányt. Vilma kényszerült óvatosan messze huzakodni tőlük, nehogy szavakkal is bántalmazzák. Ekkor férfiak vették üldözőbe, rossz öltözetű, nagyon utolsó formájú férfiak, amilyenek csak Újváros kisebb utcáin csatangolhatnak este. Meg-megálltak, utánanéztek, utána is mentek, egyik-másik meg is szólította: de ezekkel Vilma értette már a bánást, fölényesen tudta lerázni magáról. Most mégis idegesen menekült előlük: alkalmatlan volt neki minden, minden, szerette volna, ha egy kicsit nem háborgatja semmi.

Kiért a térre, és szemébe villant a városháza. Az új épület, mely akkor még meg se volt. Milyen furcsa, nagy, modern épület! akkor még egy hosszú, sárga ház állt a helyén. Az egész tér megváltozott, messze nagyvárosiasan villogtak a kávéház ablakai, s éles ívlámpák zizegtek póznáikon. A törött üvegű ívlámpa, csempéjén keresztül szemtelen köpte fényét a porba. Vilma szinte visszahökkent, mint egy kísértettől, mintha egy régi arcot látunk megváltozva; az és mégsem az! Hogy nő, nő ez a város, melynek ő egykor királynője volt, melynek titkos mélyeiből felgyűlt pénzeken ragyogott ő hajdan. Ha azokra az időkre gondolt, szerette volna leköpni az embereket, kik akkor ünnepelték, s akik aztán kilökték utálatos bolyukból, piszkos férgek, akik vakon és esztelenül rakják itt lehetetlen házaikat, nem lakni, nem lakni, csak pénzelni, pénzelni.

– Süllyedjen el ez az egész város! – mondta majdnemcsak hangosan. Úgy képzelte, mintha hirtelen egy mérges kelevényt látna az öreg föld bőrén, egy viszkető, dagadt kelevényt, amelyben ártalmas férgek nyüzsgenek. Mindig voltak ilyen különös képzelődései, már egész kislány korában – az udvarlóit is mindig ilyenekkel zavarta meg. Az udvarlóit! Pfuj! a gyomra keveredett, ha ezekre a férgekre gondolt, akik most mások előtt meg sem ismerik őt. Hogy a föld meg nem rázkódik, és le nem rázza az ilyen férgeket! Mért nincs itt földrengés? Jó volt ezeknek a kolera! A fene essen a palotáitokba – lopott pénzből raktátok ide mind! – Pénz! pénz! akinek pénze volna! Aki nagy pénzzel jöhetne ide vissza közibük, hogy földre vágódjanak előtte! hogy folyjon utána a nyáluk! hogy ugatnának utána, mint a kutyák!

Muszáj volt odább menni, mert kezdett föltűnni az ácsorgó leány. Rendőr, egy pesti rendőr állt a városház előtt: ez is csak azóta van, azóta! Vilma dacos fájdalommal fordult be a mellékutcába. Valamikor, amikor még az apja volt itt a félelmetes csendbiztos, korlátlan hatalmú úr, a csendőröket szinte házuk cselédjeinek tekintette. Gondolta volna-e kislányka korában, hogy egyszer a rendőrtől félni fog? Kacagott – kényszerítette magát, hogy kacagjon –, és befordult a mellékutcába. De még egyszer visszanézett a városházára: csak most vette észre, hogy fényben úsznak az ablakai. Mi van itt? Megállt egy hirdetőoszlop előtt, mintha nézné a plakátokat. S most szemébe vágott a nagy plakát, a vörös betűk: a Takács Juci nevét látta meg! A Takács Juciét – azét a vén… Egy durva szót mondott magában, egész kéjjel mondta a durva szót, s ismételte többször. Jól emlékezett Vilma Takács Jucira: gyerekkorában sokat pletykáztak róla az asszonyok. Akkor hogy megvetették: úgy beszéltek róla, mint az utolsóról! Most őt hívják ide, tapsolnak neki, talán pénzt is adnak. Az asszonyok is tapsolnak neki. Igaz, hogy ők maguk is csak olyan…

Ohhhh! akinek pénze volna! Ha csak egyszer jöhetne ide sok-sok pénzzel – nem sajnálna semmit. Most az úribb városrész felé ment. A Turteltaub utcán át, a Vnuk-kocsma mellett (ahol már alvó haragok forrongtak), kiért a szép utcába. De kerülni akarta Kerbolték házát – mint egy rossz emléket. Mért is ment az imént Kerboltnéhoz? Gorombáskodni vágyott, kiönteni egyszer a szívét, a mérgét, már nem bírta tovább! És éppen ezen az ártatlan asszonyon! Ezen az egyen! Az ismeretlenen! Aki mind a többit képviselte! A Kerbolt Gyula feleségén! Ez is olyan, mint a többi, és méghozzá az ő felesége! A pubitól hallotta, hogy ez is rossz asszony. A pubi hordott még neki néha újvárosi híreket: mert a pubi még ki szokott rándulni néha Újvárosba, és pénzt hoz onnan – isten tudja, kitől. A pubi mesélte az újvárosi pletykát, hogy a Kerbolt Gyula felesége a Madár Jánossal csalja meg az urát.

Azzal a Madár Jánossal, akit régen Vilma is jól ismert. Kedves, mulatságos fiú volt! de milyen egészen más, mint Kerbolt! Ma ő a polgármester: olyan ember, akiről sokat beszélnek! Jó firma lehet az is. Az asszonyok mennek rá, mint a legyek. Pfuj, minden újvárosi asszony! Mind harminc asszonyok, mind Hajnal utcai nők; ezek hordják úgy fenn az orrukat? Nem is kellene törődnie velük – minek is ment el most is ehhez a kis taknyos Kerboltnéhoz? Látni akarta, ha már úgyis Újvárosba kimegy – ki akarta önteni a mérgét. No hiszen! Éppen neki! Ennek a gyereknek…

Vilma megint kacagott. Azzal ment Kerboltnéhoz, hogy nem bánja, ha botrány lesz is! Egyszer kiadja a keservét – ezeken a Hajnal utcai asszonyokon. Az élete piszkos volt és nehéz: a keserűség szorította el a szívét és a mély szánalom önmaga iránt, ha önmagára gondolt, elvesztett szépségére, fiatalságára. Napról napra jobban érezni kényszerült, hogy hervad, és olcsó lesz… Már pubi sem szereti – ó, jól érezte ezt! Már szabadulni akar az is tőle! Akiért mindent odaadott! Akiért tulajdonképpen eladta magát – hogy neki pénzt szerezzen! Egyszer ki kellett önteni a keservét – ha már úgyis Újvárosba megy!

De – éppen ennek a taknyos gyereknek? Ő nem gondolta, hogy ilyen szegény kisgyerek ez! Ilyen pityergő, naiv gyerekasszony! Ilyen tudatlan, ennyire butácska! Aki így, ilyen módon szóba áll vele! Megsajnálta, bizony isten, egészen megsajnálta. Megsajnálta, pedig irigyelte – pedig megölni is szerette volna. Ó! milyen tétován, milyen irigyen keringett most az utcájukban, mint a kivert kutya! Itt szép, kis villaszerű házak is voltak már, világos, barátságos, nagy, modern ablakokkal – és kívül meg kezdett már rossz idő lenni. Valami fojtott, meleg szelet köhögött az éjszaka, és a szél éles port hozott a messze utakról és a nagy, sötét bogáncsos telkekről. Vilma ijedten tekingetett az üres telkek felé, ahonnan füttyöket vélt hallani, és izgatottan fogta össze ruháját, melyet a szél kapkodott.

Gyönyörű, gyönyörű fényes villámok öntötték el néha a messze eget a kertek alatt, fénnyel, nagy, hirtelen karcolások az égen, mint ahogy elömlik vérrel a sebek környéke. Vilma össze-összerezzent egy ilyen villámra. Ezek voltak azok a villámok, amiket Kerboltné, Ilona, izgatottan nézett ablakából. Vilma sietni kezdett – de aztán meglassította lépteit megint. Még korán van – minek sietne? Amíg csak nem esik. A kalapja? Nem olyan kényes a kalapja sem. Meg-megállt néha egy-egy fényes ablak előtt, és benézett. Az ablakok itt be sem voltak függönyözve, a családi szobák szabadon és kissé szemérmetlen vetették szecessziós, kis csilláraik fényét az utca kövezetlen porára. Újvároson az emberek sohasem zárják ki az utcát. A széles fénykévék szétterültek a porban, mint az ablakon kidobott világos szőnyegek. Be lehetett látni. Néhol könyvállványt lehetett látni, másutt képeket. Néhol egy-egy óriás ebédlőkredencet, csiszolt üvegekkel. Sok fényűző, szemnek való bútort. Néhol gyerekeket. Egy helyen egy fiatal leányt, csinos arccal, hosszan lógó hajjal, amint valami kottákat rendezgetett.

Vilma itt meg is állt az ablak előtt, és hosszan nézett be. Aztán köpött egyet, és továbbment. Az eső nagy cseppekben kezdett el csepegni. Vilma sietni kezdett: és fáradt is volt már. Tíz óra rég elmúlt. A széles Hunyadi útra ért: messziről egy kis kávéház – egy egész közönséges, kis, éjjeli kávéház – világított sárgán.

Pubi azt mondta, hogy Briliant egész este vár itt.

16. §. AMELY ELMONDJA, MI TÖRTÉNT ÉJFÉLTÁJT

Tíz óra és éjfél között iszonyú zápor szakadt a városra. Tizenegy óra tájt Ilona, Kerboltné, egy iszonyú zengéstől ijedve, izgatottan csapta fel a konyha ajtaját. Zsemlyéné aludt, az együgyűek szent súlyával aludt, melyben álommá lesz az égszakadás.

Felkeltse? Ó, milyen egyedül volt! És az ég zengett, zengett. Ilona, ideges gyermek, reszketett egész ösztönéletével; mint az állatok szoktak a viharban. Nagy, meleg kendőt kerített vállára, bolondul futott át a kerten, a kerti ház felé. Zsupp! a zápor súlyosan, ólmosan vert, vert le minden port, minden könnyűséget. A kerti ház rengett a lombok között, egy nagy, szép villám reccsent szét az égen.

– Gyula! Gyula!

Benn, a főtéren, a városház körül, magányban ázott a városi fény. A törött ívlámpa fényes léke kékellt a vízrácson át. A nagy kávéház pincérei mind az ablak körül ődöngve fülelték a tócsázó vizek locsogását és a mennydörgés szaggatott robbanásait. Az emberek ilyenkor szinte megnémulnak – nem merik kinyitni a szájukat a természet nagyszerű korholása előtt. Még a zajos kávéházban is különös halkulás állott be: önkénytelen tompítá beszédét mindenki. Csak a koncertről átvonult társaság csevegett fesztelen. De olykor egy pillanatra ők is elhallgattak – s ilyenkor mindenki lelkén átzúgott a nagy, mennyei koncert egy akkordja.

A járásbíró azonban nem vett észre semmit – mert a szép asszony vele kacérkodott. Megint cigarettára gyújtott – a szép Tőkéssyné –, és duzzogott valamiért Madár Jánosra. És mulatott, és Partos bíróval kacérkodott. Igazán: vele kacérkodott! Az igazságügy-miniszter barátnője!

A polgármester pezsgőt hozatott. A járásbíró fel volt hevülve a szokatlan italtól, nem tudta, mi ez, nem tudta, mi lesz, hogy lesz, úgy érezte, mintha a vihar villanyossága őt is átjárta volna, élénk és boldog volt, és valahol mélyen, tudata mélyében félt és borzongott is: hogy mi lesz még ebből? Isten tudja, mi mindent elképzelt: de félelme és borzongása csak élesítette a boldogságát, idegesítette az élénkségét.

– Szép asszony, mi? – intett Újhegyi festőművész (Újvároson mindig akad festő) Tőkéssyné felé, akit épp lefoglalt e pillanatban a méltóságos Matild néni, faggatván a varrónőjéről, azzal a kandisággal, mely a matrónákat híres, víg nők titkaihoz vonzza. – Hiába, ezt nem unjuk meg soha; én is, vén piktor, sok szép nőt láttam már, ruhában vagy anélkül, és mégis…

– És a nagyságos asszony nem féltékeny? – kérdezte Partos Újhegyinét, aki szemben ült: a dúsgazdag Gruber pék lánya volt, kövérkés, szelíd, anyaszemű, bár gyermektelen asszony.

– Miért? Csak természetes, ha egy művész rajong a szépségért; nem igaz?

– Mi van a világon ekívül? – szólt a festő kéjenc vigyorral. – Érdemes volna élni másért ebben a ronda városban? Nézze ennek az asszonynak a vállát! Nem kell-e fellázadni a paradicsomi átok ellen, hogy „elfedezzük meztelenségeinket”? Én már csak a röpülőgépet várom.

– A röpülőgépet?

– Azt. Ha a légi közlekedés felvirágzik, nincs szükség többé városokra, szétoszolhatunk a mezőkön, és újrakezdhetjük a paradicsomi kultúrát. Külföldön már vannak Nacktkultur-Sanatorium-ok.12 Én most röpülőgépet szerkesztek.

Újabb mennydörgés vágta ketté a szót.

– Miért ne? Leonardo da Vinci is szerkesztett röpülőgépet…

A polgármester odaintette a cigányt, és a szép asszony fülébe húzatta. Tőkéssyné Partos felé emelte poharát, s erősen szemébe nézve koccintott. Újhegyiné másnapi zsúrjára toborozta a jelenlevőket.

Odakünn pedig csapkodott a zápor. A villanyosok egyre-másra csengettek, furcsa, kék fények pattantak, feccsentek, sziporkáztak szét a felső drótok alól, és sistergett minden. Egyszer csak az a hír terjedt el, hogy már tíz helyen becsapott a villanyosba a mennykő.

A járásbíró nyugtalan kezdett lenni: eszébe jutott, hogy neki haza kell menni még ma este pesti hoteljébe.

– Még van idő – nyugtatta meg a polgármester. – Éjfélig még járnak a villanyosok: addig pedig ez eláll.

Partos hagyta magát megnyugtatni: igen, ez olyan nyári zápor. Itt még mindig nyár van. A polgármester átült a másik asztalhoz, a Matild néniék társaságához, és Partos, bár egyre nézegette az óráját, mégsem tudott felkerekedni: mert a polgármestertől mégiscsak illett elköszönni és viszont, odalépni hozzá, ahhoz az egész ismeretlen társasághoz… Különben itt, Tőkéssyéknél is nagyon nehéz volt megbontani a kompániát… és… és a szép Tőkéssyné ingerkedéseire mindig feleletkészen kellett állni… és ez fárasztó volt… Ideges kezdett lenni és szórakozott: és a cigarettás, szép hölgy olyan ingerkedően nevetett mindig a szeme közé… És az eső odakünn úgy zúgott…

Nem, lehetetlen volt hamarabb elmenni.

Végre az eső csillapulni kezdett, és Madár János is visszajött az asztalukhoz. Éjfél volt, gyönyörű idő a zápor után: az egész társaság fölkerekedett. A város mintha megmosdott volna: mennyivel tisztább ilyen esős este! Friss, friss, friss volt minden, és hangos a társaság.

– Kap-e még villamost? – kérdezte Adamec a járásbírótól.

– Én felajánlom a kocsimat – szólt a polgármester előzékenyen.

De Partos sietett tiltakozni. Ó, nem, hiszen még megy villamos s legrosszabb esetben is, van fiáker Újvároson.

– Ó, fiáker, azt ne, az drága – mosolygott Madár János. – Hanem itt megvárjuk, hogy jön-e villamos, és ha nem jön, akkor az én kocsimon…

– Igen, igen, megvárjuk – nevetett Tőkéssyné, és a nagy társaság, fölverve az utca zaját, csoportosult a nedves aszfalton. Övék volt a város.

– Ó, csak jönne a villamos! – gondolta Partos, mert restellt volna a polgármester kocsiján menni Budapestre. És jött a villamos, nagy, éjjeli zajjal, üres fénnyel. Sietve ugrott fel reá. Sivító surranással robogott el a kocsi, iszonyú himbálva fordult, és Partos majd kiesett az ajtón, amint visszanézett a szép Tőkéssyné felé. Nótákat vert az üres kocsi csengője elül.

– Budapestig? Nem megyünk már be Budapestre, kérem. Csak a Duna-parti remízig megyünk.

– Hát melyik megy be?

– Nem megy már egy se, kérem. Le tetszett késni – nevetett a kalauz.

Partos ugrott volna le, de még nem volt begyakorolva a robogó villamosról leugrani, és a kocsi iszonyú soká száguldott vele, nem állt meg. Végre a Dunát látta csillámlani. Nagy lökéssel toppant meg a jármű, ugrott ki a bíró, szaladt vissza a városházához: ott bizonyosan lesz egy bérkocsi. Volt is: a kocsis aludt a bakon, és dühösen morgott, amint fölkeltette:

– Budapestig? Tizenkét korona.

Tyű, az árgyélusát. A bíró vidéki, takarékossághoz szokott lelkét egészen felháborította a gondolat, hogy ennyit fizessen azért, amit húsz vasért is megtehetett volna. Eszébe jutott, hogy pezsgőt is fizetett – először életében, mert nem engedhette, hogy őt traktálják viszonzástalan. Káromkodott egyet, amennyire káromkodni tudott… Ez lehetetlen, hogy a rendes taksa legyen: ez az ember zsarol – gondolta, és eszébe jutott, hogy a hajóállomásnál biztosan lesz kocsi: rohant vissza a Dunához. Az eső megint szemetelni kezdett, és ő rohant kiskabátban esernyőtelen.

De nem volt kocsi a Duna-parton.

Muszáj pedig hazajutnia. Mit csinál ebben a rettenetes városban, egyedül, éjszaka? Micsoda szállodák lehetnek itt. Van-e olyan, amiben ő megalhat egyáltalán?

Visszarohant a városházához – de az előbbi kocsi már nem volt ott.

Az eső sűrűbben kezdett hullani. A kávéház üresen, üres ablakokkal villogott a térre: ez nem volt éjjeli helyiség, mindjárt bezárják, egy vénasszony söpört. Az utcákon senkit sem lehetett látni. Csak egy nagy torony jött a villamossínen, lassan, egy rejtelmes faváz, amelynek emeletein fekete emberek állottak, és lobogó csóvák égtek. Mint egy mesebeli óriás, lobogó szemekkel.

Partos mégis beült a kávéházba, s tűrte, hogy a porverő banya alatta söpörjön a szék lábai közt. Vendég nem volt már; csak egy nagy hajú, borotválatlan, rojtos nadrágú fiatalember gázolt a kassza felé.

– Nincs ott senki, tanár úr! – kiáltott rá a pincér, és kacagott. A nagyhajú visszafordult, megakadt szeme a járásbírón, egyenesen odasietett melléje, bemutatkozott, letelepedett, és elkezdett Schopenhauerről beszélni. Partos rendkívül bámult a zavart beszéden, mely igen tudományosnak tűnt fel neki: de bámulata tetőpontra hágott, mikor az idegen egyszerre csak, minden átmenet nélkül, egy koronát kért tőle „kölcsön”. Partos meglepetésében szó nélkül nyomta a kezébe.

– Nem adna mindjárt két koronát? – mondta ekkor az idegen. Partos némán vette elő azt is. Ekkor a nagyhajú fogta a kalapját, és köszönés nélkül távozott.

Partos is kilépett az üres kávéházból. Tétován állt meg a fekete, sillámló nedvesség között Egyszerre megérezte, hogy el van zárva – egész hosszú éjre el van zárva e szörnyeteg város tömlöcében. És amint a fekete, lobogó masina elsijjongott a messze síneken, és beállt megint az éji csend, egyszerre meghallotta e csendben a város hangjait. Megint pöfögött a vörös kohó. Őrülten csengettek a remízbe aludni térő villamosok. Kék szikrájuk sistergett. Különös, gyanús füttyök, kiáltások sejlettek szerteszét. Az eső csojtorgott a rongyos csatornákból. Lépések toccsantak. Távol cigányzene szólt. Közelebb egyhangú kalapálás, vasrobaj: ez a város még éjszaka is épül. És egyszerre nagy rezgő sivítás: a vonat hosszú füttye!

Partosnak egyszerre eszébe villant: vasúton még hátha hazajuthat! És elkezdett menni, találomra, a füttyhang után, az emlékezete után. A villamos mentén mert csak menni, a nagy utcákon, és ijedten húzódott a másik oldalra, ha egy-egy kétes alakot látott a sarkok körül felbukkanni. Az utcalányoktól alig menekülhetett: megszólították, belékaroltak, vonták, összevesztek rajta, utánakiabáltak. Másutt gyanús férfialakok tünedeztek. Partos futott. Megint úgy érezte magát, mint délután, mikor a fiú elől tévelygett. És eszébe jutott a mogorva főjegyző beszéde a szigeten: embercsontok, közel a föld színéhez!

Majd magánosabb helyekre ért: s itt határozatlan félelem vett rajta erőt. Oly elhagyott volt minden! A nagy, üres bankhelyiség félelmesen villogott az éjben. Aludtak a kincsek. De messze zakatolt az éber gépház, a rejtelmes fényű. Tovább… A Vigadó rolettái levonva. Újra csöndbe borult az utca, Partos léptei kopogtak, kopogtak egy diákkorában tanult ballada ütemére:

Sok embercsontokat lát,
Halomra hordtakat…

Éjfél volt. Több is. Már csak minden második villanylámpa égett. Tovább, tovább… Egy nagy szögletes épület villogott messziről: a vasúti indóház.

Partost szinte kergette a remény. Ha vasúton, olcsón, Pestre jutna! Hogy ez mindjárt nem jutott eszébe! Lihegve fordult az első egyenruháshoz.

– Budapestre? Éppen most ment el. Ha öt perccel előbb tetszik jönni…

Öt perccel előbb! Annak a füttyét hallotta hát! Olyan volt ez, mint egy átok, mint egy lidércnyomás! A járásbírót szinte a guta kerülgette. Hát nem lehet kiszabadulni ebből a városból?

– S a legközelebbi?

– Fél hat.

Fél hatkor reggel. Fél hatig fogoly. Ó, istenem, mit csinál éjnek idején, ebben a városban?

Leült egy padra az éji peronon. Nagy őrök, színes lámpáikkal, durván imbolyogtak előtte, mint kísértetek. Üres kocsik, sötéten, nehéz némaságban, álltak a síneken. Néha egyik megcsuklott, gördült egyet, görcsösen, vasasan. Zöld szeme gyúlt egy-egy szemafornak. Rövid füttyök hangzottak, lokomotívok tompa köhögése. Egy gép, tolatva, hirtelen éles fényt vetített: aztán még nagyobb sötét. Messze elhalkult egy itatott masina szürcsögése.

Egy nagy átjáró híd veti szét finoman tagolt vaslábait a sínmező fölött. Különös, csavargóforma alakok dőlnek a híd korlátjának, és lenéznek. Most alattuk megy el egy nagy kémény. A két alak beborul a füstbe.

Egy ércsorompó nyurgán ágaskodik. A sínek kígyóznak, hajlanak, metszik egymást, egymásba olvadnak, elnyújtóznak a nagy messzeségbe.

Partos megint diákkorára gondolt, mikor kalandokra vágyott, mikor utazásokról álmadozott. Most itt van a kaland! A lelke elszorult, mint valami rémségek közeledtén.

Még sohasem volt életében, hogy ne tudta volna, hol hajtsa le álomra fejét.

Még nem érezte ezt gyerekkora óta. Hogy a világ ilyen idegen, ilyen rémes, ilyen bizonytalan.

Homályos, rég tudattalanná vált gyermekkori hangulatok jöttek fel, kísérteni…

Aztán megpróbálta kinevetni magát. Mit kaland? csak egy peches utazás. Akár itt a váróteremben várhat: fél hatkor utazik… Villamos talán már ötkor is megy.

De érdemes-e akkor még Pestre menni? Hiszen holnap úgyis itt lesz dolga, Újvároson. Még délelőtt beszélnie kell… a polgármesterrel… a háza ügyében…

Amint a házára gondolt, és minden másra, arra az egész sok mindenféle lekötöttségre, amit Újvároson már eddig is vállalt – a szép Tőkéssynére, arra, hogy holnap estére elfogadott egy meghívást is, Újhegyi festőművészék zsúrjára, ahol Tőkéssyné is ott lesz – megint rémület lepte meg, megint a menekülés ösztöne. Mintha egy polipféle hálózná be lassan… és, maga sem tudta, mért, valami bűntudatot érzett, hogy így engedte magát, engedte magát. S amint egyszerre csak nagy mozgalom támadt a peronon, a váróterem őrei csengettek, kiáltoztak, közönség kitódult, egy végérhetetlen kígyóvonat pöfögött be gyilkos fényszemekkel: beszállás volt, és Partos megértette, hogy evvel a vonattal akár Szakolcára el lehetne utazni – szinte kísértve merült fel benne az ösztönös gondolat: ne kapjon-e fel erre a vonatra? ne meneküljön-e vissza? haza? Szakolcára? a felesége mellé?

De szamárság lett volna. És különben sem volt ő az az ember, aki ily hirtelen el tudta volna magát határozni.

A vonatból tódultak ki az utasok: elkésett újvárosi lumpok jöttek haza Pestről. Partosnak eszébe jutott az anekdota, amit hallott – Pósa szekeréről. És amint nézte a kifelé hömpölygő áradatot, egyszerre föleszmélt egy gondolatra: hisz most talán talál kocsit az állomás előtt. Nem bánta már, kerül, amibe kerül, csak Pestre juthasson! Csakugyan épp most gördült oda egy, és Partos boldogan csapta belé magát:

– Mennyit kér Budapestig?

A kocsis nagyot káromkodott. Tessék csak leszállani. Ő az istennek nem megy ki most Pestre. Szépen megy ő ki ilyenkor Pestre.

Partos rendőrrel fenyegetett. A kocsis nevetett. Nem tartozik túlmenni a város határán.

Nevetve elrobogott. Partos kétségbeesetten maradt ott a járdán.

E pillanatban egy alak, aki már előbb ott ólálkodott körüle, váratlanul megszólította:

– Tetszik talán egy szoba az éjszakára? Én tudnék szerezni egy jó szobát. Egy úri szobát.

Olyan volt, mintha kacsintott volna a szava mellé, és különben sem jó külseje volt, és máskor Partos szóba sem állt volna vele: de eszébe jutott a délutáni fiú, s jobbnak látta mindjárt elejét venni a további kellemetlenségnek. S azonkívül – hátha oktalan is ez a bizalmatlanság? Milyen jó lenne leheverni itt vagy ott, akárhogy! Csak most érezte rendkívüli fáradtságát.

– Nem megyek el akárhová – hangsúlyozta. – Csak ha tisztességes helyet tud…

– Kérem, tessék csak erre jönni – szólt a gyanús alak. Partos követte, akaratlan. De olyan mozdulatot tett, mintha revolvert szorongatna a zsebében.

Az ismeretlen ugyanarra vezette, amerre reggel a fiú. És kiért a térre, és meglátta a bábeli tornyot.

Nagy, éjjeli munka folyt a torony körül, az állványok mozgó fáklyák fényében rezegtek, a falak is rezegtek a világos, vörös füst mögött, mint vékony kulisszák a légvonatban. Ah… naponta tizenhétszer kerülik meg a munkások a tornyot. Villogott és nyüzsgött az egész, mint valami ismeretlen világító férgek égő bolya. És Partos régi, gyermekkorában olvasott kalandos történet furcsa illusztrációjára gondolt, mikor Tom és Mary eltévedtek az őserdőben, és egyszerre csak a fák, a sötét fák, a vastag-vastag fák – mintha ezer-ezer szögletes fényszeme gyúlt volna mindeniknek – ablakokat tártak, ezer meg ezer, szögletes, fényes ablakot, és ragyogott és nyüzsgött egyszerre az egész nagy erdő. Mind óriási odvas fák voltak azok, és néger törpék laktak az odvakban, és a nagy őserdő egy város volt…

– Erre tessék – szólt az ismeretlen vezető, és nemsokára egy kicsi, rossz külsejű, éjjeli kávéház lépcsőin mászott fel.

– Hogyan? Megálljon! Nem megyek oda! – kiáltott Partos, és kétségbeesve iparkodott visszarántani a suhancot a lépcsőn.

– Csak keresztülmegyünk itt! – magyarázta a kalauz, és benyitott a gőzös üvegajtón, melyre fehér betűkkel volt ráfestve kívül: KÁVÉ. TEA.

Tikkadt zsibongás, női és férfihangok, fülledt szag dőlt ki az éji helyiségből.

– Adja ide a táskámat! Én ide nem megyek! Itt van egy hatos! Adja ide a táskámat! – akart Partos mindenképpen menekülni.

De későn volt. A vezető már benn volt a gőzben – és Partosnak utána kellett menni, a táskája miatt!

Ez pedig ugyanaz a kávéház volt, amelybe két órával ezelőtt bement Bontó Vilma.

17. §. SCHUNDFILM,13 VAGYIS EGY FEJEZET AZ APACSTANYÁN

Kerboltné, Ilona, mikor a nagy viharban, kendőben, átszaladt a kerten, hogy a férjétől kérjen segítséget, zárva találta a kerti ház ajtaját. De belül égett a nagy fény. Ilona idegesen zörgetett az ajtón:

– Gyula! Gyula! Én vagyok! Nyissa ki!

Nem felelt senki, és Ilona elkezdett körülmenni, vigyázva, az eresz alatt, hogy meg ne ázzon: bekémlelni az üvegen. Nem látott senkit ottbenn, és egy iszonyú gondolat ijesztette meg. Kétségbeesetten kezdte verni az üveget:

– Gyula! Gyula!

Egy kép jutott eszébe, melyet egyszer látott, egy mozikép: egy öngyilkos, a fal mellett eldőlve, összecsuklott térddel, folyton növekvő fekete tócsában. Reszketve a kulcslyukat kezdte kapargálni kisujjával. Körül vert a zápor, csattogtak a villámok: a nagy, kerti ház villogott a sötétben.

A kulcs nem volt benn belülről a lyukban. Ekkor Ilona feltapogatott kezével az ajtófél deszkáján, és megtalálta a kulcsot, szokott szögén függve. A kerti ház üres volt: Kerbolt elment valahova, szórakozottan, égve hagyta a lámpát!

Ilona gépiesen forgatta meg a kulcsot a zárban, bement. Egyedül állt, üvegfalak közt, a vihar közepén, mindenfelől láthatta a csatázó villámokat. Leánykorára gondolt. Küküllőre, amikor egy ilyen őszi vihar nagy szerencsétlenség volt az egész famíliának: elverte a szőlőt, a pompás, egész Erdélyben párját ritkító küküllei termést! Ilyenkor az anyja szentelt gyertyákat gyújtott a konyhában, és a körül hangosan imádkoztak. Az anyja, egyszerű falusi asszony, sohasem tudott az ilyen paraszt babonákkal felhagyni.

Jaj! Egy iszonyú villám borított mindent fénybe körös-körül, s Ilona ijedtében elkezdett zokogni hangosan. Könnye összefolyt az esőcsöppek nedves nyomaival arcán, leborult a bőrdíványra, egy régi bőrdívány állt a kerti házban, elrejtette az arcát, mint a strucc. Lassanként átmelegedett arca nedvessége a sima bőr hűsén, szemét addig nyomkodta, míg különös, színes foltok jelentek elébe, és a foltok folytak, alakultak, átszivárványosodtak és elfeketedtek, mint a vértócsák. És újra a mozikép volt a szeme előtt, amit egyszer látott: az öngyilkos, összecsuklott térddel, a fal mellett. És reszketett és vacogott, és úgy érezte, mintha meztelen volna kitéve a viharban, és annyira félt, hogy már szinte valami iszonyú kéj, valami istentelen, ideges gyönyörűség volt ez a félelem.

Kerbolt pedig még tíz óra tájban távozott hazulról, maga sem tudta, hová, csak ki, a szabadba! Egész büszkesége szétomlott, neki, akinek egész élete büszkeség volt! Ment, mint egy őrült, az idővel nem törődött. Alig látta az utcát, szabad mezőkre gondolt, fürjes vetésekre. Ment, amerre Vilma ment előbb, s egyszerre messziről egy nőt pillantott meg… Vilmát… Most kétszeres erővel gyúlt föl benne a kérdés, mely egész estén át gyötörte – egyetlen vágy, egyetlen gondolat: tudni! tisztán látni! Egyszerű lelke mindig csak egy gondolatot tűrt meg egyszerre, és minden gondolat rögtön zsarnoka lett, ura lett. Néhány nagy lépéssel utolérte Vilmát, éppen mikor az kinyitotta a kis kávéház ajtaját, utánaugrott a lépcsőkön, és megragadta a karját:

– Vilma!

Ebben a pillanatban egy hosszú, deres, nyírott bajuszú ember ugrott belülről hozzájuk, karonfogta, és egy asztal mellé vonta.

-. Kérem, uraságod, csak egypár szót kérek – mondta hirtelen, leült, félrecsapta kis angol pipáját, helyet mutatott Kerboltnak is. – Üljön le, kisasszony – mondta Vilmának is.

Kerbolt zavartan nézett körül:

– Bocsánat, uram, de nem tudom…

– Azonnal, uram… Kerbolt tanácsos úr, ugye? – kérdezte az idegen a legtökéletesebb udvariassággal, és Vilmához fordult: – A kisasszony nem jött egyedül.

– De… én… – hebegett Vilma, mint aki nem tudja, mi történik vele.

– Nem baj – mosolygott a nyírottbajuszú finom, gúnyos ajkaival.

– A kisasszony fél tőlem, ezt én meg tudom érteni. Bocsánat, uram – fordult ismét Kerbolthoz –, ha egy kicsit akadozom a magyar beszédben, de hosszú időt töltöttem külföldön. És különben sem ez az anyanyelvem – tette hozzá.

Kerbolt egyik meglepetésből a másikba esett. Az idegen modora igazán nem illett e helyre: előkelően beszélt, valami szélhámos előkelőséggel. S azzal a könnyedséggel, ami éppen Kerboltnak mindig úgy imponált.

– Uraságod egyedül jött Vilma kisasszonnyal: tetszik ez nekem – nézett tovább, kissé ingerlőn, Kerboltra. – Tetszik ez nekem, noha so soll ich leben^14 – mondta kissé kiesve szerepéből –, nem tudom, hogy tetszett gondolni. Egyébiránt – fordult hirtelen egy suhanchoz, aki az utcaajtón bámészkodott ki egy darabig, s aztán csengetve becsapta – etwas in der Gasse?15

– Senki – felelt a suhanc nagy grimasszal. – Akkora senki, mint egy ház.

– Schön, schön^16 – folytatta az idegen. – A tanácsos úr gavallér, lovagias jellem, hisz ezt hittem is, das glaubte ich schon.17 A tanácsos úr gavallérosan kíséri a kisasszonyt, begleitet das Fräulein:18 csak azt nem tudom, mi szükség lesz akkor rám? Én nem vagyok meglepetve, uram, hozzászoktam én már a meglepetésekhez, bin dazu gewöhnt:19 csak bevallom, nem értem, kann’s nicht verstehen.20 Schöner úr megmondhatta volna, hogy a kisasszonynak még mindig… hogy a kisasszony még mindig, wie sagt man das,21 érintkezik régi barátaival.

– Nem igaz! – kiáltott Vilma hirtelen. – A fene érintkezik ezekkel a disznókkal, ne bosszantson! Az ördög tudja, honnan csöppent egyszerre ide, én nem híttam, menjen a…

Az arca nekidacosodott, Kerbolt hökkenve nézett rá, szép volt, mint azelőtt. De micsoda kísértet volt mégis, ezen a helyen, ebben a ruhában és ilyen szavakkal! De megismerte, azért még a szavain is megismerte, a dacosságán, a hirtelen felforrásán. Nagy, barna szeme szinte még jobban fénylett, mint azelőtt, valami fölcsigázott ragyogással, csak az arcbőre romlott, csak körülhálózták a szemét apró ráncok. És ráncot vetett a nyaka, amint fordult. És elnyúlt a széken, keresztbe dobta lábát, hogy térdig látszott az erős, formás láb, az azsúrharisnya. A füstön keresztül. A Selig-kávéházban.

A szerb tamburás éppen abbahagyta a játékot, és valami pénzdolgon veszekedett hátul a gazdával, nagyon hangosan, mialatt a suhanc egy másikkal kártyázott. Egy nagy hajú fiatalember könyökölt csupán egy asztalnál, feketekávé mellett, egy nő mellett, aki fel-felugrott, dühösködött, összevissza gazemberezte a fiatalembert, amit az cinikus mosollyal hallgatott. Hátrább egy ivókompánia ült, láthatólag nem törzsvendégek, betévedt ivókompánia, nem nagyon válogatós, akik tovább akartak inni, mikor máshol már bezártak. Ezek közül némelyik ismerősnek tűnt fel Kerbolt előtt… mint ahogy az álmok alakjai ismerősek… és az is furcsa volt, hogy ittas beszédjeikben a Madár János nevét hallotta minduntalan emlegetni.

A kávés nem tudott összebékülni a tamburással, és megindította a zongoraautomatát. A tamburás dühösen akasztotta le nyakáról hangszerét, és hangosan monologizálva fejezte ki megvetését e keserves világ ellen.

A kucséber holmiját rakta ki, és pénzét számolta egy sarokban.

Közben a kártyások is összevesztek. Az egyik gyanúba jött, hogy „vászonra zsugál”. Tiltakozása hangossá vált:

– Maga beszél? Fonnyadt gyerek vagyok, de azért ha megfognám, maga a földön lenne régen! Halottszaga lenne régen!

– Kenj le neki öt ruppóért! – biztatták a többiek.

Egyáltalán olyan volt minden, mint az álom. És Vilma, Bontó Vilma kísértete – ah, annyi régi est, egy báli éj, egy komoly szó emléke a szép, piros ajkakról (oly komolyan tudott beszélni, oly okosan, nem volt tucatleány) – annyi múlt kísértete, egy virág kísértete, sárosan, fonnyadtan és… A züllött lány beszél, felforr, ontja a durva, csúnya szavakat, mintha egy sáros virággal arcul csapnak valakit…

– Vilma, én elmegyek, de addig nem megyek el, míg meg nem mondja, mit akart a feleségemnél. Ez végre kötelességem és jogom…

– Fütyölök a kötelességére – kiáltotta a lány –, fütyölök a jogaira! Fütyölök, tudja? Az apám megölte magát a maga kötelességei miatt. Disznók, disznók, itt hadarnak kötelességekről, pedig ők is olyan disznók, mint a többi. Maga miatt jutottam én, ameddig jutottam. Szegény, szegény jó papám, ha tudta volna, mi lesz a lányából! – tette hozzá szörnyen hamis, színészes pátosszal, forgatta a szemét, és elővett egy kendőt.

– Vilma – kiáltott Kerbolt, mély férfirészvétének, emberi önérzetének egy utolsó mozdulatával –, Vilma, én megértem az elkeseredését, jöjjön innen velem! Vilma, én megértem, én nem haragszom magára, én nem vetem meg magát, jöjjön velem erről az utálatos helyről. Vilma, nézze, bocsásson meg nekem, én belátom, hogy vétkes vagyok maga iránt… akaratlanul, kényszerből… de gondoljon csak vissza, legyen igazságos, én… én feleségül akartam venni magát!… Még akkor is! Még azután is! Csak magától függött… én nem léptem vissza… Én elvettem volna…

– Megölte az apámat, és elvett volna engem… disznó! disznó! – zokogta Vilma, mialatt az angol pipás férfi hátratámaszkodva székén, nézte őket szótlan. Kerbolt magához tért, kezdte feszélyezni a helyzet, kezdte szégyellni, hogy így kiadott magán: a szomszéd ivókompániából is – bár szavait nem hallhatták – különösen nézegettek át rá, mintha ismernék, és bizonyosan ismerték is, mert nagy hangos beszédben Madár Jánosról beszéltek, és mintha reá, Kerboltra is tettek volna célzásokat:

– Ó, Madárnak még a lába nyomát is megcsókolhatnák – kiáltott egy sovány, szőke ember, az asztalt döngetve. – Három-négy elemi… semmi sem lett volna belőlük… És most ott ülnek az ő jóvoltából, és ellene áskálódnak… Ezt is, kérem – mondta, halkítva –, ő hozta ide kérem, tönkrement ember volt…

Kerbolt mereven ült, varázsban, lenyűgözve; és hallotta fejére zúdulni, hangos beszédben lelkére hullani mindazt, ami eddig titkosan bántotta.

– Disznó! disznó! – kiáltotta Vilma mind hangosabban, hogy a szomszédban is elakadt a beszélgetés, és mind idenéztek… Borzasztó, mivé lett ez a lány! Kerbolt felugrott idegesen, megragadta a Vilma kezét:

– Jöjjön innen velem, akarom! Vilma, segíteni akarok magán, nem való magának ez a hely, gondoljon csak rá, ki volt maga, nézze, itt meg is ismerhetik…

Vilma összerezzent, ijedten nézett körül. Kerbolt megfogta a kezét, mintha vonni akarná az ajtó felé:

– Jöjjön velem! Jöjjön innen velem!

Vilma dühösen rántotta vissza energikus, szinte férfias kezét:

– Csak azt lesse, hogy én magával elmegyek! Szépen megyek én el magával. Mindenki megkap engem, csak maga nem fog megkapni soha! Disznó! Elmegyek inkább akárkivel, az utolsó csavargóval ingyen, mint magával a világ minden pénzéért. Disznó! Az én apám orgazda volt, zsiványok cimborája, mégis leköpöm az ilyen disznókat! Elmegyek inkább a Brilianttal, jöjjön! – mondta, felállt hirtelen, belekarolt az angol pipás idegen karjába. – Elmegyek inkább a tolvajjal, a betörővel, akit a rendőrség keres, azt is többre tartom, mint magát!

– Megbolondult? Vilma kisasszony! – sziszegte a nyírottbajuszú, önkénytelen körülpillantva: aztán dühösen tette hozzá: – Fogja be a száját!

– Látja? Elmegyek inkább Brilianttal: nekem az való! Hozzám ilyen való! – kiáltott Vilma még hangosabban, nem is hallgatva rá.

– Briliant! – rezzent össze Kerbolt, a híres bíró, és eszébe villant az esti, otthoni beszélgetés… a felesége: – Vilma! – kiáltotta, és elfeledve mindent, a lány vállához kapott. – Mondja meg azonnal, mit keresett a feleségemnél!

– A felesége! A maga felesége! Köpök a feleségére, tudja! – szitkozódott a lány, és ránézett, mint egy ijesztő madár.

– Én elmegyek! – határozta el hirtelen Kerbolt, csak ebben a pillanatban ébredve tudatára igazán, kivel ült egy asztalnál. Feltette a kalapját, s elfordult.

De Briliant, hirtelen és halkan, mint a macska, felugrott, elébe állt.

– Bocsánat, uram, de innen nem megy ki! – mondta súgva, de határozottan.

Egy pillanat. Összevágtak a férfiszemek páros acéljai.

– Csak semmi feltűnést, tanácsos úr… Beláthatja, hogy nem ereszthetem ki, addig nem, míg magam messze el nem tűntem – magyarázta Briliant –, mert rendőrt hívhatna. Van okom félni a rendőrségtől – tette hozzá fölényes, finom mosolyával –, önnek nincs. Az jó érzés lehet. Én már régóta nem ismerem ezt az érzést. Csak nyugodtan: tessék helyet foglalni – mondta csitítva, mint egy gyermeknek.

Kerbolt vadul nézett az előtte suttogó, vékony, ideges alakra. Egy kézszorítással összeroppanthatta volna ezt a macskaszerű ügyes, nyurga zsidócskát.

– Hátha mégis kimegyek? – suttogta.

Briliant a zsebébe nyúlt.

– Revolver van nálam: van önnél? – mosolyogta. – Ugyan, tanácsos úr, minek csináljunk komédiát? Én szokva vagyok ilyenekhez, bin dazu gewöhnt, kár volna az életét reszkírozni erre. Egy kicsit itt ül még; miért ne? aztán én egyszer eltűnök, és akkor ön szabad.

Kerbolt a fogait csikorgatta. Hát ez a vég? ez a sors? gondolta. Ó, érezte ő azt ma előre, érezte egész nap már. Jobb is – gondolta:

– Azt hiszi, hogy félek?

– Kedves tanácsos úr – mosolygott Briliant egyszerűen –, gondoljon rá… ha itt botrány lesz… ha önt itt találják… Bontó Vilmával… egy éjjeli botrány hőse gyanánt… Nem tudom, ez kedves lesz-e önnek… mit szól a felesége?…

Kerbolt leült a székre szótlanul. A közfigyelem azonban kezdett feléjük fordulni. A suhancok szemmel látható feszültséggel kísérték Briliant mozdulatait. Őrök voltak ők, bármely pillanatban készen a beavatkozásra. Az ivókompánia azonban, akik a Madár János ügyéről beszéltek, nyilván ijedten és zavartan álltak fel helyükről. Egymást okolták, hogy minek jöttek ide, kinek az ötlete volt ide jönni, ebbe a lebujba! Ezek tudniillik a Vnuk-beli társaságból voltak, Kovács Endre tanító és mások, kik ma túlfűtve a nagy izgalomtól, a nagy események hírétől, tovább akartak együtt maradni még, inni és politizálni, éjfél után is, mikor a jó öreg Vnuk már bezárta a boltját.

– Gyerünk a Seligbe – mondta akkor valaki: – ott is kapunk bort, az nyitva van egész éjjel.

S azzal a rokonszenvvel, mely minden olcsó és szűk alkoholzugok felé vonta kicsiny lelkeiket, siettek az éjjeli lebujba.

– Áhh, ilyen helyen kapni néha a legjobb bort – mondta akkor Kovács Endre. De most, hogy a dolog a veszélyes botrány színét kezdte ölteni, meg voltak szeppenve mindannyian, szinte kijózanodtak a bortól.

– Mondtam, hogy a Selig utolsó hely – mondta Kovács Endre.

– Selig úr! Selig úr! – kiáltoztak mások.

És tanakodtak, melyikük induljon az ajtó felé. Végre a tanító elszánta magát, és néhány lépést tett előre. De majd hanyatt esett rémületében, mikor Briliant egyszerre előtte állt, revolver a kezében.

– Uraim, nem ismerem önöket. Önök tanúi voltak annak, ami előbb itt történt. Nem engedhetem ki. Legnagyobb sajnálatom…

Hirtelen elkacagta magát hangosan. Ampenszán, volt kárpitos, temetőigazgató, aki hogy váratlan pénz volt a zsebében, bármennyire félt is a feleségétől, új állásának örömére, és a polgármester hazaáruló szavazatának, a küszöbön álló nagy eseményeknek bővebb megbeszélése végett ma szintén a mulatókkal tartott, egyszerre elsárgulva, egy ijedt nyekkenéssel leesett a padlón.

– Selig úr! Selig úr! Rendőrt! – kiáltozta Kovács, a kályha mögé menekülve.

Eközben Kerbolt felállt hirtelen, és nagy határozottsággal az ajtó felé tartott. Két suhanc az előbbi kártyázók közül egyszerre felszökött és az ajtó elé állt, a kijárást egészen elkerítve. Selig úr nem volt látható sehol.

És ebben a pillanatban egyszerre nagy csengéssel kinyílott az ajtó – kívülről. És bejött… elül egy suhanc, Partos járásbíró okmánytáskáját cipelve… és utána bejött – maga a járásbíró.

18. §. A SCHUNDFILM FOLYTATÁSA: MELYBEN A HELYZET NÉMILEG TISZTÁZÓDIK

Az első, akit a járásbíró megpillantott, a hosszú hajú fiatalember volt, a hátsó asztalnál: rögtön megismerte benne ugyanazt, akinek éjfélkor, a főtéri kávéházban két koronát adott. A hosszúhajú közben felültette nőjét az asztalra, és térdeit simogatva mindenféle furcsákat mondott neki, amiken a lány nagyokat vihogott, mialatt különben egész kíváncsiságával az előtérben lefolyó jelenetre ügyelt.

– Ó, Aphrodité! – mondta a hosszúhajú. – Lásd, itt vannak a Bűnök, és itt a Revolver! A Bűn és a Halál. Itt jól érezzük magunkat, Aphrodité! Mert én vagyok a Filozófia, és te vagy a Szerelem: és a Szerelem is, a Filozófia is rokon a Bűnnel és Halállal. Aphrodité!

Hirtelen lelkesedésében fellebbentette a lány szoknyáját – aki inkább csak szokásból, unottan simította le kezeivel megint –, és a járásbíró két sovány, félig-meddig meztelen combot látott vagy képzelt egy pillanatra megvillanni a gőzös levegőben. Ó, igazán utolsó hely volt ez! Partos megfordult, és menekülni akart az utcára, megfeledkezve a táskájáról, mindenről.

– Nem lehet kimenni! – kiáltoztak most már a suhancok kórusban; és nagyokat röhögtek.

A helyzet most már egész nyilvános lett, és kétségbeesett. Határozottan a csavargók részén volt a fölény.

– Selig úr! Selig úr! – kiáltozta Kovács a kályha mögött.

Lassanként csakugyan előkerült Selig úr a hátsó helyiségekből. Megpróbált azalatt az udvaron keresztül érintkezésbe jutni a külvilággal: de azt tapasztalta, hogy itt is egy fiatalember állja el az útját, aki isten tudja, honnan bukkant egyszerre elő, és tréfásan vihogva azt mondta neki:

– Fel a kezeket!

– Telefonálni! – kiáltott Kovács. – Telefonálni a rendőrséghez!

De maga Briliant őrködött a kagylóknál.

A szegény Selig úr kétségbeesetten kezdett el könyörögni, ne tegyék tönkre az ő üzletét, végre az urak elmennek, nem lesz semmi baj, neki, a kávésnak legkellemetlenebb, ha rendőrséghez kerül a dolog, úgyis már rossz hírét költötték, ő kezeskedik mindenről, tessék elengedni az urakat, őneki nincs kifogása egy vendége ellen sem, ő nem akar tudni semmiről, ezek itt igazi úriemberek, ő nem engedheti…

– Ne karattyolj, hitsorsos – szólt közbe egy kamasz. – Nem mindig voltál ily finnyás!

– Igen, Selig úr! – korholta Kovács is a kályha mögül. – Selig úr tanyát ad az ilyen jasszoknak, csirkefogóknak, aztán a tisztességes emberek…

Ebben a pillanatban meglátta Briliant arcát, és ijedten elhallgatott.

– Én nem tudok semmit, nekem minden vendég egyforma; nem igaz, kérem? – mentegetőzött Selig.

Briliant nyilván teljesen felfogta a helyzet komikumát:

– Üljenek nyugodtan helyükre az urak, nehmen Sie Platz^22 – mondta –, Selig úr, tessék kiszolgálni a vendégeit, ne zavartassák magukat, uraim! Ne is törődjenek velem – csak mintha itt se volnék.

– Kérem, mi… kérem, hogy mer velünk… kérem, a barátom városi tisztviselő… Stark Rezső városi tisztviselő – ingadozott Kovács tanító bátorság és gyávaság között, mutatta be a szőke, sovány fiatalembert, aki imént egyre Madár Jánost védelmezte. – Kérem, mi tisztességes úriemberek vagyunk…

Partos járásbíró azonban örömmel menekült régi barátjához, amint a kályha mögül egyszerre előlépni látta: örömmel szinte ahhoz az emberhez, aki még késő délután, mint a legrettenetesebb Újváros szelleme és emblémája tűnt fel neki. Már nem is csodálkozott, hogy a leglehetetlenebb helyeken látta megjelenni a tanítót: itt Újvároson már minden lehetségesnek, minden egyszerűnek tetszett.

A tanító, végképp elázva bortól és izgalomtól, szintén elvesztette már csodálkozó képességét. Úgy fogta fel Partos megjelenését, mint egy deus ex machinát, mint egy protektort, aki jött hirtelen érveket hozni mellette, megmutatni, milyen úri társaság ők:

– Ez a barátom itt királyi járásbíró! – kiáltotta. – Mi tisztességes úriemberek vagyunk!

– Kérem, nem kételkedem – szólt mosolyogva Briliant, és Selighez fordult: – Selig úr, szolgálja ki az úri vendégeit! Milyen úri vendégei vannak mostanában!

– Ujjé, másképp volt valaha! – kiáltott az egyik suhanc, furcsán ráncolva orrát. – Ujjé, de másképp volt itt! Ugye, Berkó bácsi? – csapott a vén kucséber combjára.

– A Briliant… a Briliant korába – nyögött a vén süket, nem is sejtve, hogy maga Briliant az a nyurga, álbajuszos úr, néhány lépésnyire.

– Akkor ez a kávéház nem volt az enyim, kérem, akkor én nem voltam itt, kérem – bizonykodott Selig úr, a járásbíró felé fordulva.

– Látja, ön az oka, hogy ezek a szép idők elmúltak – szólt Briliant, ismét Kerbolt mellé telepedve, finom mosolyával, és nyugodtan rágyújtva pipájára. – Ha megengedi, még egy kicsit itt maradok, beszélgetünk, ezeknek az uraknak remélhetőleg nem sietős – mondta heccelődve. – Látja, tanácsos úr, így kerülünk össze már másodszor… Bontó-ügy, numero zwei^23 – és a szeme ráesett Vilmára. – Vilma kisasszony, nem iszik valamit, valami édeset? pincér! Sajnálom, hogy ezek után nem maradhatok itt; szeretem az önök szép városát – parodizálta Kerbolt felé a fejedelmi frázist –, finom hely ez, direkt nekem való. Most érkeztem, és már hadseregem van – mutatta a revolveres suhancokat –, csak annyit mondtam: Én vagyok a Briliant: ezt is persze, mintha csak ugratnám őket. Mind ugrott az, Nick Carteren tanultak olvasni. Mit nem lehetne itt csinálni! csak szervezni kéne… Ahogy én kezdtem is, már akkor, a Bontóék korában; de ez talán rossz emlék Vilma kisasszonynak. Kényelmesebb egyedül dolgozni, vagy egy szép nővel, grófi nevek alatt; szeret utazni, kisasszony? Én holnap indulok, külföldre, Bécs felé; nem utazna velem? Szép, elegáns alakja van, úri alakja, ez kellene, ez imponál, ízlése is van, szépen öltöztetném… Jól emlékeztem kegyedre, mondtam is mindjárt Schöner úrnak: „Szép hölgy! ez kellene nekem, egy ilyen hölgy, sok pénzt szereznénk együtt” – mondtam, szóljon magának! No, jön velem? Nem akar? Nekem megmondhat mindent! Sajnálja itthagyni azt a selyempipit?… Nono… nem akarom sérteni Schöner urat… szép fiú, meg kell adni, mindig elegáns, mesélte, hogy maga mennyire brennol érte…

Vilma csendesen sírni kezdett, Briliant fölénnyel, színészies atyáskodással nézett rá:

– Nézze, fogadjon el tőlem, öreg tanítótól, egy jó tanácsot, nem kell olyan nagyon bukni senkiért, nem érdemlik azt a férfiak, glauben Sie mir.24 Magáért halálos vétek, maga egy príma nő, ezt én mondom, a Briliant. Jöjjön velem, príma módon dolgozhatnánk mi együtt, volna dohány! No, hát ne sírjon azért; hát mi az, hogy sír? Bántja sokat? Meg is veri talán?

– Sose… sose lesz semmi, orvos lehetne, adtam neki a vizsgáira pénzt, el… elkártyázta mind… – zokogott Vilma.

– Vagy elköltötte más lányokkal, ugye? – nevetett Briliant. – Ne bőgjön hát! Hiszen maga büszke, úrikisasszony volt, a Kerbolt úr menyasszonya; vagy nem?

– Megyek magával! – kiáltott Vilma egyszerre. – Itthagyom ezeket a disznókat… Aztán visszajövök… sok-sok pénzzel jövök vissza… a talpam alatt fognak csúszni ezek… Köpőcsészének fogom használni ezt az undok várost…

Határozottan olyan volt mindez, mint egy álom, és Kerbolt szólni, mozogni sem tudott, mint a rossz álomban. Ült, ült mozdulatlanul, és hallgatta, hogy dumál ez a jasszfejedelem, hallgatta, hogyan sír, sír Bontó Vilma, és hallgatta a többi szót is mind, mind, amit a többiek szerte mondtak a helyiségben, mintha megháromszorozódott volna a figyelme, lélektelen, gépi figyelem, háromfelé is tudott egyszerre figyelni. A suhancok sem kártyáztak most, hanem beszéltek, beszéltek, és vigyáztak, hogy ki ne mehessen valaki, és beszéltek, kacagtak, emlékeztek, és Kerbolt a maga nevét hallotta minduntalan, és Madár Jánosét, akik szétugrasztották a régi, híres abstecherbandát.25 Briliant vasalak volt előttük, pláne még exportőr, most készül Mókenvófba. Ezek fiatal suhancok voltak, és arról az időről csak hallomásból tudtak, legendákból, melyeket mozidrámákká dolgozott fel fantáziájuk, tetszett nekik a dolog, úgy tekintették őt, mint a veszedelmes üldözőt, a bírót, majdnem detektívet, a Sherlock Holmest, aki most az ő foglyuk.

– Hurrá! Fantomas Juve ellen! – kiáltott az egyik…

– Fenét! – mondták mások, és mondták a másik asztalnál is, ahova Kovács tanító visszaült. – Ugyan! Kerbolt? Kerbolt egy karakter, egy talpig becsületes ember: de mit tehet egy becsületes ember? Nem a becsületes emberek csinálhatnak valamit Újvároson! A Madár János, az más, az csinál, az csinált villanyvilágítást, rendőrséget, rendet is: mintha azt akarná, hogy ő maradjon az egyetlen gazember Újvároson! Még bejelentés is lesz, ha őtőle függ, mindenkit be kell jelenteni, akkor aztán igazán alászolgája!

– Alászolgája! – bólongatott az egész különös társaság, őrök és foglyok, a kétágú gázláng alatt. – Siessetek! Vége a kis csirkefogók paradicsomának Újvároson: itt a nagy csirkefogók paradicsoma!

– Szent igaz! Szent igaz! – helyeseltek a Kovács asztalánál, s a bortól nehezült fejek, kényszerű éberségben, unalomig feszítve s megtörődve – feledve helyet és eseményeket –, gépiesen forogtak újra megszokott várospolitikai vágányaikba, mintha a legotthonosabb helyen volnának, mintha nem is történt volna semmi. Már az igaz – a nagy csirkefogók! A nagy csirkefogók ellen egyszerre testvér lett mind: proletár, elvtárs! Gyermekesen, siránkozva kezdtek el panaszkodni, és megint a Vnukba képzelték magukat, és bort rendeltek Seligtől, és kezdték a régi történeteket, hogy senki sem akarta ezt a Madárt, mihelyt egyszer látták, hogy kicsoda: gyűlölték őt, ki akarták buktatni, mindjárt az első alkalommal, csak panamával lett meg újra, négy jelöltet is állítottak ellene… Partos járásbíró zavartan nézett e szesztelt szellemekre, akikben az érzés és emlékezet unott óraműve forgott újra a régi úton… Kovács már sírva tördelte a régi szót:

– Panama! Panama!

Négy ellenjelölt is volt, de mindegy volt nekik, akárki lesz, csak Madár János ne, csak ő ne újra! Mind azt kiabálták: „Abcúg Madár! Le vele Madárral! Nem kell Madár! Agyonütjük Madárt!” Ő nem kellett, a rend, a Madár János rendje! Ezek, ezek az ilyen suhancok, a jasszok, akik nem is szavaztak, ezek kiabáltak legjobban! És kijött akkor Babay főszolgabíró az erkélyre (éppen az, aki hajdan legelső felléptekor megbuktatta Madár Jánost), és kikiáltotta: „Mivel más nevet nem hallok említeni, csak Madár Jánosét, egyhangúlag megválasztottnak jelentem ki.” Így lett Madár János másodszor is újvárosi bíró.

– Az volt valami! – mondta az öreg kucséber. – Felégették a városházát!

Igen, forradalom volt, valóságos jasszforradalom! És Kerbolt egyszerre érezni vélte a gyűlölet hullámait felcsapni, forrón, hajrá, az nagyszerű lehetett! Felégették a régi városházát, és széthordták, kő kövön nem maradt. Mindenki beszélt, még a kócos lány is elmondta a járásbírónak, otthagyva a nagyhajút, hogy az ő anyja is ott volt, az anyja, az asszonyok is ott voltak akkor, dobálták a követ. Ó, bizony, az urak loptak, csaltak, és a szegény embert mindenért üldözték, a szegény lányokat rendőrség alá fogták, nem hagyták megélni. Úgy ám! Kő kövön nem maradt akkor a városházán. Magyarországon ezt sehol se csinálták meg máshol.

– Mit ért, mit ért? – kesergett Kovács. – Akkor épült az új városház, ez a mostani: akkor lett polgármester!

– Minden csak használ neki… Minden!

És Kerbolt elveszni érezte magát, amint ez az alak bontakozott ki ismét a lelkekben, a Madár János alakja! Minden használ neki! Igen, mert valódi erő, építő magyar erő – gondolt rá Kerbolt, még ekkor is, itt is bámulattal; Madárra, itt a csőcselék között: aki ezt a csőcseléket magyar várossá tudta tenni… Úgy sejtette valahol messze Madár Jánost, amint láthatatlanul ezer meg ezer szálat fog össze kezébe. Stark Rezső azonban, a sovány, szőke fiatalember megint védelmezni próbálta a polgármestert.

– Az nem igaz kérem, hogy a szegény embert nem hagyja megélni, az nem igaz! Én kérem, mondhatom, én szegény ember voltam, ha valaki, mi szegények voltunk, a feleségem a lakodalmunkra úgy kérte kölcsön a menyasszonyi koszorút, kérem, a kölcsönzőintézetben: mert hirdették, kérem, az újságokban, hogy kölcsönadnak menyasszonyi ruhát, menyasszonyi koszorút… hisz nincs abba semmi, kérem – mondta hirtelen megszégyellve magát indiszkrét közléséért –, hisz úgyis csak egyszer veszi fel az ember, nem is érdemes megvenni; nem igaz, kérem? Mi szegények voltunk, kérem, és én elvesztettem az állásomat, disznóság volt, és kérem, mikor meghalt a két fiam, egyszerre, sarlachba, és azt mondja az orvos: „Holnapig biztosan vége, holnap nem érek rá eljönni, mindjárt kiállítom a halotti bizonyítványt!” – „De a másik, doktor úr, a kisebbik, mi lesz a kisebbikkel?” – kérdi a feleségem. – „Hát – azt mondja –, holnapután majd eljövök, annak majd kiállítom akkor!” – tetszik tudni, mi szegények voltunk: engem, kérem, ő tett megint emberré, nekem ő adott kenyeret, mióta ez a tisztviselőtelep van, tetszik tudni, azt mind én írom, én címezem a felhívásokat, én korrigálom a reklámokat, kérem…

– Igen ám, Rezső pajtás, de ne feledd el, hogy ez szabálytalanság volt, Rezső pajtás, mert ez az állás nincs megszavazva, Rezső pajtás, az egész tisztviselőtelep nem kóser dolog, én nem sajnálom tőled, pajtás, csak aztán meg ne járj vele – szólt bele Kovács.

– És nem szabad elfelejtkezni, kérem, hogy a jogtipró kormány mellett szavazott, kérem – szónoklott Ampenszán is, felébredve ájulásából, s elfeledve, hol van. – S hogy ez mily nagy bűn a hazafias szívekre, kérem, arról az én igen tisztelt uram, nagyságos Kerbolt tanácsos úr is tanúságot tehet; van szerencsém bemutatni magamat: Ampenszán temetőigazgató vagyok – jegyezte meg zárójelek között –, nagyságos Kerbolt úr is bizonyságot tehet, aki ma délután a polgármester előtt, ha szabad így kifejeznem, távollétével tündöklött volt, kérem…

– Ellenkezőleg, éppen ellenkezőleg! – kiáltott Stark Rezső, a vitában és a borban nem is gondolva arra, hogy Kerbolt jelen van. – Ellenkezőleg mindent neki köszönhet Kerbolt úr! A polgármester embere ő is. És ha szabálytalan állásokról van szó, hát az ő állása…

– Elég! – kiáltott Kerbolt, és felugrott. – Részeg kompánia, hivatalnok nem szégyenli magát így leinni!

Egyszerre zavar támadt. Stark azt hitte, a polgármester védelmezője ellen szólt a támadás, és még hevesebben kezdte védelmezni: ő csak egy írnok volt, de megmondja az igazat a tanácsosnak is! Ha szavazott Madár, szavazott, akire akart, kinek mi köze hozzá, a vélemény szabad még Magyarországon…

– Hazaáruló! Kérem – kiáltott Ampenszán. – Mert a hazaárulót védelmezni, kérem… – és bort rendelt a járásbíró bútorhuzatainak árából.

Kovács azonban egyszerre ráeszmélt, hogy Kerbolt részeg kompániának nevezte őket, és elkezdett sírni és dühöngeni, hogy ő is van olyan művelt ember, mint egy tanácsnok, és hogy a tanácsnok ne nézze le a szegény népnevelőt, mert a népnevelés a legfontosabb nemzeti feladat…

– Jöjjön, mucám – fogta meg ezalatt a kis, kócos ringyó a járásbíró kezét, aki ijedve konstatálta, hogy vezetője elpárolgott. – Jöjjön velem, már ki lehet menni. Meglógott az anyja hólyag, mit bánja? Ki tudja milyen piszkos helyre vitte volna? Majd adok én magának szállást, cicám! Jöjjön, csak nem akar ezekkel veszekedni, hagyja itt ezeket a disznókat…

– A táskám! – kiáltott a járásbíró, amint észrevette, hogy az út csakugyan szabad már, és a csavargók, hogy, hogy nem, mind eltűntek.

– Nem jól teszed ezt, ó, Aphrodité! – szavalt a nagy hajú filozófus a leányhoz, aki végképp belekapaszkodott a járásbíróba. – Nem érzed-e, hogy én vagyok a te Értőd, a te Rokonod? Nem érzed-e bennem az Erószt, a Filozófiát?

– Pukkadj meg a füles Zsófiáddal!

– A táskám! Az okmányaim voltak benne! – idegeskedett még mindig Partos.

Kerbolt pedig egyszerre körülnézett – és nem látta Vilmát sehol. Ott künn a hajnal valami csúnya, kormos szürkeséget kevert. De Partos nem mehetett. Nem menekülhetett. A táskáját kereste.

– Látod, barátom – nevetett Kovács tanító, akit a sok bor s az álmatlanság még élénkebbé, hangosabbá tett a szokottnál. – Így jár, aki ezek után szalad! Ugyan bocsáss meg… örülök, hogy a véletlenség megint így összehozott, de… ki az ördög adta neked azt a gondolatot, hogy Újvároson keress nőcskéket? Badarság, barátom! Már ne haragudj, de… tőlem csak őszinte szót várhatsz, ugye?… Badarság! itt mind az utolsók vannak… utolsók… Valamirevaló mind Pestre megy innen: a pestiek nagy része innen került… Badarság, vén kujon… hej, így jár, aki…

– De… de én… ugyan… – mentegetőzött a járásbíró, és ijedten gondolt a feleségére és hivatali méltóságára. – De nekem eszem ágában sem…

– Nekem beszélsz? Kenn dósz!26 – röhögött a tanító. – Hagyd ezt, ne add a bankot, öreg! Hogy a mennykőbe kerülnél másképp ide?… Azt hiszed, nincs nekem is eszem, nem találom ki, hogy az a csibész valami jó nőt ajánlott neked… hogy itt találsz egy jó nőt… Hanem persze… mikor rábíztad a táskádat… jobbnak látta megugrani vele… bruhhaha!

Csodálatosnak látszik, de igaz: Partos csak ebben a pillanatban realizálta igazán, hol is van ő voltaképp, micsoda helyen töltötte az éjszakát. Eddig úgy gördült minden, mint egy álom: nem is lehetett csodálkozni semmin. Fantasztikum volt, s szinte nem is valóság. De most, amint gyermekkori pajtását látta részegen maga előtt, s az ismerős hanglejtést hallotta: egyszerre a mindennapi élet piszkos színeiben jelent meg előtte minden. Érezte, hogy valóban ő ez, Partos királyi járásbíró, és nem valami mesebeli, álombeli helyen van, nem egy detektívregényből kivágott apacstanyán, hanem egy egészen közönséges, egészen piszkos helyen, ahol egy királyi járásbírónak igazán nem illik megfordulnia! Valami kijózanodás volt ez, minden egyszerre valóság lett: elveszett okiratai, s a jövendő, nagy kellemetlenségek. És mint mikor az álmodó iszonyú erőfeszítéssel kétségbeesett mozdulatot tesz, hogy kirázza magát valami lenyűgöző lidércnyomásos álomból, sikerült egy pillanatra feledni ezer restelkedését, passzivitását, s minden akarata, minden ereje egyetlenegy ideában éleződött ki: hatóság! rendőrség!

Önkénytelen Kerboltra pillantott. Ez a rejtelmes korholó, aki oly váratlan jelent meg itt, szinte a szolidság nagykövetének látszott ebben a kétes környezetben… Madár János bizalmasa, a szigorú, az elves Kerbolt, akinek a nevét ma már annyiszor hallotta, nem maga a hatóság-e itt? Nem hozzá kell-e fordulni mindjárt? Nem az álom csodáihoz tartozik-e ennek az embernek a megjelenése is itt? valami gondviselés…

A társaság úgyis keveredett, bemutatkoztak, borosan, zavartan tárgyalták az eseményeket. S Partos egyszer csak Kerbolttal beszélt, hosszú, izgatott sürgetésbe áradt, mentegetőzéssel vegyest, minduntalan ismételgette: tanácsos úr, tanácsos úr – és a rendőrséget emlegette, a legközelebbi őrszobát.

Kerbolt kábultan, üvegesen nézte. Tetterős gyorsasága egészen megbénult. Hova lett Vilma? Rendőrség? Ó, hátha Vilma… hátha Vilmát is… hát végre Vilmát is üldöztesse, a rendőrség kezére juttassa… mint hajdan az apját? Most… éppen most… Hát kicsoda ő, hogy így sorsként avatkozzon egyre e szegény leány életébe… akit egykor szeretett? S akit mégis ő taszított ezzé, az ő zord tisztasága? Mi joga volt erre? Most érezte, hogy a tisztaság is csak helyzet és illúzió… A saját életének alapja is csupa szenny…

Ő, aki mindig imádta a jellemet, akaratot, most nagyon is látta a sorsnak, a helyzetnek hatalmát, amely ellen lehetetlen küzdeni. Báb, mindenki báb: s nem volt-e ő is báb mindig, helyzetének bábja, mikor legjobban hitte, hogy erővel, akaratból cselekszik?

S mintha kétfelől húzzák a marionett zsinórját: mozdulatlan maradt.

– Tanácsos úr… tanácsos úr… – lamentált egyre Partos, és valahányszor visszajött ez a szó, mindannyiszor följajdult valami Kerbolt belsejében, mintha tüzes vassal döfködnék újra meg újra. Stark Rezsőre nézett, a szegény diurnistára,27 aki bent, a hivatalban bizonnyal meglapulna előtte, felnyitni se merné a száját: de itt az imént, borosan, csakhogy a szemébe nem mondta, hogy a polgármester kegyelméből él, hogy az állása panama!

Kerbolt, mint a legtöbb visszavonult, magányos ember, állandóan magán érezte függni a világ tekintetét. Nem volt hiú pedig: mint a méhész, annyit törődött a körülötte dongó apró fullánkosokkal; de korrektségének tudata volt a méhészkesztyű, mely őt minden szúrástól védelmezte. Hova lett ez a drága kesztyű? Elmállott lassan, elrongyolódott a cselekvésben, mint a Don Quichotte-ok páncélkesztyűi mind… Most megsebezhette minden, és nem mert többé benyúlni a kasba.

– Haza, Ampenszán bácsi, gyerünk, gyerünk! Reggel van, Ampenszán bácsi! – támogatták föl Kovács és Stark Rezső a holtrészeg Ampenszánt. – Hova vigyük haza? A temetőbe? – s nagyokat kacagtak, míg Ampenszán szokott fecsegése helyett búskomor hallgatásba merült. Ilyenkor már a feleségére gondolt, erre a száraz és szigorú asszonyra, ingére és sötét alsószoknyájára, s ideges, végeérhetetlen szavaira…

– A rendőrségre, barátom, csak a rendőrségre – biztatta Kovács Partost még kimenet. – Nincs is messze az őrszoba: ismered az oroszlánbarlang-teóriát? Szaladj oda, most mindjárt; tessék őt odavinni, tanácsos úr. Az én Kálmán barátom egészen új ember Újvároson, most helyezték ide, járásbíró, királyi járásbíró… A rendőrségre, ez elengedhetetlen, már csak a közügy szempontjából is, a közbiztonság érdekében… Ó, bocsánat, tanácsos úr, nem akartam útbaigazításokat adni, egyszerű néptanító létemre, a tanácsos úr bizonnyal jobban tudja a tennivalókat, ne úgy tessék venni… Mindannyian tudjuk a tanácsos úr kiváló érdemeit… és mindenkitől tisztelt, nagyra becsült jellemét… megvesztegethetetlen tevékenységét e szerencsétlen város körül… Mert kérem, ez csak egy panamafészek… Itt minden panama… már bocsánat, hogy ily kereken kimondom, egyszerű néptanító létemre… Ámbátor igazgató kéne hogy legyek én; annak története van, kérem… Szervusz, járásbíró uram, menjetek csak a rendőrségre… Mennék én is, de Ampenszán bácsit haza kell vinni: azt se tudja, a temetőben lakik-e már, vagy nem még. Gyüjjön, Ampenszán bácsi… Igaz, járásbíró úr, mikor látjuk egymást? Legyen szerencsém holnap, azazhogy már mát kell mondanom, ebédre… Ebédre… – nyelt egyet, érezte ennek a hirtelen meghívásnak merészségét. Mit szól hozzá a felesége, tud-e hamarjában olyan ebédet adni, nem szoktak náluk vendégek lenni, hogy viselik majd magukat a gyerekek? – Gyere ebédre, a feleségem meg fog örülni, legalább meglátod a kölykeimet, az orgonasípokat… Ipar utca 10, el ne feledd!

A járásbíró egészen meg volt botránkozva, mennyire nem látszik ezeken az embereken, hova kerültek, mit éltek át az imént. Részegek – egészen részeg mind. De érezte, hogy ő maga se józan. Menni akart, és bizonytalan támolygott a lábán. Minden olyan furcsa volt körülötte. A kis márványasztalok, mintha inogtak volna. A vén kucséber arca egy fintor. A lámpák émelyegve égtek bele a reggeli, ködös ablakok tompa szürkületébe… A kis kávéház ingott a szürkületben, mint egy hajó. Partos kapaszkodott… kapaszkodott… és a kócos lányba kapaszkodott bele… Valami röhögéseket hallott körös-körül.

– A rendőrségre… a rendőrségre kell menni – kóválygott a fejében.

Szédült. A hűs márványasztalra hajtotta homlokát. Valaki átkarolta: egy rikítópiros női kabát érdes érintését, olcsó szövetszagát érezte. Hátul valahol röhögtek: de elöl mindenki eltűnt. Hajfürtöket érzett Partos, csiklandozták a fülét: valami meleget. Kovácsék eltűntek, eltűnt Kerbolt is. Tőkéssynére gondolt Partos, Tőkéssyné fürteire, vállára, amint előtte ült volt a koncertben. Mintha ezer esztendeje lett volna már az is. Egy gomb, egy nagy gomb ért hidegen a nyakához.

Egyszerre… eloltották a lámpákat. Reggel volt, visszavonhatatlanul szürke, piszkos reggel.

Kinyitották az ajtót. A pezsgőplakátok a falon kopottan, szédelegve lobogtatták cifra rongyaikat a nappali fényben. A biliárdasztal nyújtózva mártogatta tömzsi lábát a kétes árnyékokba.

A járásbíró homályosan emlékezett, mintha valami nagy kár érte volna: de már nem tudta, hogy mi. Egész kis gyermeknek érezte magát, fáradt kisgyermeknek, aki nem érti, mi van körülötte, aki félig alszik, aki rosszakat álmodott, aki szeretné, ha dédelgetnék: puha ágyba szeretne bebújni.

– Aludni, kicsikém, aludni! Jöjjön velem aludni! – mondta egy női hang, és nem folytatjuk tovább a járásbíró éjszakájának történetét.

19. §. MELYBEN A POLGÁRMESTER ELOLVASSA A REGGELI LAPOKAT

Az az ablak a városházán, melynek világosságát a járásbíró bámulta az éjben, a polgármester dolgozószobájának ablaka volt. Reggel három óráig dolgozott ott Madár János, próbálta rendbe szedni az iratokat, mit adjon a bizottság elé, mit ne, ha igazán bizottság lesz.

Komoly veszélyt érzett: nem kellett volna idáig engedni a dolgokat. Előbb kellett volna kilépni innen… fölfelé… hogy ne is merhessenek arra gondolni: számot kérni tőle! Szemét nép, és ő kesztyűsen bánt velük. Ezek akarják kitörni a nyakát? Neki? Próbálták volna egyszer ők igazgatni Újvárost, csak egy napig!

Szabálytalanság? No, sokra ment volna itt ő szabályosan! Ugyan mire ment Kerbolt?

S vajon ezeknek az embereik szabályosak voltak? Az ő elődje egy ruháskosár aktát égetett el a tisztújítás napján. Jolszky főjegyző… mindenki tudja, miért lett öngyilkos Jolszky főjegyző.

Jó barátságban lenni velük: ez az egyetlen titok! Kormányozni őket, hogy észre se vegyék. Mindnek állás kell, mindnek be kell tömni a száját. De minden új állás új szabálytalanság, új vád, új ürügy ellene: azok szájába – akiknek nincs betömve a szájuk. Akik nem kaptak állást. Pedig az állások egyszer csak elfogynak.

Nem azért fog-e megbukni, mert nem tud több állást teremteni?

Mért nem távozott előbb? Ó, ez a munka igazi veszedelme: hogy szenvedéllyé válik! Valóban, azért nem hagyta itt előbb ezt a várost, mert munkájának sikerét óhajtotta látni: mint a játékos nem áll föl, míg a partit ki nem játszotta. Ha tudnák ezek az emberek körülötte, milyen nagy dolog volt neki mindaz, amit kezdett, milyen szenvedéllyel csüggött tervein, ezen az egész nagy, fejlődő városon, az ő városán: mint a gyermek a házon, amelyet építőkockákból rak föl.

Ha tudnák? Talán tudják – és elnézik neki, mint valami ártatlan, kissé gyermekes szenvedélyét egy különben komoly úrnak.

De ha tudnák, hogy ezt a szenvedélyét a saját haszna fölébe helyezte, hogy minden inkorrektséget nem magáért, hanem a városért művelt, hogy a hatalom nem vagyon, hanem alkotás forrása volt neki!

Hogyan megvetnék és kinevetnék!

És még ha tudnák, hogy most is mennyire sajnálja ezt az alkotást elhagyni! S a veszélyek között szinte nem is magát félti annyira (ó, istenem! őt csak nem tudják, nem merik tönkretenni!)… Hanem például az új tisztviselőtelepet; ennek biztosan vége, ha az ő kezét egyszer megkötik, ki tudja ezt megcsinálni olyan semmiből, ki meri csak elgondolni is úgy, ahogy ő megcsinálta volna? Folytatja-e valaki? Elmondhatja-e valakinek azokat a ravaszságokat, azokat a képtelennek látszó utakat, melyek az ő tervében voltak?

– Lehetetlen és szabálytalan – ezt mondanák reá.

Pedig ő megcsinálta volna! Mint ahogy a többit megcsinálta!… És elmélázott lelke apróságokon, pontos tennivalókon: nézte a tisztviselőtelepi előjegyzéseket – holnap a járásbíró is közöttük lesz már –, íme, mennyien építenek a szavára, a Madár János szavára. Szabad-e engedni, hogy az ő szava ne legyen cselekedetté? Apró szabálytalanságok miatt? Holnap tárgyalnia kell Kerbolttal: Kerbolt szolidsága fedezni fogja őt! Kerboltnak azt kell kivinnie a bizottságban, hogy ne nagyon kicsinyesen vizsgálják az ügyek alapjait. Vajon megteszi-e ez a szigorú ember? Meg kell tennie: hisz híve, bízik benne, bámulja alkotásait – nagyon jól tudhatja már Kerbolt, éppen a maga tapasztalásából is, hogy tiszta elvekből nem lehet megcsinálni semmit. Kerbolt úgyis beszélni akart vele – miről? Az asszony? Csak most meg ilyesmi ne komplikálja az ügyeket! – Minek is van dolga az embernek mindig asszonyokkal – (gondolta bosszúsan, de tulajdonképpen nagy önelégültséggel: belekapaszkodtak az asszonyok, neki nem volt fontos soha, mindig inkább gyengeségből ment bele; de karrierjének tagadhatatlan használt). – Csak most az egyszer… de nem, ez nem lehet, ez már régi dolog, nem volna értelme most – (gondolta, igen józanon). Talán éppen a saját ügyeiről akar vele beszélni Kerbolt. Három óra tájt tért Madár János a hálószobájába, és hétig aludt. Hétkor az ajtó alatt – ahol már régóta keskeny világosság szűrődött keresztül, reggeli aranycsík – egyszerre csak halk surranással becsúszott az Újvárosi Közlöny. A polgármester kikelt ágyából, fölvette az újságot, visszafeküdt, és böngészni kezdte a betűket a szürke homályban.

Csönd volt, a felesége már fölkelt, mindig korán szokott feküdni és korán kelni, gondos háziasszony. Madár János zörögve kiterítette paplanán a nagy lapokat. A barna szekrény frissen és komolyan állt őrt a fal mellett, a spalettán is fény szűrődött át, csíkok, aranycsíkok mindenfelé.

Az első cím, amit a polgármester meglátott: Nagy betörés Újvároson.

– Botlató! – gondolta Madár János, amint figyelme megbotlott az újságcikken. – Botlató! – Ma este óta már egyre ismételgette magában ezt a szót. Akkor ötlött eszébe először, mikor Kerbolttól jött vissza, a koncertre, át a városháza szokás ellenére kétfelé kitárt, cifra kapuján. A kapu alatt, éppen középen, apró ércköldök okvetetlenkedett a sima aszfalton, záráskor ebbe vetette meg magát a belső szárny leoltott vasretesze. De tárt szárnyak között csak alkalmatlan botlatónak meredt, és Madár titkon mosolygott, amint a koncert gyülekvő közönsége, fényes, betétes cipők, sorra csetledezett az ügyetlen vasbütykön.

– Botlató! – gondolta mindjárt. – Holnap le fogom vétetni, és az aszfaltba vágatom a retesznek való nyílást. – Botlató! – ismételte akkor rögtön, egész másra gondolva, arra, hogy kedves, lendülő terveit, hogyan botlatják egyre, szamárságból, ostobák. – Botlató! – gondolt egyszer, a zene közben, az asszonyokra is ezzel a szóval, Ilonára… – Ilonára és Kerboltra (akivel ma oly kényes és fontos beszéde lesz)… – Botlató! – botlott meg most az újságcikken, mely a szenzációs címet viselte: Betörés Újvároson! Éppen most kellett ez is; igazában már rég nem volt ilyesmi Újvároson (no, annál biztosabban meg lehet találni újvárosi rejtekekben pesti szenzációk tetteseit). A róka is bejár a faluba csirkéért: Pesten működtek ezek. – Botlató! – A polgármestert zavarta ez az új eset. Pedig voltaképp mit törődik vele? Mást keresett ő most az újságban: a maga nevét érezte villogni a szennyes betűk szeme közt, és már látott is egy cikket nagy címekkel: Kitört a vihar! – De – belebotlott a másik címbe: Betörés, betörés! – s nem tehette, hogy futtában azonnal tudomást ne vegyen mindenről, amibe belebotlott… Betörés! És éppen az úri utcában, a Kossuth utcában, Újváros hivatalnoknegyedében… Éppen most, mikor a tisztviselőtelepet reklámozza – éppen jó reklám lesz… Botlató! – betörés Bátor Mórnál… Ah! – éppen Kerbolt tőszomszédságában!

– A rendőrségnél kivisszük, hogy a fővárosi lapok ne nagyon firtassák az esetet – gondolt rá a polgármester, és szeme már a másik cikket kutatta: Kitört a vihar!

– Kitört a vihar! Dr. Madár János, városunk polgármestere, Pest vármegye tegnapi közgyűlésén az obstrukció ellen szavazott… Hersei képviselő helytelenítette Madár állásfoglalását, s bejelentette választóinak, hogy ezentúl vezérük lesz, s a városi közéletbe be fog avatkozni. Hadat üzent a városi rezsimnek.

„Felülvizsgáló bizottság! Ez máról holnapra jött. Olyan váratlan, mint a mesebeli haupttreffer.28 A pillanat szülte.”

„Hajrá! Hersei-Hirschfeld! Hajrá!”

„Ez legyen a jelszó.”

„Ti derék függetlenségiek, szaladjatok utána. Segítsetek új, felkent vezéreteknek igazolni a Svarc Jenők, a hemzsegő negyvennyolcas zsidók igazát.”

(- Ah, ügyetlen, tehetségtelen! – bosszankodott a polgármester. Ezt az embert, aki ezeket írta, mindenki az ő leibzsurnalisztájának gondolta: mert egyszer megsajnálta szegény nyomorultat és némi támogatásban részesítette. Könnyelműen híveket szerezni néha még rosszabb, mint ellenségeket. Mit törődött ő tulajdonképp az újságokkal: amit a kicsapott díjnokok és félbemaradt filozopterek irkálnak? Ők bírálják, ezek a tinók tanítják őt, hogy kell a várost kormányozni!… Hadd ugassanak! De ha ügyetlen dicséreteikkel sodorják kellemetlenségekbe, ha saját, egyoldalú, kicsinyes velleitásaikat imputálják neki: a barátaink ellen igazán nem lehet védekezni. Ez az újság – az ő pártlapja – hónapok óta valósággal antiszemita hírébe keveri őt, és már nem tud hogyan védekezni ellene. Mert nyíltan tiltakozni mégsem lehet: a katolikus körrel sem húzhat végre ujjat. Ah, már szólni kell végre ennek az embernek: az ilyen jámbor, meggyőződéses marhánál nincs rosszabb…)

„Azt akartátok, hogy várossá alakuljunk. Falunak szegények voltunk, és lettünk koldus – város.”

(- Tinó! – gondolta Madár János. Hisz a várossá alakulást voltaképpen ő, Madár akarta, a polgármesterségre neki volt szüksége: és hogy sokáig az ellenszegülőt játszotta, az csak politika volt. – Tinó! és nem tudja azt, hogy az ő városára, éppen most, nem szabad mondani, hogy koldus.)

„Ti torokbűvészek, hangosan kiabálók, a jó étvágy fölkentjei, akik az ellenzék öblös gyomrú szeladonjaival – (tinó! az ellenzéket szidja: mikor éppen azt kell mutatnom, hogy ha az obstrukciót helytelenítem is, megmaradtam igaz ellenzékinek!) telepedtetek a terített asztal mellé, és zajos csámcsogással ropogtattátok agyaraitokkal a községi gazdálkodás harapnivalóit.” (Tinó! még a panamákat emlegeti!)

„Hajrá!”

„A kapkodás, a rohanás, a sebtiben való cselekvés befészkelte magát koponyáitokban, melyek tátongó ürességét megtölti a gondolat: Mi vagyunk az urak! És szabad a vásár!”

Madár János letette az újságot. Kéjes, vasárnapi szibaritasággal akart elnyúlni még egyszer, mielőtt e kellemetlenségek mára végképp elöntik. Oly nyugodt volt minden e kedves félhomályban. Csinos, bodros szobalány hozta ágyához a reggelit, csengő, fehér edényeket. Feltárta az ablaktáblát, s az aranycsíkok szétömlöttek széles, éles fénykévékké, elfolytak, lefeküdtek padlóra, bútorokra, a székeken dagadó toronnyá rakott tiszta vánkosokra. S a nagy szekrény teljes reggeli méltóságában bontakozott ki egyszerre, rezes vakzáraival s sarkainak fényezett villanásaival. Oly nyugodt volt minden. De a fénnyel hangok is bedőltek a kitárt ablakon, Újváros reggeli hangjai, vaszörgés, tört harangszó, villanyoscsengések, ajtónyitás, porolt szőnyegek puffanása, pergő asszonyszavak, hars kiáltások is, vad, sivító ütemű kamaszhang:

– Újvárosi – Friss Új-ság! – Újvárosi – Friss – Új-sááág!

– Á, az ellenzéki – botlató – a Svarc Jenő lapja. Mari, hozzon egy Friss Újság-ot.

És végignyúlt újra a bevájt nagy ágyban, mintha máma nem is akarna fölkelni. Pedig oly szép idő látszik ott künn! Lassan fog fölmelegedni az éji vihar után. Madár újra fölvette a lapot. Az életes betűk kalapáltak, ketyegtek, sziszegtek. Jó! Csak hadd sziszegjenek, kiabáljanak ide-oda! Ő nem fél, ő hatalmas, nyugodt hatalom, jól érzi magát, játszik velük, ismeri őket veséjükig. Tinók! Bőgjenek! ez az élet.

De aggodalmak áradtak a papirosból, ijedelem, védekezések, bizonytalanságok. Ez a hirtelenség, ez a hajrá, ez a sebtiben való cselekvés… Nem ingott-e meg itt valami? lehet ez? lehet ez ellen védekezni? Ki gondolta volna… ilyen hirtelen?

„Ha pár hónappal ezelőtt meghallgatja a polgármester egy ibolyacsokros lovag ajánlatát, akkor ma a lovag úr nem förmedvényeket, hanem ódákat zengene dicsőségéről…”

Ah… A Polgári Kör fáklyásmenetet rendez Herseinek, „azon alkalomból, hogy a vármegyei közgyűlésen az obstrukció mellett, vagy inkább (vessük le az obstrukciós köpönyeget) a polgármester ellen foglalt állást”… Ma este… fáklyásmenet… „Jelszavakkal és görögtüzes jelenetekkel táplálni ezt a szerencsétlen nemzetet – nem volt még elég?”

– Apa, itt a Friss Újság… Apa, mama kérdezteti, nem kelsz még föl?

– Hagyjatok békében! – ordított Madár János, és a Géza fiú ijedten surrant ki az ajtón.

– Apának rosszkedve van.

– Hát mi vagyok én? Hát polgármester vagyok én? – dühöngött magában Madár, és az ellenzéki lap zörgött a kezében. – Ez a Svarc Jenő is, meg a Nagy-Tatár, az ilyenek: ezek Újváros kerékkötői. Ha őrájuk hallgatnánk, bizony nem történhetne semmi – semmi sem haladna. Uff! föllebbezési blankettái voltak készen, azelőtt, ennek a Nagy-Tatárnak, mindent fellebbezett a tanácsban: megtörtént, hogy elaludt egy ügyet, fölriadt hirtelen, a már megszavazott dologra nyújtott be interpellációt. Ezekkel kell neki udvariaskodni! a zsurnalisztikával: a „közvéleménnyel”!

Beszélnek… mennyi szamárságot! Az egyik antiszemitának bélyegzi: a másik azt olvassa fejére, hogy a zsidók kifizették adósságait – mielőtt polgármesterré lett.

Mint döntő zápor, verték a vádak mindenfelül. Ami nagyot, hasznosat alkotott, kulturális áldozatkészsége: éppen az vált váddá, gyanúvá ellene. Semmi sem jó nekik. („A mozit színháznak, a csinnadrattát zenének, tinglitanglit művészetnek, pipaszurkálót könyvtárnak nézi a tanács.” Semmi sem jó nekik.) Ha mindent csak önzően, szűk célokkal tenne, mint más, megértenék, hagynák. Nem értik önzetlenségét, nem érzik a haladás szükségét: aljas okokat sejtenek mögötte.

„Egy kiérdemült handlé se vesz annyi mindent össze, mint az érdemes tanács. Egy patkánnyal teli, vén házra fáj a foga. Fő a sok éhes patkány, aki szeret rágcsálni.”

Ó! Ötvenezer koronáért vette azt a házat. Néhány év alatt kétszázötvenezret fog megérni! Nem vétette-e meg hat éve a Weisz-féle telket százezerért? ma a beépítetlen része is többet ér! Mindenki tudja ezt. Világos, hogy mire irányulnak ezek. Lehetetlenné akarják tenni a Tőkéssy-féle parcellázást. Érzik, hogy ez nemcsak kedves terve, hanem fogózó, mentőkötele is. Érzik, hogy szüksége van Tőkéssyékre. Az ördög tud ezek között valamit megvalósítani! Érdemlik ezek?

Az egyik cikk éppen félreismerhetetlen célzásokkal beszélt Újváros közéletének megrontójáról, a régi, tiszta éráról, melynek vezetőjét a polgármester magához láncolta, és romlott klikkjébe vonta. Ez egyenesen Kerboltnak van szánva. „Csodáljuk – mondta a cikk –, hogy kiváló és jellemeseknek mondott úriemberek nem tudnak ellenállni e férfibőrbe bújt szirén bájhangjainak, s nem veszik észre, minő szemétdombra vonja őket.” Szerencsére Kerbolt nem olvassa az újságokat. Különben mindjárt úgyis beszélni fog vele.

A polgármester erélyesen rúgta le magáról a takarót, s gyors, de gondos toalettet csinált. Felülvizsgáló bizottság! – gondolta. – Itt van a nagy próba: hamarabb, mint gondolta – botlató! Ah, mikor kopnak le mindezek a botlatók? Megyek – gondolta –, elibük fogok lépni: önzetlenségem, ártatlanságom tudatát szögezem elibük. „A köztisztviselő jutalma – gondolta –, éjjelt-nappalt eggyé téve nem ismertem fáradságot, akkor, amidőn a közérdekért, mások javáért tenni, alkotni kellett!”

A városi szolga hordta fürdőjének a vizet. „Majd ha meglesz a vízvezeték…” – gondolta. – Nem tudják, mit köszönhetnek nekem!

– János! – mondta a szolgának. – Ez is nekem köszönheti a kenyerét – gondolta –, négy új szolga! – Hogy pedig akaratom ellenére néha-néha szabálytalanságot is kellett elkövetnem, annak a teljesen elavult községi törvény az oka, mely megakadályozza a városok fejlődését, s melyen már végiggázolt az egész ország városi hatósága… – próbálgatta magában a frázisokat. – A nagyokkal nem törődnek: kicsiségekbe bukom bele; botlató! – gondolta. És egyszerre Itália jutott eszébe, tengerparti reggel, egy pompás hotel terasza, kis, uniformisos, hajlékony groomfiúk… (Ilona…) Két éve! Valóban szabadságot kért, két hetet akkor, évi jelentésének megszerkesztésére, aztán megint két hetet s megint: az évi jelentésből a város félszázados története lett, egy emlékmű, egy jubileumi könyv: s kérte, hogy hivatalától távol, nyugodtan írhassa meg: Kerboltot is kikérte, a város volt bíráját, hogy a könyvhöz fontos adatokat szolgáltasson. Miért kellett a város történetét éppen Itáliában megírni? Istenem! neki mindent megszavaztak akkor! És Újvárosnak reprezentálni kell, Újváros polgármesterének utaznia kell: tanulmányutakat! S úgy kellett a nyugalom is, a közélet undorai után: egy kis nyugalom, amely mégis tevékenység! Istenem! a város története ma sem kész, és Kerbolt, szegény Kerbolt, sohasem titkolta előtte rosszallását e furcsa üdülésért, amibe őt is belevitte. Csupán Ilonáért ment bele kétségkívül, aki már akkor is ideges volt, akinek környezetváltozást, levegőváltozást ajánltak az orvosok. És… ott szövődött szerelmük Ilonával: a pálmás hotelben, a szép olasz tavaszon… Istenem! úr volt akkor, mindenható, és boldog és szabad! Ez a boldogsága, ez a kis csent nyugalom: ez is fejére fog lázadni most!

Vastag szivart dugott a szájába, a tiszta ing ropogott a mellén, büszkén ütötte ki fejét a fényes gallérból. „Ha e világ mind ördög volna…” – mint diákkorában énekelte, gyakran, szép öblös hímhangján! „Karrier? – gondolta. – Nem, nem kell karrier most, gyávaság volna félreállni, itthagyni őket, míg mind le nem győzte, mind el nem tiporta ezeket a férgeket!” Karrier? Minden karriert nyitva érzett mindig: s sohsem érzett több erőt, mint most! Érezte most, hogy minden lehetne: főispán, ha akar… hisz fölfelé mindenki barátja: s egy lépés még a kormány felé… és… De előbb legyőzni itt mindent, maga, a maga erejével, a tények döntő erejével.

És – mi lenne itt most nélküle? Az üres pénztárra gondolt, a kuszált ügyekre, melyekben senki kívüle nem tudna kiigazodni. Egy kéz: és minden pompásan forog; vonjuk el a kezet, micsoda débâcle!29 És a bukás: a város bukása – és az ő bukása! Az adósságai, a felelősség: az ezer apróság, amiről nem tudna számot adni… Kis dolgokban mindig hanyag volt: lehetett-e másképp? De ami kicsi volt a város nagy ügyei közt: nem lesz-e nagy neki, ha magára marad? És a családja? az emberek, akik hozzá vannak kötve? Ilyenkor érezte csak, hogy családja van: mint valamely tagját akkor érzi csak az ember, ha fáj.

– Géza! Géza! – paskolta meg a nagy fia fejét, aki jött kezet csókolni, indult a templomba. A fiú meglepve, zavartan osont el.

– Ma este fáklyásmenet… Herseinek… – gondolta a polgármester, megmarkolva ezüstnyelű botját. Suhintott egyet, verte a lombokat.

Aztán kimenet még szóba állt a hajdúval, szokott kedélyes leereszkedéssel; a betörésről beszélt már a János, pletykáltak a városban. A gazdag Bátor ügyvédnél törtek be, akinek Hirschfeld lány a felesége. Bátor nem volt otthon, későn jött haza (kaszinói titkár lévén, kötelességének érezte reggelig kártyázni), Bátorné a szüleinél aludt. A betörőknek mindezt tudni kellett. Azt mondják, a Briliant itt van a városban, volt valami hecc a Selig-kávéházban… A betörés csak zajjal történhetett, csodálatos, hogy Kerbolték nem vettek észre semmit…

– Gyula aludt volna? – csodálkozott Madár, s eszébe tűnt a világos kerti ház, a nagy árnyékát sétáltató férfi. Egész éjeket így szokott sétálni…

Ah, pedig érdemes-e rosszkedvűnek lenni? Madár dúdolva lépett ki a lépcsőházba. Szemét nép… szemét nép… Vajon ezért a betörésért nem ő lesz-e felelős? Kitelik ezektől. Közbiztonság… Madár János alatt!

20. §. MELYBEN, TÖBBEK KÖZT, EGY HASONLAT LESZ A KANNÁRÓL
ÉS AZ ÖNTÖZŐRÓZSÁRÓL

…Hajnal, piszkos hajnal! Újvárosi hajnal! Hogy ültették föl a temetőfalra a tökrészeg kárpitost lármás barátai! És hol-mindenhol nem hempergett a szegény Partos bíró! Oly barátságtalan szürke hajnal volt ez, és egy aszfalt volt az ég is, nedves aszfalt a föld, mikor Kerbolt tanácsos hazamenekült. Szegény, alélt, éjjeli lények fordultak haza a sárban, undok, barna generálszaftjában a kemény városnak. És villanyosok, az első villanyosok, munkásvonatok, gyűrött, fekete emberek zsúfolt tartányai, zúgtak, sivítottak, sebten, szigorúan. Még így vasárnap is; noha valami különbséget már lehetett érezni. Nótákat vert ki csengőjén a hajnali kalauz. Haj! csobbant, loccsant a barna tócsa a friss kerekek alatt, mint habverőtől a csokoládéhab. Kerbolt sietett, borzongott, a ruhájához dörzsölte magát: különösen ernyedtnek érezte tagjait, a szájában összement a nyál. Nem volt hideg, és mégis hideg volt. Rideg, léha, bágyadt érzés a levegőben: a házak ásítottak, az utca nyújtózkodott, az akácok dideregtek. Mintha nemcsak az ember, hanem az egész város is: a kövek, a fák, álmatlanul töltötték volna ezt a szennyes éjét.

Kerbolt kimerült volt, zsibbadt, émelygett: és izmai megereszkedtek. Pedig hányszor vigilált át egész éjszakákat, frissen, vígan! Hány szürke, pisla hajnalon bolygott ebével boldogan a küküllei buksi dombok között! Leste, mikor köt túl piros pántlikát a fehér havas. Ugrált az eb, és az ő lelke is, hű, együgyű férfilelke ugrált a drága föld nyájas puháján…

Az emberek lelkükön viszik múltjukat, mint holt kincsek zsákját, melynek csak nehezét érzik és nyomását.

Tutult, tutult valami nagy-nagy gyár. Az utcák mögött oszlott-foszlott valahol a piros pántlika. Kéjelmetlen, a szürke égen, mint tűz a hamuban. A hamu megfojtja.

Kerbolt ernyedve hágott át a kertjén. A sűrű levelek zölden, haragosan rázták vizüket. Kis, csúszós tenyerükön lébe gurult a fekete korom. Lepörgött: piszkos gyöngy. Boldogan, lihegve szítták a fák a megtisztult leget.

Sárgán, hidegen terjedt, csurongott a kora nap aranya a lombok mögött. Reggel volt.

És mint idült seb a reggel testén, szégyenkező emléke az éjnek – mily szegényes fény most! –, égett a nagy villany a kerti ház üvegtáblái mögött. A bőrdíványon, alva vagy ájultan, hevert még a szép nő, a nagy reggelben, mint egy csipkerózsa, és messzire látott az üveges fényben. Kerbolt lábhegyen nyitott oda hozzá, megérezte, hogy sírt, nem költötte föl, nagy, heverő vadászkabátjával gyöngéden betakarta édes asszonyát. Aztán egy magas széket állított elébe, leborítva medvebőrével, ellenzőnek, hogy az ébredő nap gyenge arcára ne süssön.

Hosszan, némán nézte a szép alvót, hogy elsimultak a vonásai, fehéren, tisztán, mint egy gyermeké.

A rigók, a feketerigók, szemtelen reggeli rikkancsok, visongtak.

Kerbolt tanácsos kivitt egy karosszéket a kertjébe, közel, ahonnan látta Ilonát az üvegen át, kivitt egy pipát a pipatóriumból. Istenem! most úgy képzelhetné, ahogy álmodta, magát: boldog családúrnak, magyar úrnak, egyszerű gazdának. Most az övé Ilona, mert látja, édes, gyermek asszonya, övé, míg ő őrizi álmait. Övé, mert nincs ébren: míg nem szól, övé. Szegény, szegény gyermek!

Kerbolt örökké szeretett volna ülni így, a hajnali napban, alvó asszonya mellett. Úgy érezte, hogy a régi megint, a régi szív: a magyar bíró, a német erdész fia.

Hova lett a piszkos éjjel, a piszkos emlékek? Nem volt lelkéhez való, nem vette lelkébe: alig emlékezett rá. Talán nem is volt igaz, talán álom az egész. Talán egész Újváros álom körülötte: egész Újvárost nem vette lelkébe. Újváros, élete, kötelessége annyi éven át: nem lett övé soha, nem ment a lelkébe. Ilyenkor… mintha nem is volna… Ez az asszony, ez a kert, ez a karosszék, ez a pipa: ez volna egyedül!

Csak a nagy, rossz álom körülötte bele ne csöngetne villanyával, bele ne fúna kürtőivel az ő szép, csöndes nyugodalmába itt!

Egyszerre édes, érzékeny lanyhaságot érzett. A fáradtság elült, elcsöndesedett benne, mint a méregre ivott tej. Sírni szeretett volna, és jó volt a pipa, hogy ne sírjon. A híres, vas Kerbolt…

Máskor kemény volt, még önmagával is gőgös és rideg. De most, ezen a bágyadt reggelen, amint lassan-lassan melegítette át lelkét a nap, s a fáradtság elvette testének, lelkének erejét, megtörték a szokatlan izgalmak, ezer szégyen alázta, és büszkesége szétmállott, mint lakatok a tűzben: szíve melegen áradt ki ezer fájdalmasan olvadt zára alól, jóleső szemérmetlenséggel, nem rejtőzve önmaga előtt, érzések forró patakja, ércek lávája, édesen, mint a vér, mint a könny. Férfiú volt, mély és forró szívű, tele jósággal, szeretettel a világ iránt.

Nem, nem tudott, nem akart alább szállni az önbecsülésben. Szerencsétlen volt, de nem hányhatott magának semmit a szemére. És tudta, hogy sohasem viselné el, hogy szemére hányhasson valamit magának! Ha gyalázat éri, távozni fog inkább büszkén, fölemelt fővel, elmegy, kész elmenni bármikor, nincsen oka félni semmitől… Fájt neki, hogy boldogtalanná tette, akiket szeretett: de tudta, hogy sok titkos jótett is marad utána, és megnyugtatta, hogy távozásával nem okoz fájdalmat senkinek.

Egyelőre itt ült, a napos reggelben nyugodtan, mintha öröktől fogva itt ült volna. S mintha a boldogságot akarná rekonstruálni, boldogtalansága s nyugtalanságai közepén, s magába szuggerálni, még egyszer, szerényen, utoljára. Mintha valaki mosolyogna, erővel mosolyogna, hogy érezze, milyen az öröm.

Ilona itt van, idejött az éjjel, őt kereste a kerti házában, őhozzá menekült! Milyen jó volna itt ülni örökké, mellette, álma mellett, a szép, sűrű, reggeli lombok alatt!

Itt, ezen a helyen, régi kedves terve volt, itt akart méhest csinálni. Újvárosban méhest: micsoda sziget lenne ez! Itt zsonganának szerte a derék, arany bogarak, mézzel és zenével és édes munkával. Be-becsapnának, mikor nyitva volna az üvegtábla, körülmuzsikálnák dolgozószobáját: s aztán ki megint a virágokra, haza a szalmapalotába. Csináltatna egy üvegkast is, hogy lássa az életüket belül, megfigyelje. Nem, nem bántaná szegényeket! Nézné, amint elcsapongnak a virágokon, az ezer és ezer piroson, sisakvirágokon…

Egy kis katicabogár mászott végig a kezén, gyengén cirógatva, alázatos kis kliens, jött kezet csókolni. Kerbolt annyi jóakarattal nézte a szegény, apró bogarat!

Harangszó, vonatfütty, gyárkémény szólt egyszerre. A nap meleg volt már és magas. A lombok fölszáradtak, hirtelen, mint gyermekek könnye.

Zsemlye Vince megjelent a kertben, a kertész. Lassan csavarta rá az öntözőrózsát a kannára. A rózsa gyengéd permetekben szórta a cseppeket.

A víz kikígyózott a murvás útra, az ázott ágyasból, mint a telt edényből.

– Azt gondolom, ne is öntözzek ma – dörmögte Zsemlye Vince.

Ilona nyugtalanul aludt, meg-megfordult a kemény pamlagon. Szép ajka lihegett. Az utcán zaj hallatszott.

– Újvárosi Friss Újság! Újvárosi Friss – Friss – Friss – kezdték már itt is kiáltozni.

Ilona fölnyögött álmában, ideges mozdulatot tett. Újváros, az egész szörnyeteg város, nehezült álmán, lidércnyomás.

Egyszerre, a szomszédból, mintha egy sikoltást lehetett volna hallani. Mintha ajtókat csapkodtak volna ott, mintha különös szaladgálás volna. Mi történhetett…? Ilyen korán kelnek a Bátor Móréknál?

Az alvó Ilona nyöszörgött, mint egy gyermek.

Egyszerre aggodalmakkal lett tele a reggel. Kerbolt letette a pipát, felugrott, járni kezdett, s már megnépesült rémekkel álmatlan feje, az éj alakjai zsibongtak föl benne; mintha megturkálják a parazsat. Briliantot látta, a feltámadt Briliantot, fölszabadult kísérteteket, Bontó Vilmát, síró, szitkozódó, gyámoltalan, ijedt figurákat, mint egy groteszk színpadon: Stark Rezsőt, a részeg Ampenszánt, Partos bírót. Újváros kísértetei… a városé, melynek ő bírája volt, s amely most, ím, a fejére veri ezer átkát. Ő nem volt bűvész, csak bűvészinas: nem bírt a fölidézett szellemekkel. Ezer régi cselekedetének rémes árnya, ki nem számított következményei lebegtek körüle. Emberek, akiket szeretett és tönkretett: akiket gyűlölt és segített emelni. Város, melyet segített szörnyeteggé tenni: melyet kormányzott hajdan, s mely összemorzsolja most, mint masina, ha elkapja gépészét. Mért is avatkozott idegen sorsokba! Milyen nagy dolog az, milyen kiszámíthatatlan felelősségű: embereket igazgatni! Érc és hármas erő övezze keblét, aki azt meri!

Madár Jánosra gondolt, ennek az egész, iszonyú hemzsegésnek a főalakjára: őneki való ez! Az ő mosolygó arca otthon van itt. Ő tud nem venni komolyan semmit, csak a várost: nem az egyeseket, csak az egész életét. Tud hidegen bánni az emberekkel, nem törődni velük: mosolyogva igazítani az egészet. Ő bizony nem érez felelősséget: s övé a világ!

Mert – úgy érezte Kerbolt – az emberek kormányzásához nem tehetség kell: hanem lelkiismeretlenség.

Lelkiismeretlenség – és ravaszság.

Nem tehetség, nem is akarat. Tehetséget, akaratot Kerbolt maga is érzett magában, annyit, mint akárki. Szilárd, hajthatatlan, egyenes akaratot, mint az a vízsugár, mely oly egyenesen ömlik, üt, csap ki a kanna csövéből – ha nincs rajt a rózsa. Hatalmas vízsugár: melyet befogtak a munkába, e város nagy malmát hajtani. Erős, durva, egyenes sugár, sok virág lecsuklott, sok fű lefeküdt csapására! De Madár János megszelídítette a vad sugarat. Rózsát tett az ő kannájára, a ravaszság rózsáját, szépen, nyájasan, egyenletesen öntötte ki vizét, szőrmentibe fésülve a füvet.

És övé a világ. Ő a kertész, ő a bábjátékos, ő a pók. És hálójába kerített mindent, mindent, még őt magát is – még…

Ilona nyöszörgött álmában, mint egy gyermek. Kerbolt egyszerre megállt izgatott sétájában.

Mi történt vele? Nem voltak többé természetes, egyszerű érzései. A harag, az egészséges, férfiharag, megfulladt, mielőtt megszületett volna. S először életében úgy érezte, hogy nem neki van igaza – hogy céljai, ideáljai, akarásai, nevetséges és gyerekes fontoskodások egy más ember céljai és cselekedetei előtt.

Mi történt vele? Az erkölcs emberében megfordult az erkölcs. „A világ nem az erkölcs szerint igazodik.” Hányszor hallotta, mondta is ezt! De most – egyszerre – megértette! elhitte! belátta! Lehullott benne, mint a megérett gyümölcs. S arcába csapta magának, mint más a gazemberséget, az áldatlan és kétes becsületességet.

– Hazugság! Önáltatás! – mondta, és Madár Jánosra gondolt. Végelemzésben Madár az igaz, jó és erős ember.

Letette a pipát, s fájó szívvel nézett az álmában hánykolódó Ilonára.

Neki, az olyan embernek, mint ő, távozni kell, nem való ide… Igen, beszél Madárral, végképp tisztázza helyzetét, nem tűr meg semmi kétességet, s aztán…

– Rendőrök jöttek – mondta Zsemlye Vince. – Betörtek Bátoréknál. Fölbontották a wertheimkasszát.

Kerbolt agyán új izgalom futott át.

– Mikor?

– Éjjel. Két óra tájt. Újságot is hoztam.

Bizalmasan mosolygott, rakoncai polgár, mint falusi úrra, akivel tud beszélni a paraszt.

– Benn van az újságba is.

A Friss Újság-ot tárta ki a tanácsos. De… a maga nevét látta, magáról egy cikket: támadó cikket, mint a polgármester eszközéről. A Bátorék udvarán rendőrök vizsgálták a lábnyomokat.

21. §. MELYBEN KÜLÖNBÖZŐ JELENETEK FOGNAK LEJÁTSZÓDNI

Mikor Partos bíró ismét fölmerül előttünk az újvárosi éj homályaiból, külseje, be kell vallanunk, a tegnapitól nem előnyére különbözik. Ruháján, melynek hullámait tegnap még kacér egyenesek szántották át, mint a dél-amerikai térképeket, mára már nyoma is alig maradt a vasalásnak: nadrágja sáros volt, gyűrt kabátja pihés. De még gyűröttebb volt arca és lelke: iszonyú csukló furdalásokat érzett, s a nappali fény, a friss és ragyogó reggel, szinte szemérmét sértette – bújt volna! süllyedt volna!

Ó, ha otthon volna! Vagy legalább Pesten! Levelet kell írnia a feleségének: akinek eddig minden fillérről be szokott számolni. Rettenetesen, valószínűtlenül sokba került az az éjszakája – maga sem tudta, hogyan. Meglopták? Ez volt a legrosszabb, ezt nem lehetett letagadni, elfelejteni… S ijedten tapintott a másik zsebére, ahová a bankból fölvett nagy pénzét rejtette, hogy legalább az nem tűnt el? Szeretett volna azonnal visszamenni Pestre, bezárkózni a hotelszobába, lefeküdni, be nem engedni senkit, egyedül maradni, nem is hallani többet Újvárosról. De érezte, hogy ezt nem lehet, és hiába is volna: őt ide helyezték át, ő most már újvárosi lakos! s ez az éjszaka beavatás volt egy új életbe, amilyenről neki eddig sejtelme sem volt. Villanyosra ülni? Hisz amint Pestre ér, akár rögtön induljon is vissza! Még ma délelőtt el kell mennie a polgármesterhez, jelentkeznie a hivatalában; ebédre Kovácsékhoz – nem vetheti meg egykori iskolatársát, mert csak egyszerű tanító – estére pedig a piktorékhoz…

Arra meg, hogy e hirtelen szőtt kötelékeket széttépje, most kevésbé lenne ereje, iniciatívája, mint bármikor. Fáradt volt és apatikus: valami állati megadással érezte, hogy tovább fog menni – Újváros útain.

És – az okmányai! Egyszerre eszébe jutottak az elveszett okmányai. Jelentést tegyen róluk a rendőrségnek? Alig érkezik Újvárosra, és már rendőrség, már… mindenféle ügyek… Jobb volna talán csak azt mondani: elvesztette, maga sem tudja, hol… A polgármesternek említést tesz róla… benne volt bizalma. Oly szíves, oly derék ember! S hisz ő is, Borsai is láthatták az irattáskát a kezében…

Megkávézott a kávéházban, a kávé egy kis erőt adott neki, semmi álmosságot nem érzett, inkább izgatott volt. Még egyszer megolvasta pénzét, ezerszer is megnézte az órát, ideje-e már a polgármesterhez menni? Maga sem tudta, bele fog-e menni a tisztviselőtelepi házépítésbe vagy nem, de elhatározta, hogy azt a körülményektől fogja függővé tenni, a közelebbi felvilágosításoktól. A polgármesterben megbízhatik! Nem volt ereje egyedül határozni…

Künn zsúfolt villamosok rohantak Pest felé. Az újvárosiak vasárnap tódultak be a fővárosba. Az utasok tömege majd szétfeszítette belülről a kocsik oldalait, és kibuggyant az ajtóknál, mint a telt edényből: még a lépcsőket is teleállták. A megállóknál valóságos csaták fejlődtek.

Partos ismét áthaladt a téren. Egy piaci kikiáltó, élesen, a tárgyhoz egyáltalán nem illő, irodalmi, modern hangon és stílusban kínálta portékáit. Egy félkegyelmű a járdán, egy hülye – dadogó nyelv, tátott száj, ingó fej, dülledt szemek – bámészan ácsorogva, félelmesen köszönté.

A reggeli nap nyájasan mosolygott, csillogtatta a piac pocsolyáit, kigyalulta arany gyalujával a bódék szálkás léceit.

A városházán ma későn kezdődött az élet. Begyűltek, de inkább kaszinózni, mint munkára: itt találkoztak a „hivatalos” sörözés előtt. A nagyfejűek még benn se voltak. Az iktatóban egy szerencsétlen fél érdeklődött valami akta iránt. Ami kilátástalan vállalkozás lett volna még hétköznap is. (Az irodatisztről azt pletykálták, hogy hentesnek adogatja el az irattárt.)

– Kérem, itt akar uraságod valamit megtalálni? Hisz ez egy rongyos panamafészek… Nincs meg, kérem, előre tudom – mondta a díjnok, cinikusan.

Csak az elnöki tanácsos szobájában volt már élénkség. Ott összegyűltek a város napszámosai: a tanácsos úr ilyenkor szokta kiutalni a heti béreket. Utcaseprők, plakátragasztók, csengettyűsfiúk… öregek, asszonyok, gyerekek.

Kerbolt, akit kollégái zordnak és barátságtalannak ismertek, ezekhez az emberekhez leereszkedett. Idealista volt: szerette a népet, szigorú, de igazságos akart velük szemben lenni. Ilyenkor ismét a régi bírónak érezte magát, szóba állt velük, korholt, tanácsokat adott: és most, egyensúlytalan hangulatában szinte menekült ehhez az elfoglaltsághoz, amely mégis a hasznosság némi érzésével kötötte le figyelmét.

– Hát maga összeesküdött-e már az urával? – kérdezte egy asszonytól, egy még elég fiatal, kardos külsejű nőszemélytől.

Az asszony egész szóárt öntött ki válaszul. Nem bizony, dehogy esküdött össze, mennyibe kerül az, már maga a pap is, minek az nekik, szegény emberek ők, attúl ugyan nem lesz nagyobb a böcsület, szegény embernek úgysincs böcsülete…

– A maga férje most munkás, ugye? – kérdé Kerbolt.

– Igenis, kérem.

– Gépek körül dolgozik?

– Igenis.

– Hát nézze, ha most elkapja a masina, akkor maga nem kap utána semmit, mert nem hites férj és feleség: de ha összeesküsznek, a munkásbiztosító pénztár fizet…

– Gyula, kérlek – nyitott be egyszerre Madár János az ajtón. – Van most egy kis időd?

– Bocsáss meg, látod, hogy el vagyok foglalva – szólt Kerbolt barátságtalanul.

– Darabos, konok ember – mondta Adamec főszámvevő, amint Madár szokott finom, megértő mosolyával mesélte neki ezt a rövides kiutasítást.

– Nem szeretnék tőle függeni – szólt Balázsy főjegyző. – Nincs igazságtalanabb, mint az igazságos ember… Mindenkihez ilyen: goromba, részvétlen.

– Ellenkezőleg, csupa szív, csupa vaj – védelmezte Madár János a barátját. – Csak nem szereti mutatni.

…Amint a polgármester benyitott az imént Kerbolt szobájába, az egyik csengettyűsfiú, aki éppen az ajtónál állt, megrezzent, és egy zöld papírskatulyát ejtett ki ujjasából. A skatulyából különböző színes plajbászok gurultak szét s töredeztek össze a padlón, s a fiú előbb önkénytelen utánuk ágaskodott: de aztán, észbe kapva, megállt mereven, s iparkodott úgy tenni, mintha a plajbászok nem tőle származnának, mintha az egészhez semmi köze sem volna. De Kerbolt észrevette, megismerte: a színes ceruzák az ő asztalán szoktak volt heverni, pontos, szinte felesleges könyveinek rubrikáit színezgette ki velük, szerette a pontosságot, az áttekinthetőséget, szerette magát a száraz, gépies munkát is, izgalmait, rossz hangulatait gyakran ölte ilyen rubrikázásokba.

– Te itt maradsz, utolsónak! – kiáltott rá a megszeppent fiúra.

– Lesz ennek! – susogták a többiek. Mindenki látta, hogy a szigorú tanácsosnak még a szokottnál is rosszabb kedve van. A fiú halálos félelmek között szorongott. A zöld falak ijesztő rengetegként vették körül. Kerbolt zöldre festette a dolgozószobája falait, zöld szőnyegekkel boríttatta padlóját, zölddel, hogy zöldben érezze magát, erdőben, gyepen. Zord szemének kellett ez, gyermekkori, Jókaiból maradt szentimentalizmusának, melyhez mint mindenhez, egyforma híven, egyforma makacsul ragaszkodott; rideg, gyermekes, külsőleges fantáziájának. Virágot nem tűrt: az csak a tövén szép. De a holt tárgyakon eleven színt kívánt. Még az asztalterítő is zöld volt, a függönyök is.

– Zöld szoba! A zöld szoba! – élcelődött ott künn a főszámvevő. Furcsa bogarai vannak néha a legkomolyabb embernek is. Nem nevetséges-e ez egy ilyen komoly hivatalban?

– A dolgozó ember hangulata fontos – mondta az intelligens polgármester. – Hidd el, kérlek, az ilyen hangulati szükségletek kielégülése lényegesen emelheti a munkakedvet: kivált az érzékenyebb kedélyeknél.

– Kiről van szó? – kérdé egy vékony úr. Villogó szem, maliciózus mosoly, meghatározhatatlan életkor; most fordult be éppen a folyosón: a zsurnaliszta, Svarc Jenő. – Jó reggelt kívánok, polgármester uram! Kerbolt Gyula bácsiról van szó? Ó, nagyon bájos! ezek az apró gyengeségek hozzátartoznak… Nélkülük nem volna olyan bájos… olyan – biedermeier…

A polgármester érezte, hogy ingerültsége egyre nő, nő, és ki kell törnie. Egy pillanat alatt eltűnt a szomszéd hivatalszobában, ahol díjnokok dolgoztak – onnan hallatszott ki mennydörgő férfias hangja, mellyel hajdan, a spriccerpárt fénykorában gyakran ragadta el az újvárosi dalárda publikumát:

– Vasárnap! Mikor munka van, akkor nincs vasárnap! Azt a szentséges atyaistenit az ilyen állatoknak! Csendőrt állítok a maga háta mögé! Hát mi vagyok én? Hát polgármester vagyok én?

A zsurnaliszta mosolygott.

– Az öreg nem nagyon válogatja a szavait. És nem remonstrálnak?

– Ugyan – mondta Balázsy. – Tíz perc múlva megbánja: még ő kér bocsánatot. Máskor meg olyan kedves hozzájuk: mindent megtesz nekik… Ez csak arra való, hogy imponáljon: meg is kívánják néha. Különben hisz nincs nála generózusabb…

– Csakugyan, mindenki tudja, hogy generózus a pártfogoltjaival – jegyezte meg maliciózusan Svarc Jenő, s aztán tüntető tapintattal sietett más térre fordítani a beszélgetést. – Ma mindenki ideges: dies nefastus^30 – mint a római jogban mondják – (kérkedett egyetlen jogi vizsgájának emlékeivel). – Az éjjel betörtek Bátoréknál: hallották már az urak? Meg akarom kérdeni Kerbolt bácsit: tud-e róla, mint szomszéd?

– De hát igaz-e, hogy fáklyásmenet lesz az este? Magának tudni kell, maga benn van – faggatóztak vissza az urak.

– Márma mindenki ideges – felelt a hírlapíró rejtelmesen.

…Kerbolt szobája lassanként kiürült. A tanácsos egyedül maradt a bűnös csengettyűsfiúval. Fölkelt székéről, megállt a rettegő gyermek előtt.

– Hány éves vagy?

– Kilenc.

– Mért vitted el a plajbászokat?

– Én nem vittem el.

– Mért vitted el?

– Pingálni akartam.

Kerbolt fölvett az asztalról egy egészen új csomag ceruzát.

– Nesze! Ez a tied! Itt van egy hatos is. Hol az anyád? Hogy hívják az anyádat?

– Csereklye Ferencné.

– Mondd meg az anyádnak…

Ebben a pillanatban Madár János megint benyitott ingerülten, türelmetlenül.

– Kérlek, Gyula, beszédem van veled: küldd már ezt a kölyköt a…

– Hordd el magad!… – kiáltott Kerbolt egyszerre, rettentően kiegyenesedve, irtózatos hangon a szegény kis csibészre, aki bámulva és rémülten iparkodott kezét megcsókolni. – Nem hallottad, hogy takarodj innen? Nem értesz? – ordított mind iszonyúbb haragra gyulladva.

A fiú vergődve igyekezett láthatatlanná válni.

22. §. EGY SÁMSON ÉS EGY ATLASZ

– Gyula – szólt a polgármester. – Kérni akarlak valamire. – És közelebb lépett barátjához. – Mi az? Hogy nézel ki? Nem aludtál máma?

– Nem jól – felelt Kerbolt.

– Igaz: valami betörés volt a szomszédságodban. Tudsz róla?

– Most mondja a kertészem.

– Nem hallottál az éjszaka semmit? Ébren voltál, és nem hallottál semmit?

– Nem hallottam semmit – szólt kitérve Kerbolt. Megsimította a homlokát.

Egy pillanatra Briliant, Vilma, minden fölvillant az emlékében.

– Gyula – szólt Madár János. Leült az asztalhoz, és szivarra gyújtott. – Komoly kérésem van hozzád. Látod, micsoda hajszát kezdtek ellenem. A dolog egészen komoly mérveket ölt. Tudod, hogy holnapra rendkívüli közgyűlést híttak össze. Ezen egy bizottságot fognak kiküldeni az én működésemnek a felülvizsgálására.

Kerbolt nem felelt. Madár idegesen kutatta szemeit.

– Aljas politikai bosszú az egész – mondta.

Kerbolt lassan, Madárra rá sem nézve, felelt:

– A közgyűlésnek joga van kiküldeni ilyen bizottságot.

– Joga van! Joga van! Hogy beszélhetsz ilyen hidegen? Közönyt akarsz mutatni, pedig nem lehetsz közönyös. Hisz végre is (te nem nevetsz ki, te jól tudod, hogy ez így van) itt az életünk művéről van szó. Igen, nemcsak az enyémről, a te életed művéről is. Együtt terveztük, együtt alkottunk mindent, együtt kell megvédenünk. Cserbenhagynád-e a művet most, amikor veszély fenyegeti?

Kerbolt erős belső ingerültséget érzett e szavakra. Egyenes lelke valami nem egyenest sejtett bennük. Nem úgy hangzottak-e, mint cinkosok szavai? „Együtt terveztük, együtt kell megvédenünk. Cserbenhagynád-e?” Ah! – Hát cinkosa ő? Hát valóban hozzá van kötve ehhez az emberhez? Félnie kell bizottságoktól, felülvizsgálásoktól?

Egyszerre felébredt egész régi büszkesége.

– Nekem tiszta a lelkiismeretem. Ha bizottságot küldenek: bármely pillanatban kész vagyok számolni.

– Tudom, Gyula, tudom… Éppen azért akarlak téged kérni. Neked tiszta a lelkiismereted, és tiszta a kezed is. A lelkiismeretem nekem is tiszta. De a keze hogy maradjon tiszta annak, akinek sárból kell építeni? Sárból építeni: ez volt mindig a szenvedélyem, ez is szenvedély. Gyermekkoromban az anyám, hogy az ura Rakonca bírája lett, engem már úrnak nevelt: valami kiállhatatlan pedáns tisztaságot értett az úri nevelésen. Jött mindig az udvarba: „Mutasd a kezedet!” Az én kezem mindig sáros volt: mert sárból építettem. Látod, ilyesvalamit érzek most is: mint mikor az anyám jött, és parancsolta: „Mutasd a kezedet!” A kezem piszkos, de a sárpalota kész; egy kis idő kell még, felszárítja a nap, bevakoljuk, senki sem fogja mondani, sárból van. Ez a te palotád, a Kerbolt bíró palotája, amit én fölépítettem, amit neked nem sikerült: mert nem akartad besározni a kezedet.

Kerbolt nem felelt. Madár feszülten hangsúlyozta:

– A modern, a rendezett Újváros épülete.

Kerbolt még mindig hallgatott.

– Nem gondolhattad – kezdte ismét Madár –, hogy ennyi szenny között ártatlan maradhatok. Biztosan érzed te is, hogy itt ember kellett, aki tesz, és nem kényeskedik. Magamnak nem használt ez, ha tudja valaki, te jól tudod. A városnak használt. Hogy boldogulhattam volna itt valami erkölcsi szigorral?

Kerbolt az öntözőrózsára gondolt, mely szelídíti a víz zuhanását.

– Te tapasztaltad, hogy nem lehet avval boldogulni – folytatta Madár. – Kérlek, ne vess meg engem, mert nem álltam meg félúton. Bajtársak voltunk, és most szükségem van rád. Látod, nem erkölcsből üldöznek, hanem politikai és személyi okokból. Te nem tisztelheted ezeket az okokat. Te boldog vagy, tiszta maradhattál: most segíthetsz rajtam, éppen a tisztaságoddal…

Kerbolt lassan emelte föl szemeit:

– Mit kívánsz?

– Tulajdonképpen semmit: csakhogy túlzott becsületességből ne tiltakozz, ha téged is beválasztanak a felülvizsgáló bizottságba. Téged beválasztanak; megcsináljuk, hogy beválasszanak. Tebenned megbíznak: téged mindenki megvesztegethetetlen, az igazsághoz hajthatatlanul ragaszkodó embernek ismer. Megválasztanak: te bevett ember vagy, utraque parte.31 Ne tiltakozz, ne gondold magadat érdekelt félnek. Nem vagy az.

Kerbolt sápadtan, lángoló szemekkel kelt föl a székéről:

– És becsületes nevemmel fedezzek… mondd meg őszintén, mit kéne fedeznem?

Madár sok mindenre akarta még emlékeztetni barátját: jótéteményeire, arra, hogy az állását is neki köszönheti, arra, hogy ez az állás is tulajdonképp szabálytalanság… De érezte, hogy itt kősziklára bukkant. Sokkal jobban ismerte és tisztelte Kerboltot, hogysem ezeket a dolgokat szemébe merte volna vágni. Nem tudta, nem sejtette, hogy azok már titkon úgyis pusztítanak benne. Jobbnak látta az elvi állásponton megmaradni.

– Nézd, azok a szabálytalanságok nem is szabálytalanságok – mondta. – Csak jóakarat kérdése ez: legnagyobb érdemeimnek azokat lehet tekinteni. Mindennek a községi törvény az oka – mondta. – Nem sokszor beszéltünk erről? Amely lehetetlenné tesz minden fejlődést. Ha át nem törjük a korlátokat. Amerikát csak amerikai módra lehet építeni – mondta. – A cél és siker igazolja az eszközöket. Te magad is beláttad, hogy ez úgy van.

Kerbolt elgondolkozott. Valóban mi az, amit ő meg tudott itt csinálni a tiszta kezével? Mi fűződik az ő nevéhez? Kossuth díszpolgársága… frázisokkal átitatott lelke egyszerre megérezte, micsoda nevetséges semmiség lehet ez ennek az embernek szemében. Mi hát? Néhány kényszerű intézkedés a kolera ellen… „A Hunyadi útnak a Viola utcáig terjedő része kockakővel kövezendő, a rakoncai út az ekképp nyert oszlopkövekből makadám burkolattal ellátandó.” Micsoda óvatos, fukar kis művek a Madár János Újvárosa mellett! Cél és siker…

– A siker igen, a siker igazol – mondta lassan. – De ne kívánd, hogy én igazoljalak. Én nem vetek a te szemedre semmit. Te ilyen vagy, neked ezt kellett csinálni. S a tied a siker. Bár én is ilyen lennék, talán jobb volna. De én más vagyok, és nem változhatom meg. Én nem mehetek veled ezen az úton.

– De éppen a siker, a művünk sikere forog kockán, – felelte Madár. – Ne törődj velem, törődj a várossal, amivel annyi éven át annyit törődtél. Lásd, ha baj lesz, minden összeomlik. Itt mindent én tartok a kezemben: itt senki se tud semmit. Képzeled te, mi az a hitelmegdőlés? Tudod, hogy semmiből csináltam mindent? pénz nélkül, szavamra, hitelemre! Nekem volt hitelem, a városnak nincs. Látod, őszinte leszek, ebben a pillanatban nincsen pénzünk. Alig van a város pénztárában pénz. Egy nevemmel kiállított nyugtát kezelünk pénz gyanánt. Minden kellett, minden készpénz kellett egy nagyon fontos, nagyon sürgős, a városra nézve nagyon hasznos, nagyon jövedelmező dolognak a megteremtéséhez. Mindent kiadtam.

– Hogyan tehetted ezt? Hogyan merhetted?

– Nem lehetett késedelmezni: soha ilyen alkalom nem jöhetett többé. És erősnek éreztem magamat, soha ily erősnek! Érts meg, őszinte leszek: a tegnapi szavazatom egyik motívuma is az volt: erősíteni magamat! A kormány mellett milyen erős lehettem volna, lehetek még. S kell az erő! Nem magamnak: a városnak. Mit ér az ellenzékeskedés, az obstrukciózás, a panamakeresés, szőrszálhasogatás? Magad látod, magad belátod már. Ismered a Svarc Jenőket, a Nagy-Tatárokat! Kell az erő!

– Én nem ilyen vagyok, én más vagyok – felelte Kerbolt. – Tudva támogassam a panamát?

– Minden összedől – kiáltotta Madár. – Amíg én itt vagyok nem kell félni semmitől. Minden a legszebben megy, épül – fölfelé! De csak egy kis bizalmatlanság legyen! Nézd! A villamos társaság bármely pillanatban megtagadhatja az utcai áramszolgáltatást. Joga volna: most semmit sem tudnánk törleszteni. De nem lekötelezettem-e mind, az egész társaság? Amíg én itt vagyok… Szabálytalanság, mondod? De gondold el: minden összeomlik! A város sötétbe borul. Én, én tartok mindent… Újváros olyan, mint házai: kártyavár!

– Te, te tartasz mindent…

– Látod… mint ahogy Mátyás király után összeomlott minden. A te terveid… jóformán a te alkotásaid. Még idő kellene, még én kellenék, hogy megszilárdítsam. Össze fog omlani minden, és mindnyájunkat eltemet.

– Kár érte? Talán kár érte? – kiáltotta Kerbolt. – Kár ezért a mindenért? Omoljon össze, dőljön szét! úgy épült. Sárból épült. Én magam volnék az első, aki szétrúgnám… ezt a piszkos építményt! Hogy magam is segítettem építeni? A rab Sámson talán maga építette a palotát, amit később magára temetett! Jó rabszolga voltam, kötelességből építettem. Amerikát! Ó, az én világom a falu, egy puritán ház, egy Biblia – nem Amerika!

– Ez az utolsó szavad?

– Az utolsó.

Szünet. A sötétzöld falak elborították a lelkeket – mint egy rengeteg.

– Érts meg, János, én nem vetek a szemedre semmit, én… én tudom… hogy voltaképpen neked van igazad: de ne kívánd, hogy magamat megtagadjam. Egész életemnek, minden büszkeségemnek csak egy értelme van: a következetesség. Ne kívánd, hogy erről mondjak le.

Madár, a sikerekhez szokott, az emberekkel bánni tudó, türelmetlenné vált. Bármerre tapintott, a kősziklát érezte.

– Kegyetlen vagy, Gyula. Kegyetlen vagy… hozzám csak úgy, mint ahhoz a csengettyűsfiúhoz.

Kerbolt megrezzent. Gyöngeségére emlékeztették. Elfordult, dacosan, mint egy bűntudatos.

– Nézd: gondolj rám, a barátodra – folytatta Madár. – Ismered az anyagi helyzetemet. Tudod, hogy el vagyok adósodva. Tudod, hogy rám végzetes csapást is mérhetnek. Gondolj a családomra…

Kerbolt elsápadt. Ez a szó, mint egy villámfény, iszonyú komplexumot világított meg a lelkében.

– És gondolj magadra is… magatokra – folytatta Madár. – A te állásod.

Ebben a pillanatban kopogás hallatszott.

– Szabad! – kiáltott Kerbolt.

Szinte örült a látogatóknak. Nem, ez a beszélgetés nem tarthat tovább. Mohón sietett Svarc Jenő elé, akivel pedig sehogy sem rokonszenvezett.

– Detektív vagyok – mutatkozott be tréfásan a zsurnaliszta. – Igen, Franciaországban a hírlapírók sokszor a legkitűnőbb detektívszolgálatokat végzik. Joseph Rouletabille; kérem, tetszett olvasni A sárga szobá-t? Gyula bátyám… Gyula bátyám… – mondta egyre a hírlapíró, mintegy tetszelegve ez otthonos, magyaros megszólításban: biedermeier, mint ő kifejezte. – Gyula bátyám hallott valamit az éjjeli eseményekből?

– Nem hallottam.

– Semmi neszt, semmit? Ah, ez érdekes! Gyula bátyám a kerti házban szokott aludni, ugye? Nyitott ablakoknál? És nem zavarta meg semmi mozgás… semmi hang. Ez érdekes… Ne tessék nevetni – folytatta. – Néha éppen az a legérdekesebb, ami nem látszik annak. Tehát: semmi nesz? Gyula bátyám kétségkívül igen mélyen alszik… nyugodt ember… jó lelkiismeret…

Kerbolt Madárra nézett:

– Nem aludtam.

A hírlapíró valósággal ugrott örömében.

– Á, á, ez igen érdekes… és nem hallott semmit. Pedig kétségkívül ott dolgozott a kerti házban… mint mindig… nyitott ablakoknál, ugyebár?

– Nem… Ezúttal nem voltam ott.

– Á? Hát benn tetszett lenni a szobákban?

– Nem! Nem voltam otthon! – kiáltott Kerbolt türelmetlenül. Bosszantotta az újságíró tolakodása, de nyílt természete mégsem tudta megtagadni a feleletet.

A polgármester meglepetve pillantott barátjára.

– Á, á – kiáltott a hírlapíró. – Hisz ez nagyon érdekes! Gyula bátyám házon kívül töltötte az éjszakát. Hát hisz akkor Gyula bátyám ellen fogok mindjárt detektívvizsgálatot indítani. Gyula bácsi lumpolt! No ez nagyszerű! Ez felfedezés! A törvény nevében, Gyula bácsi, merre járt?

– Sétáltam – mondta Kerbolt, inkább Madárnak, mint Svarcnak.

– Rosszul éreztem magam, és a Duna-parton sétáltam.

– Az újvárosi Duna-parton? Nagy merészség… Éjjel sétálni az újvárosi Duna-parton…

…Künn a folyosón élénk beszélgetés, vidám zaj hallatszott.

– Erre, erre… Itt lesz a tanácsosa szobájában… Az elnöki tanácsos szobájában… Tessék csak… Tetszik ismerni Kerbolt tanácsost?

Partos járásbíró lépett be, Adamec főszámvevő kalauzolásával.

– Á, a járásbíró úr! – fogadta a polgármester tüntető szívességgel.

– Isten hozta. A telep ügyében, ugye? Azonnal… átmegyünk az én szobámba… Ismerik egymást az urak? Kerbolt tanácsos…

Bár Kerbolt, mint egy sötét alak, mint éjjelének egyik rémképe, élt ma a járásbíró fantáziájában, mégis öröm volt szinte és megkönnyebbülés, hogy most találkozott vele. Hisz Kerbolt is ott volt, vele volt: egy tekintélyes városi ember! Ez megmenti őt minden szégyenkezéstől, ez megkönnyíti az egész ügyet.

És a különös, zöld szoba hangulata egészen felélénkítette.

– Volt szerencsém – kiáltott. – Volt szerencsém: az éjjel. Micsoda établissement^32 is volt az? no, nem éppen a Ritz – tette hozzá mosolyogva, hogy az egészből tréfát csináljon. – Sokkal kevésbé előkelő.

Mind meglepetve néztek Kerboltra.

– Selig-kávéház, vagy hogy hívják… Café Selig – folytatta a járásbíró. – Kérem, az irattáskám nem került meg… Nem tudom: jelentést tegyek a rendőrségnél?…

Adamec eközben a polgármester felé közeledett:

– Kérlek, polgármester uram… sürgősen keresnek… baj van…

– Megállj! – kiáltott a polgármester. – Mi baj?

– A villanyos társaságtól… Azonnali törlesztést kívánnak… Rubinek úr van itt…

– Hisz tegnap beszéltem vele…

– Meg vannak ijedve… A mai újságok telekürtölték a várost. Már vizsgálattól félnek, isten tudja, mitől… Nyugtasd meg őket… Mind le van neked kötelezve… épp azért ijedtek meg. Érzik, hogy minden a kezedben…

– Fizetni: legjobb volna fizetni most… valamelyest – gondolta a polgármester. – Csak tüntetésül… megnyugtatásul… Oly csekély összeg elég volna… Ez snájdig dolog volna… Különböző számlák – gondolta – könyvek… elszámolási rovatok… nem mindegy az?! Pénz – pénz! Amíg én itt vagyok – nem kell félni… Nem mernek semmit – gondolta. – Majd csak meglesz! Egy pillanatra – mondta hangosan. – Legyen szerencsém nálam, járásbíró úr. Adamec pajtás, vezesd át a bíró urat, van ott snapsz, kínáld meg! Az irattáska? hogy? a Selig-kávéházban? Majd azonnal megbeszéljük ezt. Pénz nem veszett el? Majd azonnal… nem lesz baj! A telep dolgát is megbeszélhetjük… Csekélység az egész… olcsón gyönyörű háza lesz a bíró úrnak… A fő, hogy pénz nem veszett el…

Partos elhatározta, hogy a pénzről, hogy az éjszaka utolsó részéről szót sem fog ejteni. Nem, nem veszett el pénz!

Be kell vallanunk, hogy történetünk ezen a ponton kissé zavarossá és összefüggéstelenné válik. Dies nefastus – mint Svarc Jenő mondta. – A hangulat rétegekben rakódott le a tanácsos szobájában, mint a ködfüggönyök. Minden szó sűrűbbé tette a levegőt. De ezek a felhők nem hoztak villámot. A meglepetések magyarázatlanul tolultak valamely egyre késlekedő, mindig messzebb és messzebb csúszó, soha jönni nem akaró poén és tabló felé. Furcsán kavargott belülről a furcsa hivatalszoba, mint egy kis örvény a nagy tengerben, az újvárosi élet tengerében, egy kis sötétzöld örvény. Az ablak is zöld festékkel volt bevonva embermagasságig, azon felül besütött a nap, a vasárnapi nap, élesen, gyászosan a sötétzöld falra.

Mért nem nyittatta ki az ablakot Kerbolt? Még érzett a levegőben a parasztruhák, kékvászon, bőr, rossz dohány, izzadt munkástestek fürdetlen illata. A nagy vasárnapi parasztszag: amilyent falusi templomokban érezni nagymisén. Megmaradt leheletek. S lehelete volt mindennek ebben a szobában. Az akták, az újvárosi akták a polcokon, ezer szájjal lélegzettek kék és fehér papírlapjaik között. A friss újság az asztalon a botrányok sűrű gőzét bocsátotta. S füst, cigarettafüst, áradt a napfényben. S az emberi lelkek lehelete.

Minden szó még sűrűbbé tette a levegőt. Minden szó fontos lett, minden hír fontos lett és furcsa. A szók a levegőbe ragadtak, a sűrű, ragadós levegőbe. És mikor beállt a hallgatás, senki sem vette észre: mert a szók a levegőben maradtak. Kerbolt fúlva érezte, hogy csap össze feje körül az örvény. A füle zúgott, és az újságíró tréfálkozásai komoly és rettenetes vádakként csengettek bele. Úgy érezte, mint aki gyanú alatt áll, és aki körül szűkül a gyanú. Érezte, hogy exponáltatott, hogy ezek az izgatott, kíváncsi arcok mind az ő lelkébe kívánnak tekinteni. Milyen gőgös, hideg méltósággal nézett volna a szemükbe máskor! De most – most rejtenivalója volt: és ez bénává tette a nagy férfit. Tétován vergődött benne a gondolat: hát mivel jobb ő Madár Jánosnál – ha neki is van rejteni valója?

S Kerbolt bénasága átszármazott a többiekre is. A meglepetés, az aggodalmak bénasága volt ez. Csak az újságíró fecsegett tovább, simán, zavar nélkül, elemében, mint hal, ha tovasurran az örvényben úszó, kapkodó, fuldokló emberek körül:

– Á, igazán a Selig-kávéházban találkoztak? Nohát ez nagyon érdekes! Gyula bácsi, mit hallok? És még azt mondja valaki, hogy semmi sem új a nap alatt! És a bíró úr elvesztette az irattáskáját… hogyan történt ez? Mondjon el, kérem, mindent… a lap számára… Minden kis részlet érdekes lehet ilyenkor. Tetszett olvasni Joseph Rouletabille-t: A sárga szobá-t? Az egy detektívregény, sokkal különb, mint a doktor Holmes: csak nálunk nem ismerik, ugye…

Kerbolt szédülve pillantott a járásbíróra. Úgy tetszett neki, mintha valami kikerülhetetlen, logikus végzet üldözné. Ezt az embert is a végzet hozta az útjába. Ez az ember most el fog mondani mindent… Egy pillanatra fölvillantak agyában a helyzet minden rémei: rendőrség, vizsgálat, nagy szenzáció… és az ő neve, mocsoktalan neve a szenzáció közepén… A betörés! És a két eset között összefüggést fognak keresni: talán találni is:

– Hány órakor történt a betörés? – kérdezte hirtelen.

– Három óra tájban. Vagy még azután – felelt az újságíró. – Egyszóval reggel felé… Hol sétált maga a Duna-parton reggel felé, Gyula bácsi?

– Reggel felé? – kiáltott Partos bíró. – A Briliant! akkor biztosan a Briliant volt! Akkorra már eltűntek a Seligből… ez lehetséges… Nem gondolja a tanácsos úr?… – Partos ujjongott, az álmatlanságtól még ideges, reggeli élénkségében, fontosnak érezve magát, először életében, egy nagy érdeklődés központjának. A napsugár megingott a zöld falon, mozgás, járás-kelés hallatszott örökösen e nagy újvárosi signoria^33 folyosóiról.

– Briliant! – kiáltotta meglepetve Adamec.

– Briliant! – sivított fel Svarc Jenő is, teljesen magánkívül örömében és meglepetésében. – Tyű, az istenfáját! a híres Briliant! Hiszen Joseph Rouletabille sem kívánhatna különbet! Nagy-Tatár ne hencegjen többet a százhatvannyolc betörővel, akiket kiírt az újságba: ez az egy fölér mind a százhatvannyolccal!

Teljes izgatottságában fölkapta az asztalról a telefonkagylót:

– Halló… halló…

Nyílott az ajtó. Stark Rezső jött, a díjnok, valami aktával.

– Szulimán van itt – mondta –, a Hirschfeldék művezetője. Valami munkásasszony ügyében akar beszélni a tanácsos úrral.

Kerbolt gépiesen vette át az aktákat. Nem is figyelt. Mind eligézve hallgattak. Csak Svarc Jenő fecsegett, végeérhetetlen.

– Nagyszerű ember ám ez a Szulimán is – mondta a központra várva, kezében tartva a telefonkagylót, a vidéki, szenvedélyes újságíró mindig figyelemkész érdeklődésével. Hogy ilyen áldozatosan jár-kel a szegény munkások ügye után: valóságos tolsztoji alak, ugye. Egyszerű munkás létére egész tekintély és hatalom! Ilyen is csak Hirschfeldéknél lehetséges, ugye. No, tudom Kerbolt tanácsos úr nem nagyon szereti Hirschfeldéket: de nincs igaza, ugye! Az öreg Hirschfeld páratlan egy ember. Ahogy az bánik a munkásaival, ahogy az neveli őket! és aztán ami a jótékonyságot illeti… halló… halló… Én csak egy hibát láthatok az öreg Hirschfeldben – folytatta mosolyogva –, de ebben, ugye, kezet foghat Gyula bátyámmal… Gyula bácsinak is éppen az a hibája… No, nem találja ki? Elég nagy hiba pedig; a neve: Madár János… Kerbolt Gyula hibája: Madár János. És Hirschfeld bűne: Madár János…

– Szulimán azt mondja – kezdte Stark Rezső az aktákra várva, míg a többiek szórakozottan hallgatták, hogy a főműhelyből kirendelték az éljenautomatákat. Farkas mérnök kirendelt kétszáz embert. Az esti fáklyásmenethez. A polgármester ellen…

– Ne mondja.

– Ki gondolta volna ezt Hirschfeldről?

– De hiszen Hersei a fia – szólt közbe a járásbíró, kissé idegesen a letért beszédtárgytól és elvesztve tájékozódását.

– Az ilyen családok mindig tartanak egy ellenzéki fiút – felelte Adamec. – Az öreg Hirschfeld maga fő-fő kormánypárti oszlop…

– Az idők jele – mondta Svarc Jenő a telefonnál. – Az öreg, ugye, rendkívül intelligens, finom érzékű ember, és megérti a változott időket…

– A fenét – felelt Adamec. – Haragszik Madárra, ennyi az egész. Mindenki tudja, mióta haragszik…

Kerbolt látszólag el volt merülve az aktákban, de azért észre lehetett venni, hogy összerezzen, idegesen.

„Te segíthetsz rajtam, te mocsoktalan vagy!” – kérlelt fülébe még a polgármester hangja. „Kell, hogy segíts rajtam, hiszen temiattad…!” – folytatta benne valami. Ó, jaj, az ő mocsoktalansága, inkább makacssága!… Fölvetette szemét, s tekintete Stark Rezsőre esett, aki előtte állt.

– Miért épp maga jön ezekkel hozzám? – kérdezte váratlan idegességgel.

– A folyosón találkoztam Szulimánnal – hebegett a díjnok. – S az igazat megvallva, föl akartam használni az alkalmat… meg akartam kérni a tanácsos urat… Ma kérem, különös éjszaka volt… Én nem tudom, mi történt velem, kérem…

– Halló… halló… Az istenfáját, hát senki sincs itt… Halló… – kapta meg közben a zsurnaliszta a telefoni összeköttetést. – A tanácsos urat kérem, Mosonyi rendőrtanácsos urat… Halló… Á, van szerencsém… Itt Svarc Jenő, az Újvárosi Lapok-tól… Értesült már a rendőrség Briliantról? Igen, igen, az… ugyanaz a Briliant… Itt, itt Újvároson…

– Briliant! – kiáltott Stark Rezső, mintegy menekülve a Kertbolt vészes szótlansága elől. – Briliantról van szó? Tetszett hallani, hogy az éjjel a Seligben…?

– Maga is tudja már?

– Én? Hiszen ott voltam.

– Ah, látják! – kiáltott a hírlapíró, ledobva a kagylót. – Ez, a Madár János érája Újvároson! Ilyesmi történik, ennyien ott voltak, mindenki tudja már, nyíltan beszélnek róla a városházánál, ugyanakkor, mikor egy betörés híre tartja lázban a várost, amely ezzel valószínűleg összefüggésben áll: és a rendőrség még nincs értesítve, a rendőrség még semmit sem tud Briliant ittlétéről… Ez a híres, sokat hangoztatott közbiztonság! a pesti rendőrség! nahát! Édes Stark úr, meséljen el mindent… Nem teszünk-e mi hírlapírók nagyobb szolgálatot az igazságnak, mint… Mikor a hatóság… Édes Stark úr, beszéljen hát!… Mi mindent tudunk, és a rendőrség semmit sem tud… Stark úr, édes Stark papa… Mi is történt hát tulajdonképpen?

…Kerbolt úgy érezte, hogy összecsap feje fölött az örvény. A fülei zúgtak. Svarc Jenő, a járásbíró, Stark, mint megannyi rémek, éjszakájának ijesztő rémei, ágáltak a szemébe. A hangjuk mintha messziről hallatszana: messziről, de élesen, tisztán. Az a hang, mely az ő nevét is prédára viszi majd, viszi mindenfelé… A telefon, mint egy iszonyú fül a falban, lesett, kémként, az ő szép zöld falában, a gonosz világ füle, mely nem veszt el egy szót sem, amit rábíznak. Nemsokára az egész világ ajkán lesz a neve – az ő neve a Vilma nevével! És a Vilma neve a Briliantéval! És a betörés! Hova tűnt el, hova lett egyszerre Vilma az éjszakában? Brilianttal tűnt el?

– Hát nem nagyszerű közbiztonság ez? Az egész városháza tudja és a rendőrség nem tudja… Közbiztonság Madár János alatt – ismételgette Svarc Jenő diadalmasan.

– Közbiztonság! Csináljanak bejelentőhivatalt, akkor majd lesz közbiztonság! – mondta megvetően Adamec.

– Bejelentő – a hírlapíró örömmel kapta meg a szót, mint egy prédát. Gyűjtötte a vádakat a polgármester ellen, s úgy érezte, hogy ebből az egész ügyből nagyszerű támadást fog kavarni. (Hogy éppen a polgármester mennyit járt a bejelentő érdekében, azt persze nem tudta.)

– De hát miért is nem jelentette azonnal a rendőrségnek, bíró úr, hogy a táskája elveszett? – fordult Adamec Partoshoz.

– Én… én akartam… nem tudtam… – felelte a bíró. – A tanácsos urat kértem meg… A tanácsos úr… Kerbolt tanácsos urat kértem mindjárt.

Mind Kerboltra tekintettek ismét. A szigorú Kerbolt kikutathatatlan arccal ült, mint egy elfoglalt ember, az íróasztala mellett, és komoly, hivatalos hangon, mint akit ügyfelei várnak, és másra most nem is gondolhat, szólt oda Stark Rezsőnek:

– Hívja be, kérem, Szulimán urat!

– Ez a Gyula bácsi! Nem tetszik nekem ez a Gyula bácsi! – mondta Svarc Jenő a folyosón, amint elhaladtak a nagy, széles vállú Szulimán mellett. – Itt valami lappang, Joseph Rouletabille azt mondaná, itt valami lappang! Maga ott volt, Stark úr? igazán ott volt? Édes Stark úr, meséljen el mindent! Aranyos, cukros Stark úr, egyetlen Starkocskám; ugye el fog nekem mesélni mindent?

23. §. BESZÉLGETÉSEK A VÁROSHÁZÁN ÉS A MEXIKÓBAN

– Ó, ne aggódjon a bíró úr, legkevésbé se, azon ne aggódjon! Minden meg fog kerülni, és ha nem kerülne is… Csak hogy pénz el nem veszett! Az iratok? Eh, azok könnyen megszerezhetők újra: de különben nincsen is rájuk szükség, Borsai kérni se fogja, úriemberek megbíznak egymásban, az embernek nincs szüksége okmányaira, kérem, az én diplomámat senki sem látta, amióta megvan. Csekélység, kérem, mondom, ne tessék ezen nyugtalankodni. Hogyan? Nem kellemes? Kérem, majd vigyázunk, hogy az újságok ne írjanak róla, nem fog híre menni. Csak hogy pénz nem veszett el! – Tehát visszatérve az ügyünkre, amint mondtam, negyvenezer koronába kerül egy ötszobás villa, mely évi háromezer koronás részletekben törlesztendő: de ha előre méltóztatik fizetni ötezer koronát, akkor a hátralevő harmincötezerre évenként csak ezerkétszáz koronát veszünk… Tessék, bíró úr, ajánlhatom a benediktinert… Egy szivart parancsol?

A bíró kissé szédelgett már a snapsztól, és jóleső bágyadtsággal terpedt el a kényelmes bőrfotelben, a kellemes, finom szivarfüstben. Most, hogy ismét kényelemben volt, most kezdte csak érezni a fáradtságot, jólesett kissé, szibarita módon lehunyni a szemét. Az úri élet, a lankadt úri élet édessége áradt el egész testén. Milyen más itt minden, mint Szakolcán! A polgármester modora valósággal megbabonázta: kimondhatatlanul szerette volna ilyen úri körben, ily pompás úri bútorok között, egy szép kis villában, a saját villájában tölteni el életét. Nem is úr az, akinek szép, előkelő lakása nincs! És Újvároson minden úriember ott fog lakni, a telepen.

– Minden modern kényelem lesz, azt garantálja a társaság – folytatta a polgármester. – És kérem, tessék elhinni, nem mindegy ám nekünk, szellemi munkával foglalkozó embereknek, a lakás. Kérem, én meg tudom érteni Kerbolt barátomat, aki a hangulatot keresi még a hivatalszobájában is. A hangulat minden a szellem munkásainak: és a hangulatot a környezet adja. És hogy az ember még otthon, fáradtan, a munka után, se találjon egy kis kényelmet, egy kis jó hangulatot! És kérem, tessék elhinni, Újvároson nem kap ám a telepen kívül tűrhető lakást. A telepen pedig rohamosan fognak drágulni.

– Pestről bejárni pedig nagy strapa – mondta Partos.

– Itt van a legjobb alkalom: mondhatnám, egyetlen – folytatta a polgármester. – Már most tessék választani a módozatok között.

Partos úgy érezte, hogy a polgármester némi kicsinyléssel néz reá, mint akiről azt hiszi, hogy nincsen a zsebében ötezer korona, azonnal lefizethető. Milyen kevésre becsülheti őt ez a hatalmas ember, kivált az irataiért való megokolatlan, gyermekes aggodalmai után. Valóban csak a tapasztalatlan vidéki aggódhatik ilyesmin annyira. Minek is beszélt róla egyáltalán? Még utóbb azt is hiszi Madár, hogy talán oka is van félni a bizalmatlanságtól, még utóbb valami szélhámosnak gondolja, akinek nincsenek is iratai. Érezte, hogy ez megint túlzott aggodalom, s aggodalmas voltát csak még jobban szégyellte, és attól még jobban zavart lett. Ah! pedig a biztonság! ez a fő az emberek előtt. A biztos fellépés, elegáns gesztus: megtanulhatná épp Madár Jánostól!

Kissé kábulva szítta a szokatlanul illatos szivart, nem tudott hamar válaszolni: de érezte, hogy illetlenség volna soká föltartani a nagy elfoglaltságú polgármestert. Úgyis túl sok szívességet fogad már el tőle. Kissé döbbenve érezte, hogy a felelete most már nem lehet aggodalmas, halogató, hogy a telepi házépítésbe most már be kell mennie – ezek után! Másképp nem is tekintik úriembernek – a polgármester nem is erre vár választ tőle, csak a módozatokra nézve. Hogy a feleségével nem beszélte meg előre a dolgot… Hát muszáj mindent ővele előbb megbeszélni? Hiszen ő a férfi, intézhet egyszer valamit maga is! A felesége még mindent megakadályozna, csupa kicsinyes, asszonyi smucigságból, és nyomorognának tovább, isten tudja, milyen piszkos bérlakásokban! Borzadva gondolt a tegnap délutánjára, amikor lakást keresett: a fogorvos lakására. A kövér zsidó asszonyra, a névjegytartóra a kapu alatt. Ah, az újvárosi lakások! Poloskák…

Nem, nem, fait accompli-val kell az asszony elé jönni. De hogyan? A háromezer korona évi részlet sok, azt az ő viszonyai nem bírják. Viszont a másik módozatban meg azonnal kell lefizetni ötezret.

– Máris rendkívül sok az előjegyzésünk – mondta a polgármester. – Budapesti hivatalnokok is tömegesen jelentkeznek. A helyünk pedig korlátolt. Már nemsokára vissza kell utasítanunk a jelentkezőket.

Partos a kabátja zsebéhez tapintott, ahol a banktól fölvett pénzét rejtette. Mit szól majd az asszony, ha ebből a pénzből nem marad semmi?… Eh, ez a legjobb befektetés! A pénzt úgyis az új lakásra szánták. Ez a legjobb megoldása a lakáskérdésnek.

Az új viszonyokhoz alkalmazkodni kell. Nem maradhat itt is smucig, mint falun. Adósság? hát az baj? Kinek nincs? Néhány év alatt letörleszti. S mit ér, ha nincs adósságod, s amellett nyomorogsz, egy poloskás, piszkos, újvárosi házban?… És… hadd lássa Madár polgármester, hogy ő is úr, hogy ő sem ijed meg, hogy az ő zsebében is akad néha bankó.

…Így történt, hogy Partos bíró sok-sok pénzzel szegényebben és egy újvárosi háziúr büszkeségével gazdagabban kelt föl a polgármester íróasztala mellől. Ki hitte ezt még tegnap? És hogy fognak bámulni Szakolcán!

– No, megvan az üzlet? Hát most igyuk meg az áldomást! Átviszem a bíró urat a Mexikóba: ott vannak ilyenkor az urak: Borsai is ott lesz. Remélem, nincs elfoglalva a bíró úr?

– Ebédre vagyok híva.

– Hova? Budapestre?

– Nem. Kovácshoz. Kovács Endre tanítóhoz. Iskolatársam volt.

– Ó, hiszen arra korán még: Kovács is ott lesz a Mexikóban: ilyenkor mindenki ott van. Valóságos intézmény nálunk ez a vasárnap déli sörözés: Kovács el nem fogja mulasztani. Polgármester uram, velünk tartasz?

De a polgármester csak később jöhetett: dolga volt még a városházán. Svarc Jenő azonban hozzájuk csatlakozott, s Balázsy főjegyző szintén. A téren éppen bomlott a piac. Egy kofalány, kilökve a fapeceket, éppen lecsukta óriás ernyőjét: ügyesen, fürgén bújt alóla ki, és lábával rugdalta odébb talapzatának ágait. Négyágú léctalapzaton állott a nagy ernyő, amilyenen a karácsonyfák szoktak. Partos szabadon és otthonosan pillantott át a téren. A nap már melegedni kezdett, de még mindig érzett az éjjeli zivatar frissítő hatása. A vasárnapi tér frissen nyüzsgött, s Partos, új háziúr, mint egy Napóleon, fölényesen pillantott át rajta, és szeme volt minden nőneműhöz, mint már régóta nem. Ah, micsoda lányok mentek a templomba – a Ketykó Máté templomába, amelynek egyik tornya elsikkadt. Feszes, egyenes, ropogós testű lányok, mintha ki lennének vasalva! Valami úri mise kezdődött éppen. Adamec jobbra-balra köszöngetett a tóduló hölgyeknek. Anyák vitték mutatni kis csirkéiket, és Partos meghallotta véletlen egy kövér mama gondos intelmeit:

– Mici, ne lógasd úgy a két kezedet! Ebbe a ruhába jobb, ha nem lógatod a kezedet!

– Akár Szakolcán – gondolta magában. Valóban, így vasárnap délben, mikor a boltok bezárultak, mikor megszűnt a kereskedelmi forgalom, Újváros kevésbé volt a rettenetes Újváros, mint máskor: s a hamis, lármás, kellemetlen nagyvárosi színek mögül, mint ellenszenves, rikító festék alól az arc természetes színe, előjöttek egy rendes, fejlődő vidéki város vonásai, amelyen alig látszott, hogy Pesttől alig van néhány kilométernyire. Újváros igazában nem egy volt, hanem kettő, és ez a második Újváros azokból az emberekből állott, akik évenként egyszer-kétszer ha bementek Pestre, akiknek ez mindig nagy utazás volt, és akik tulajdonképpen a régi Újváros voltak, a mag, a gyökér. Akiknek világa ki se látszott máskor a fekete nagy gyárak, a kérészéletű tarka üzletek, Budapest nagy külvárosa alól, csak ilyen csöndes vasárnap délelőtt.

És éppen ez a világ volt az, amibe vezette Partost Adamec, és itt, itt már Partos otthon érezte magát. A Mexikó vendéglő egészen másféle hely volt, mint a Vigadó. És más hely, mint a Vnuk. Ide nem járt Ampenszán kárpitos, sem pedig Stark Rezső. Ide urak jártak, rendes, szolid urak, akik maguk is utálták Újvárost. Itt már messziről kellemes sör- és pörköltszag áradt. Fakult, aranykeretes képek függtek a falon, hölgyeket ábrázoltak, papagájjal vagy kiskutyával; hölgyeket régi divatú toalettben s merev mozdulattal, mint a francia kártyák dámái. Vidéki kocsma volt ez. Pompás, ropogós, köménymagos kifli az asztalon, és arany olajban úszó barna ringlik. Nagy szivarfüst gomolygott, és vidám, hangos férfiszavak.

– Zónát! Egy zónapörköltet! – kiáltott az egyik.

– No hát! Hogy van beállítva a lépésmérő? – érdeklődött a másik. Ezt mindig homéroszi kacaj követte. A lépésmérő Balázsyra csinált tréfa volt. Otthon ülő, zordon ember volt ez a Balázsy, hát ráfogták, hogy papucshős, hogy reggel, ha elmegy hazulról, a felesége a bokájára csatolja a lépésmérőt, a nadrág alá, és délben aztán leolvassa.

– Hány lépés van engedélyezve, Balázsy bácsi?

– Hallgass, te szűrszabó! – kiáltott flegmával a főjegyző. – Jobb volna, ha te se koptatnád annyit az újvárosi flasztert. Valóságos újvárosi csibész lesz belőled. – Nevettek. – Én ki se eresztenélek az utcára. Nem én! – Megint nevettek. De Svarc Jenő már az asztal mellett állt, egy kis rikító couleur locale-t^34 vigyorogni e kedélyes heherészés közé:

– Azért nem ereszti ki a saját fiát sem, Balázsy bácsi?

– Hát ezt már honnan veszi? – förmedt a főjegyző, s újra kezdődtek a csipkedések. Balázsynak volt egy nagy, már-már felnőtt fia, akit úgy tartottak otthon, mint örök gyereket, alig bocsátották egyedül utcára, minden percéről számot kellett neki adni. E jezsuita nevelésnek gyászos következménye lett. A fiú tanulás örve alatt egész nap verseket gyártott unalmában, és a helyi lapokat ostromolta; társai sokat nevettek a nyakigláb, ügyetlen kamaszon, aki pirulós volt, mint egy szűz leány, tele ártalmas képzelődésekkel, és félénk, mint egy rab. – Jobb talán ha az újvárosi utcán flangálna? – riadt a sötét apa, az elkeseredett főjegyző, aki szinte a Sátán főjegyzőjének érezte magát ebben a városban: annyira gyűlölte, hogy inkább a levegőtől is elzárta a fiát, mintsem itt kószálni eressze.

– Kitől őrzi olyan nagyon, Balázsy bácsi? – csúfolódott a zsurnaliszta.

– Kitől? Magától! – robbant ki Balázsy, szinte szimbólummá emelve a vigyorgó Svarcot, nagy gaudiumra.

– Tyűh! – mondták. – Van esze ennek a Balázsynak! meg tud ez felelni! aki hallja, nem is gondolná, hogy lépésmérőt cipel a lábán! Egyébként minek a lépésmérő? – És visszaestek az örök témába. – Egyszerűbb a Mukiék módszere. – Ezen aztán még jobban nevettek. – Nincs itt az öreg Muki? Ma is bement Pestre? Azt hazudja otthon, hogy vasárnap is van munka, estig.

Az öreg Muki pesti hivatalnok, de újvárosi lakos: s minden reggel megkapja a feleségétől a két hatost a vonatjára. Csak két hatost, mégsem jön haza este hatig soha. Addig nem eszik semmit: mi az neki? Nem volt még beteg az soha. (A múltkor, hogy egyszer a feje fájt, megtestált, papot hívatott.) Mit csinál estig Pesten? Beül valahová – kibicelni, mert nincs pénze kártyára. Néha a kibicek is fogadnak: ő is a hazamenetelre való hatost kockáztatja néha. Ha nyer, van egy szivar; ha veszt, gyalog jön haza, s fél nyolcig nem ebédel.

A nevetésbe egy kis csodálat is vegyült: a zsarnok Asszonnyal szemben egyek voltak. A férfiúi szívósság legendája volt ez, régibb, erősebb nemzedék példája:

– Megszokta az öreg a gyaloglást fiatal korából.

– Akkor nem volt még helyi vonat?

– Volt a kis daráló. Az utas lehítta a kalauzt egy pohárra útközben. Vagy gyalog mentek be az emberek, hogy megspórolják az útipénzt: aztán minden kocsmába betértek útközben.

Mélabús, irigy hangon tette hozzá:

– Mennyi bort legurítottak azok!

– Tudjátok különben, hogy az öreg Muki nagy donzsuán? Láttam, mikor este hazajön a vonaton. Az gusztálja a vonatot, mint kártyás a blattot. Először a dohányzókocsikba néz be, aztán a nemdohányzókba, végre a női szakaszokba is. No különben Újvároson a dohányzókocsikban találni a nőket. Nem lehetnek azok meg kan nélkül. Elég az, az öreg végre megállapodik, rendszerint egész fiatal csirkéknél. Az öreg olyan Kisfaludy Sándor-os gavallér, szép cukkedlistanicliból kínál, reszkető kezeivel. „Kérem, kézcsókolásomat odahaza a nagyságos asszonynak!” Mindig így: „Kézcsókolásomat!” Nagyszerű figura az öreg.

– Micsoda élet. Ezek az emberek mást se tesznek, csak vasúton, villamoson, vasúton, villamoson… no, az isten verje meg! – mondta Boronkai, városi tisztviselő, a javadalmi hivatal főnöke, végzett dzsentri, akit benyomtak ide, mert ért a gazdasághoz. – Hej, mikor még falun kocsiztunk, az én két szürkémmel! Jobb idők voltak régen.

– Mennyi bort legurítottak azok!

– Egy ötvenliterest kitettünk az előszobába, kecskelábra, a csapot bele, addig meg se mozdultunk mellőle, míg tartott. Akkoriban még nem adtunk semmit a zsidóra. Zsidó; hát azt mondtuk: mi az a zsidó? Jön hozzám egyszer a kocsis: „A tekintetes urat kereste egy úr meg egy zsidó.” Úgy ám, így mondta: egy úr meg egy zsidó.

Könnyekig nevettek, aztán elkomorodtak megint.

– Most ők az urak. Most fáklyásmenetet rendeznek a polgármester ellen.

– Ó, kérem, már azt is ők csinálják? – kiáltották át a szomszéd asztaltól, ahova Svarc Jenő telepedett.

– Bizony csak ők csinálják. Ki csinálná más, ha nem ők? Ők emelték annak idején: aztán most már nem tetszik nekik.

– A spriccerpárt is ellene van.

– Azok az emberek? Hát nem megcsókolhatnák a lába nyomát is? Mi volna a spriccerpárt Madár János nélkül?

– Madár Jánost a saját szabálytalanságai buktatják meg – jelentette ki Svarc Jenő.

– Szabálytalanságok; micsoda szabálytalanságok? – kiáltott Boronkai. – Jól tudom én, mit kell érteni azokon a szabálytalanságokon. Nyomtató lónak nem kötik be a száját.

– Megbuktatás? Ki beszél itt megbuktatásról? Madár János sohasem bukik meg. Már az apja is örökös konzul volt: negyvenszer választották bíróvá Rakoncán. Végül házat épített a temető mellett, azt mondták rá: „No, megy már a temető felé!” De bizony eszébe se volt meghalni. Szívós faj az. Csak fáklyásmenetezzenek: ő majd nevet rajta.

24. §. MELYBEN AZ ÍRÓ SZIMULTÁNISTA HAJLAMOKAT ÁRUL EL

…Madár János, még tisztelt és korlátlan úr, alázatos felek és felugráló szolgák között sietett ezalatt a városháza folyosóin át, vissza, Kerbolt szobájába. Nem bántotta a büszkeségét, visszamenni… könyörögni menni? Nem, Kerbolttal szemben nem bántotta! Különben nem könyörögni ment: szívességet tenni ment: kegyet adni. Hallotta már az éjszaka történeteit (a járásbírótól), hallotta, és részben megsejtette. Ami Kerbolttal történt, megsejtette. Ment most – fölhasználni.

– Gyula, zavarlak?

Szinte en garde^35 nyitott be az ajtón, mint egy nagy küzdelemre. De legnagyobb meglepetésére, Kerbolt maga sietett eléje, s egészen másképp fogadta, mint előbb. Azonnal, hirtelen végzett Szulimánnal, mintha örülne, hogy ürügye van szabadulni tőle. Vannak napok, amikor minden új esemény új zavar. Ez a Szulimán is mintha csak azért jött volna éppen ma Kerbolthoz, hogy jobban megzavarja. Pedig az imént még szinte föllélegzett a tanácsos a munkásvezér elé: egy tiszta perc, túl az egyén fájó bonyodalmain, az önző élet sárlabirintusán! Szulimánt az apostol híre előzte meg; s nem voltak-e a nép barátai mind a ketten? Nem akartak-e voltaképpen egyet? De az apostol követelő hangja különösen érintette. Valami népsegélyező ügyben jött, s kérése messze túlterjedt a városi jótékonyság rendes határain. Kerbolt patriarkális megoldást ajánlott, a jog és méltányosság szellemében; hosszan beszélt, izgatott lendülettel, s csak a végén nézett föl a munkás vezérre, aki mogorván állott, s nem reagált.

– Megfelel ez önnek? – kérdezte Kerbolt, már kissé veszítve fölényét.

– Nem felel meg – válaszolta Szulimán s rögtön kijelentette, hogy ők méltányosságot nem várnak, nem is fogadnak el, s nem a jogra és igazságra támaszkodnak.

Kerbolt úgy nézett rá, mintha kínai szókat hallott volna. Ő az apostolt csak mint jog és igazság apostolát tudta elképzelni.

– Hát mire támaszkodnak?

– Az erőre – felelt Szulimán. – A munkásság erejére, mely kívánságainak teljesítését előbb-utóbb ki fogja kényszeríteni.

Kerbolt úgy érezte, mintha egy idegen világ falkerítésébe ütődött volna. Eszébe jutott a fáklyásmenet, amely ma este a polgármester megbuktatására fog fölvonulni Újváros mélyeiből, mint egy hadsereg. S épp ebben a pillanatban nyitott be maga Madár János, nyájasan és melegen, mint mindig, s mintegy visszanyert nyugalommal, mert valóban, szívességet felajánlani jött most, és szerepében érezte magát. Szulimán zavart gőggel vonult vissza, mintegy ignorálva a polgármestert, s Madár János Kerbolt felé fordult, új fölénnyel, mert érezte, hogy egészen más emberrel áll szemben, mint előbb. Ha előbb könyörgött: most vigasztal.

– Gyula – kezdte –, azért jöttem, mert látom rajtad, hogy bánt, amit beszélnek. Nem tudom, mi történt az éjszaka, nem is akarom; de jól láttam, hogy minden szó bántott…

Kerbolt összevonta szemeit, és homlokához nyúlt a kezével. Különösen védetlen pillanatban érték őt barátja szavai. Idegen és ellenséges világot érzett maga körül. A világ nyelvén volt, s szinte szégyennel gondolt a gőgös hangra, mellyel az imént még Madárhoz beszélt.

– Mit gondolsz rólam, János? Látod, arra gondoltam az imént is: mit gondolsz te rólam?

Ömlött ki belőle a keserűség, életében először.

– A többiekkel nem törődöm. Az egész világgal nem törődöm. Beszéljenek, amit akarnak. De hogy a világ cégére leszek én is, teelőtted restellem.

Ömlött ki belőle a keserűség, mint egy törött üvegből. Madár szánakozva nézte. Mily kemény volt ez, és milyen átlátszó! Maga az erő és az őszinteség. A tiszta keménység.

– Nem, nem üvegből kell lenni… hanem vasból – gondolta Madár. – Vagy aranyból.

– Pajtás – mondta hangosan. – Nincsen mit restellni. Világ cégére? Majd segítünk rajta.

Kerbolt kifakadt.

– Segíteni? Hogyan lehetne segíteni? Tudod te, hogy áll a dolog? Tudod te, hogy Briliant… Hogy a rendőrség már értesült, hogy én… Feljelentést kellett volna tennem a rendőrségen. Hogyan mulaszthattam ezt el? Szeretném a falba verni a fejemet. Nem, ezt nem lehet kimagyarázni. Kötelességem lett volna. Holnap az összes lapok… Ez a zsurnaliszta… – A fejét a kezére bocsátotta. – Le vagyok verve. Nincs már nekem semmi, amire még büszke lehetnék… Legyőzött fél vagyok. Kudarcot vallott az életem. – A zárkózott ember hirtelen idegessége tört ki belőle, a hosszú, dacos és hallgatag éveken át fölgyűlt panaszok. Sohasem panaszkodott ő senkinek. Milyen sokáig hallgatott a lelke a testében, hidegen rejtezett, mint egy halott. Most fölolvadt ez a lélek, egyszerre, borzalmasan, mint a konzervált hulla, amelyhez levegő fért. – Én nem vétettem senkinek… mindenkivel igazságos voltam… Mégis rám tiportok… megaláztok… – Mint életének borzasztó titka, szakadt ki belőle végre a szó: – Engem nem szeret senki.

Hangjában elvetélt zokogás kísértett. „Engem mindenki megvet. Ilona is megvet.” Hökkenve nézte Madár az emberi roncsot, akit Újváros összetört…

…Partos bíró ezalatt, új úr és háziúr, kit Újváros egy nap alatt önmaga előtt eddig nem sejtett magaslatra emelt, a boldogságig fölhangolva ült a Mexikóban. Szivarozott, pedig nem szokta ebéd előtt, szabad, fölényes embernek érezte magát. Mosolyogva nézett Adamecra (aki imént még mentora volt): nevetett a lépésmérőn, a papucshősökön, mint vidám, független szalmaözvegy. A téma mindig visszakerült erre, tárgyalták a nőuralmat e jámbor bürokratacsaládokban, férjeket, kik maguk mángolják meg otthon a ruhát, pedáns asszonyokat, akik még a padláson is söpörnek. Partos az arany sör és ezüst szivarfüst, a napos délelőttben kavargó füstfelhők mámorában egészen új ember lett, úr és modern! Valaki Kerboltot említette – az éjszakai eseményeket –, és Partos a legnagyobb gyönyörrel bocsátkozott a szóba, mesélt újra meg újra, fontosságának tudatában, részben mint szemtanú. Kerboltot egyáltalában nem „vetették meg”, és hiába iparkodott Svarc Jenő, át-átszólva a másik asztaltól, éjszakai szereplését különös és gyanús színekbe keverni: a legenda már formálódott, s egy második Cseri-csárda-eset bontakozott ki a fantáziákban, egy sötét és igazságos bíró alakja, aki inkognitó lepi meg a bűnösöket.

– Ideális jellem – mondták. – Valódi Baross Gábor.

– És ha úgy volna is! Ha valami nőügy vitte is oda: hát aztán? Mi van abban? Nem is említve, hogy éppen ő, a házasságával… – És ekkor új témakör merült föl, a legérdekesebb, politika és szerelem egyszerre: a polgármester nőügyei! Ó, az nagy gazember, s hogy szeretik a nők! két szeretője is volt egyszerre, fiatalabb korában egy pesti színésznő is. S Ilona történetét sugdosták Partosnak, az itáliai hármas nászutat „a város történetének megírására”, egy újvárosi panamaszerelmet, melyben Kerbolt a derék, szánandó, megcsalt férjek típusa lett, míg Madár János alakja természetellenes arányokat öltött. Minden beszédek mögött, még a sikamlós célzásokon át is, az ő helyzetének izgalma viszkedett, nőügyek és városi ügyek és politika, minden ő, minden Madár János!

Titkos irigységgel, de osztatlan hódolattal beszéltek hatalmáról, gőgjéről, mind többé-kevésbé tőle függtek, mindenkinek volt valami speciális ügye, valami félni- vagy remélnivalója az ő dolgaiból: a polgármester érdekei behálózták az egész városházát, mind ezt a sok apró egzisztenciát. De mind bíztak e hatalom szilárdságában, mind reménytelennek tartották a támadásokat. Csak Svarc Jenő, az újságíró példálózott forradalmian:

– No, no. Volt egyszer egy béka, aki egy mesében fölfúvódott!

– Semmi: főispán lesz – kiáltott Kovács tanító, aki közben szintén megérkezett. – Minden támadás visszapattan róla: ebben a városban nem lehet semmit sem csinálni! Itt minden panama. Itt minden becsületes ellenzék úgy jár, mint az egyszerű béka: én is tudok ám mesét a békáról. – És körülnézett bölcs arccal, mint Menenius Agrippa: még a tegnapi bortól bölcs arccal, hesterno mero.36 – Egy béka harmincegyszer próbált egy lépcsőre fölugorni: s mikor harminckettedszer is visszaesett, megfogadta, hogy többet sohasem hirtelenkedik…

De idősebb urak erősebb anekdotákra gyújtottak, és Kovács meséje nem aratott kellő sikert. Obszcén fantázia vegyült az olcsó füst és alacsony érdekek közé. A nap, a nyári nap, a fürge vasárnap szállt, szállt odakünn, karikázott a gyerekekkel, meg-megcsapkodta az ablakokat aranyos szárnyával, be-bevillogott, észrevétlen. A templom előtt gyűltek az ifjak, és várták a miséről kijövő hölgyeket. A városháza előtt polgárok gyűltek, mesteremberek, ős szokás szerint, fekete ruhában, ácsorogva, méhzsongásszerű zümmögéssel a napban, tárgyalták az esti fáklyásmenetet, a holnapra két rendkívüli közgyűlést. Fönn, a zöld szobában, egy erős férfiú, ideális jellem, valódi Baross Gábor, zokogott és idegeskedett, mint valaki, akiből kiszakadt minden hiúság: a zárkózott ember föltárta egész lelkét, mint az őrült, ki lehányja ruháit:

– Engem mindenki megvet. A tulajdon feleségem megvet. Az egyetlen, aki hozzám tartozik, megvet engem – tördelte szinte hisztérikusan. Madár szánakozva és zavarban nézte. Semmi sem hozta annyira zavarba ezt a társasághoz szokott és emberek igazgatására teremtett lelket, mint azok a pillanatok, amikor az indulat széttöri az emberi érintkezés formáit, s a lelkek meztelen kerülnek egymással szembe. Az ő élete a legerősebb társadalmi és politikai formák között folyt le, s edzve volt e formákkal s e formák között a legelkeserültebb küzdelemre is: de ha e formák valakiről egyszer leszakadtak, zavarba jött, mint az állig fölfegyverzett harcos, aki váratlan meztelen ellenféllel találja magát szemben. Ebben a pillanatban önzően megbánta, minek kellett magát Kerbolttal terhelnie. Hisz alapjában mindig sejtette, hogy ebben az emberben nincs valami rendben, hogy ez a nagy zárkózottság, ez a ridegség, ez az imponáló szigor és nyugalom valami nagy, belső diszharmónián alapul. Tudta, hogy nem normális. De föl akarta használni, mint mindent. Talán rálépett: de nem megvetésből, hanem éppen azért, mert sziklának nézte, amelyen meg lehet vetni a lábát. És most megdöbbenve, hökkenve érezte, hogy a szikla sárrá omlik össze – a lábának érintésétől.

– Rám tiportok. Mindenki megvet… az egész világ nyelvére jutok.

– Ugyan, Gyula, hiszen mindnyájan tisztelünk – mondta Madár, örülve, hogy legalább Ilona neve nincs többé a levegőben, mint egy zúzott virág nyomasztó illata. – Mindnyájan tisztelünk! Itt vagyok én, a jó barátod, nincs okod azt hinni, hogy én megvetnélek…

– Te… éppen te vetsz meg legjobban. Megvetsz, mert legyőztél, legyőztél mindenben. Te élsz, helyeden vagy, én csak tengek itt… Megvetsz, mert rád szorulok, én, aki sohasem akartam szorulni senkire…

– Ugyan már, Gyula… Hisz mind a ketten egymásra szorulunk… Nem azért hoztalak-e vissza Újvárosba, nem azért hívtalak-e ide magam mellé, mert rád szorulok, a szakértelmedre, jellemedre, ebben a nehéz hivatalban?…

– Megvetsz, mert embered vagyok, mert teremtményed vagyok… mert barátod vagyok, mert mindennek dacára barátod voltam… De látod, oly egyedül voltam… olyan egyedül… Kapaszkodtam beléd… mert idegenben voltam itt… Senkim, senkim sem volt a világon… És most megvethetsz, mert embered voltam, mert barátod tudtam lenni…

– Nem szabad így elveszítened az önérzetedet… Hát miért ne lennél te a barátom?… Hisz mi együtt vagyunk valakik… kiegészítjük egymást… Te vagy az akarat, a lélek ereje: én vagyok a végrehajtó ügyesség. Te vagy a kéz, én vagyok a kesztyű… mint ahogy az a Svarc Jenő meg is írta egyszer…

Kerbolt megrázkódott; Madár sietett folytatni:

– És hogy emberem volnál… hogy rám szorulsz, hogy kapaszkodnál belém, látod, arról szó sincs… E pillanatban én vagyok az összetört, engem üldöznek, én szorulok terád… Nem én jöttem-e előbb is ide, kérni téged valamire?… Valósággal kérni, hogy ments meg… És te még meg is tagadtad… hát hogy mondhatod, hogy rám szorulsz? Mi szorulunk rád, mindannyian tisztelünk, és…

– Tiszteltek? – kiáltott Kerbolt. – Ó, istenem, hogy tudjak én azok elé állni még, akik tisztelnek?… Ó, János, hogyha te tudnád… éreznéd… Én magam vetem meg magamat! Igazad van, elvesztettem önérzetemet, megvetem magamat, és az emberek szemében ennek a megvetésnek a visszáját látom, akár egy tükörben… Mindenkinek… annak a Svarcnak a szemében… a te szemedben is… meg kell vetned engem… Hallgass ide, János, elmondok neked mindent… elmondok neked…

Madár Kerbolt felé nyújtotta tenyerét:

– Ne mondj el semmit… Csak gyötröd magad vele…

– De… mit gondolsz rólam? Mit gondolhatsz?… Látod, ma éjjel… Látod, ez a bíró… az új járásbíró… Mit gondolhatsz, hogy előbb azt mondtam neked, hogy ma éjjel…

A polgármester kiegyenesedett, higgadtan, férfiasan, korrekt és baráti hangon felelt, mint úriember az úriembernek. Formát talált ismét, hangot, modort. Fölragadta elejtett fegyvereit. Zavara megszűnt, elemében volt:

– Kedves barátom, egyáltalán nem gondolok erről a dologról semmit. Senkinek semmi köze, hogy te hogyan töltöd az éjszakádat. Én a magam részéről nem is kívánom, hogy azt nekem elmondjad; félek, hogy az neked kellemetlen érzéseket okoz. Légy meggyőződve, hogy semmit nem tételezek föl rólad, csak a legkorrektebb…

– De… – kezdte Kerbolt: ez az erős ember megtanult szégyenkezni is, megtanult dadogni. – Holnap már az egész város beszélni fog róla… Isten tudja, mit fognak beszélni… A rendőrségre kerül… a világ elé… Gondolj az újságírókra, a tárgyalásokra… Meg leszek bélyegezve.

– Nem, kedves barátom, légy egészen nyugodt, nem kerül ez a világ elé. Majd teszünk róla, hogy ne kerüljön semmi formában a világ elé. Annyi hatalmunk csak még van Újvároson. Majd én meg Borcsay teszünk róla. Borcsay úgyis le van nekem kötelezve. Légy nyugodt, nem fog erről senki megtudni semmit; aki meg már tud, az azt fogja gondolni, amit mi akarunk, hogy gondoljon; a tekintélyed csak nőni fog…

Kerboltnak kelletlen érzés szorította össze lelkét. A tekintélye? Hát az ő egész férfibüszkeségét ily közönséges hiúságnak gondolja Madár? De nem erre felelt, keserűen fakadt ki, csak a szó kedvéért, csak a keserűség kedvéért.

– Az embered vagyok, a teremtményed vagyok, védeni akarsz, le akarsz kötelezni, hogy én viszont védjelek… Növelni a tekintélyemet, hogy én fedezzem… fedezzem a tekintélyemmel… a… a te dolgaidat… Cinkosok vagyunk! Szolgálatot kínálsz nekem, és viszontszolgálatot vársz.

Madár egy pillanatra sem vesztette el nyugalmát; mindig a legnagyobb hidegvért tudta megőrizni, mikor arról volt szó, hogy valakit megnyerjen magának. Érezte, hogy itt mindent föl kell tenni egy kockára.

– Kedves barátom – mondta –, semmiféle viszontszolgálatot nem várok tőled, és egyáltalában kérlek, hogy minden kérdésben cselekedjél teljesen a lelkiismereted szerint, amit különben a kérelmem nélkül is bizonyára úgy cselekednél. Bízz engem sorsomra, és ne törődj velem. Kérlek, ne hozzuk ezt többet elő.

Kerbolt hallgatott. Mereven nézett íróasztalára, ahol a zöld posztón, az írások fölött, barnán, simán nyújtózott egy ércagár. Egy dongó dongott, vergődött az ablaknál. A beáradó sugárkéve, mint egy napóra, lassan kerülte meg a zöld szobát. Künn delet harangoztak. Vasárnap, vasárnapi csöndben, még a harangszó is meghallott Újvároson. A sörözők a Mexikóban órájukra néztek, és még egy vágást rendeltek. A vita egyre hangosabb lett, a két asztaltársaság átbeszélt egymáshoz, nagy hangon kiáltotta Balázsy az ellenzék felé:

– Janicsárdobot állítotok a piac közepére!

– Ószeres kompánia! – üvöltöttek vissza Kovácsék.

– Egyik félnek sincs igaza. Mi nem követjük, de meg se kövezzük Madárt – mondta Szabolcs ügyvéd, laptulajdonos, aki mindeddig feltétlen híve volt a polgármesternek, s csak a tegnapi hirtelen fejleményektől ijedt meg.

– Irigység, aljas irigység – mondták a városi asztalnál. – Mert nem tűrik az emberek, hogy valaki több legyen őnáluk. Strómant szeretnének polgármesterüknek. Pedig vigyázzatok! Sokan elszámítják magukat. Az oszlop kidől, és utána a falak következnek.

– Elborul a nap, eltűnnek a porszemek – mondta gúnyosan Svarc Jenő.

– Eggen – szólt másvalaki. – Mit törődnek ők a várossal, az igazsággal? mit bánják ők a panamákat? Csak ők meglegyenek, csak ők ott üljenek a húsosfazék mellett!

– Panama? Ki beszél itt panamáról? – dörmögte a javadalmi hivatal főnöke. – Nyomtató lónak nem kötik be a száját. Haj, régebben micsoda élet volt! Jött a bíróhoz a panaszos fél, kacsa sápított a hóna alatt. „Ej, a ruhám piszkítja, itt hagyom.” Rátóti gróf jószágigazgatója két tehénengedélyért húszat tartott. Igaz, akkor még könnyen elbántak a panamákkal; a gróf parancsára huszonnégy óra alatt a béresek szekérre rakták minden holmiját, és kitették az országútra.

– Annyi bizonyos – volt az általános vélemény –, Madár rosszul tette, hogy a kormány szája íze szerint szavazott. Ezt az egyet rosszul tette. Lehet, hogy most megvédi még a Hirschfeld-klikk, de meg kellett volna gondolnia, mielőtt az újvárosi polgárság támogatását eljátszaná. Kétszer is meg kellett volna gondolnia…

– A Hirschfeld-gyár munkásai ki vannak rendelve az esti fáklyásmenethez.

– A Hersei-kabaréhoz. Olvasták az urak a Közlöny-t: „Hersei, városunk képviselője, a függetlenségi körben kabarét rendezett. Fényesen sikerült. Nagy Endre kiskutya hozzá képest.”

Kacagtak. Hanem a hír a Hirschfeld-munkásokról szöget ütött a fejekbe.

– Ki mondta?

– Szulimán.

Lehetetlen. Hirschfeld, a józan, kormánypárti ember nem mehet bele ilyen politikai üldözésekbe, még ha ezerszer a saját fia csinálná is.

– Eh! Személyi okai vannak annak. Az öreg még mindig nem tudja megbocsátani Kerboltot.

Így anekdotáztak, politizáltak, találgattak összevissza, s mind több aggodalom vegyült a derűs vasárnap déli hangulatba. Nagyokat hallgatott egyik-egyik közbe, nagyot szítt a szivarból, nagyot nyelt a sörből. Valami veszedelmes hétfő rémlett már e vasárnap mögött. Ha az oszlop kidől, utána a falak következnek. A város tisztviselői sötéten tűnődtek, mennyiben vannak ők is belekeverve a polgármester szabálytalanságaiba, mennyiben tehetők ők is felelőssé? Bizony nagyon is reáhagytak mindent, eszük ágába sem jutott a dolgokba nekik is belenézni vagy éppen beleavatkozni, őt korlátozni, ellenőrizni. Ki-ki annyi hasznot mert közben a zavarosból, amennyit tudott, s Madár bölcsen szemet hunyt ez apróságokra. A többi jelenlevők, a zsurnaliszta, az ügyvéd, magukban mérlegelték érdekeiket a polgármester mellett és ellene. Mások, mint Kovács tanító, néma dühvel és irigységgel várták, remélték az eseményeket. Kovács szinte irigyelte ezeket az embereket, akik beletartoznak e nagy érdekhálózatba. Őneki még érdekei sincsenek, ő igazán senki… mi az, egy tanító? Minden hangossága mellett is érezte nagy senkiségét: s ez az érzés csak feszítette még lelke gyűlöletét a hatalmas Madár János ellen, aki egykor ott üldögélt vele minden este a spriccerpártban, a Vnuknál…

– Még egy vágást! – kiáltott Adamec. Fél egy felé járt. A nap kissé elborult: a levegőben táncoló porszemek eltűntek.

Az oszlop ezalatt, a nagy polgármester, Madár János, feszülten nézett Kerbolt barátjára. „Gyula hasznomra lehet – gondolta –, segíthet rajtam: de ha nem…” Akkor összeomlik mindaz az építmény, melyet ezer apró lélekből, a „független polgárság” hangulatából emelt támasztéknak lábai elé, mely annyi éven át fönntartotta őt. Mit bánja! Ha lefelé nem támaszkodhatik többé: hát kapaszkodni fog – fölfelé! Mindig messzebb és messzebb az ellenzéktől. Egy pillanatra Hirschfeld tűnt eszébe; s vizsgálta a Kerbolt szakállas arcát. „Ideológ – gondolta –, nem többet tett-e az öreg Hirschfeld a városért, mint mindezek a becsületes szónoklók?” – És ebben a pillanatban a Mexikóban is Hirschfeldről beszéltek, Kerbolt is Hirschfeldre gondolt. Sajátságos áram a gondolat, megy a levegőn át, árad a szóból, a hangból, az arcból, a némaságból, minden mozdulatból. Képek áradnak vele, mint kísértetek a levegőben: mindenki látja őket, és mindenki azt hiszi, hogy csak maga látja. – Kerbolt is Hirschfeldre gondolt. Eszébe jutott, amit Szulimán mondott: a fáklyásmenetre kirendelt munkások. „Ennek is én vagyok az oka – gondolta keserűen. – Madár mindent megtett, hogy megnyerje Hirschfeldet: mégis ellensége, énmiattam. Mert Madár az én hagyományaim letéteményese Újvároson: és itt vagyok én mellette, ennek élő jele gyanánt.” És eszébe rémlett Hirschfeld nagy hatalma, a klikk nagy hatalma, amely egykor összetörte őt: vajon Madárt is így fogja-e összetörni – őmiatta? Őmiatta? Ő, az ideológ, a rajongó függetlenségi, jól tudta ebben a pillanatban, hogy a függetlenségi eszmék milyen üres jelszók, hogy az egész derék független polgárság micsoda vak eszköz az ilyen felsőbb hatalom kezében, amely minden, csak nem függetlenségi. És földig alázva érezte egész szánalmas szegénységét nagy nevetséges becsületességének, gyerekes elvhűségének, amelyet most Madár János oly kíméletesen került megsérteni. (Mi fűződik az ő nevéhez? Kossuth díszpolgársága…)

– Kedves barátom – ismételte a polgármester –, ne aggódj semmit, teljesen szabad vagy, és elveid szerint fogsz cselekedni. Én nem kívánok tőled semmi viszontszolgálatot. Én gondoskodom róla, hogy az, amit nem kívánsz, ne kerüljön a nyilvánosság elé; gondoskodom erről minden önző érdek nélkül, egyszerűen, mert barátod vagyok, és ami téged kellemetlenül érint, az nekem sem lehet kellemes.

Kedvesen csengett a hangja, udvariasan, a világfi, a korrekt, jó barát modorában, olyan ember fölényével, aki mindig tud uralkodni magán. Bizalom és nyugalom szólt a szavaiból kiapadhatatlan: és Kerbolt kábulva hallgatta, mintha idegen nyelven beszélne. Oly idegennek érezte magától ezt a nyájas erőt, úgy gyűlölte! Igen, ezek az igazi jók, ezek az erősek és nyugodtak: a skrupulustalanok! Ezek tudnak élni és keresztülsiklanak mindenen, mint a hal. A magafajta nehezek pedig, éppen mert nagyon is kínos igyekezettel tiszták akarnak maradni, előbb-utóbb bebonyolódnak a mocsokba – és megfulladnak benne. Micsoda dilemma ez! Becsületes dolog volna elhagyni barátját, akinek állását köszöni s munkája befejezését, álmai megvalósulását; s aki exponálta magát miatta, akit a hatalmas Hirschfeld miatta ejtett el? Elhagyni elvekért, amik csak szavak? De egész megalázott élete, mely e szavaknak kemény szolgája volt, tiltakozott belül; és valahol mélyen, forrón, Ilona képe égett… Madár már elhagyta, a küzdés embere – mint a sáncot, mely gyöngének bizonyult; hallatszott a négyesfogat zaja, amint előállt, hogy a Mexikóig vigye! Agamemnón utolsó tragikus pompáját élvezi… Megjelenik mindjárt, nyájas grandezzában, lázongó népe közt, barátok és elnémuló ellenségek között, mindennek központja… Kába, sörös fejek, pletykától részeg nyelv, a sörkorcsolya sós ízével, szálas szivarfelhők a vasárnap déli napfény sugárködében gomolyogva, friss sürgés a konyhában és előrevetett események izgatott képe a lelkekben, félős vagy ígérő, hazárd csábításokkal; s mindezek között a mosolygó férfi, akitől minden függ, nyugodtan, annyi gyűlölet és bizalom árjában Kerbolt szinte látta, amint végigment az utcán, hogy inganak már a házak, a nagy Kártyaváros ijesztő házai, mint cifra skatulyák egy csiricsáré üzlet polcain, amiket hirtelen rakott egymás tetejére egy gyors kezű segéd. Még most, vasárnap délben is ott úszott a napban a finom por és szén, zsivajgott a lárma, nagy csata dúlt a Pestre induló villamosok körül. Darazsak a kasból, rendetlenül, viszik lármájukat, fullánkjukat, szívó szerveiket…

25. §. MELYBEN VASÁRNAP DÉLUTÁN LÉVÉN, SEMMI SEM TÖRTÉNIK

Partos bíró először felélénkült a sörtől és a szótól; maga is cselekvője volt már az újvárosi drámának, és éppen úgy hatott rá a Madár János megjelenése, mint a többiekre: mint az adutt ász megjelenése a kártyaasztalon. De aztán álmos lett, s a szivar kiesett rosszízű szájából; az éjszaka katzenjammere most ütött ki rajta, zöldes zsibongás futott össze füleiben. Egy csöpp étvágyat sem érzett, sőt valóságos undor fogta el az ebéd gondolatára; de már foglya volt a rettenetes tanítónak, aki ebédre hívta meg. Akarat nélkül ment mellette az újvárosi utca bokáig süppedő, fekete porában.

– Minden összedől, majd meglátod, minden összedől! – mondta a tanító, egyetlen széles gesztusba foglalva felhányt kupacokat, meredő póznákat, vasárnapra félbehagyott építkezéseket. – Vízművek, tisztviselőtelep, világítás, minden!

– Hogyan, a telep is? – kérdezte a járásbíró. Rettenetes perspektíva tárult belső szeme elé. Persze hogy a telep is. Itt minden puffra épült, mindennek a tőkéje a polgármester személyes presztízse volt. Minden összeomlik. Mint Mátyás király halála után.

– De hát akkor mi lesz azokkal, akik befizették a pénzt? – Egy sovány asszonyt látott Szakolcán, jajveszéklő szemrehányások csengtek a fülébe, ó, valóságos dráma, semmi sem marad, csak adósság! Egy élet…

– Csak nem fizetted be?

– Hisz te mondtad, hogy mérget vehetek…

– Az tegnap volt: még te nem ismered Újvárost. Itt semmi sem bizonyos két napig. Keresztet vethetsz már arra a pénzre, barátom!…

Száraz, meleg szél kavarta meg a szenes port, elborult percre a vasárnapi nap. Partos bíró érezte, hogy lesz tele szeme, szája az éles homokkal. Csak egy pillanatra: aztán megint kisütött a tolakodó napfény; mintha még a nap is szemtelenebb lenne itt, mint másutt.

– Ne búsulj, barátom – vigasztalta a bírót Kovács Endre. – Majd szerzek én neked üzletet, olyant, hogy duplán visszanyerhetsz mindent! Ki esik kétségbe Újvároson? Itt egyik napról a másikra fordulhat a kerék. Azért, hogy én szegény vagyok? Holnapra talán milliók vándorolnak a zsebembe, milliók! Barátom, ha te tudnád, mik az én terveim! Társam lehetsz egy olyan üzletben… Csak ki kell nyújtani a kezedet, barátom!

Ó, üzletek, kocka, öngyilkosság! Partos bírónak Ampenszán jutott eszébe, a kárpitos és temetőigazgató, akinél meg vannak rendelve a bútorai, fizetni kell; ki tudja, honnan veszi ezt a pénzt is? Milliók?! Úgy érezte magát, mint egy bűnös játékos, iszonyú esélyek között, mint egy szegény Macbeth, hozzá nem illő, elbírhatatlan tragikumban.

Madár János polgármester asztalnál ült családjával, úrias és diszkrét ebédlőben; az egész család hallgatva kanalazott. Madárné lopva nézett olykor férjére, akinek arcából semmi jót sem olvasott ki. A családfő dühös volt és ingerlékeny. Géza, a nagy fiú, alig várta, hogy vége legyen az ebédnek: futballmeccsre készülődött a strandhoz. Egy pillanatra elkalandozott gondolata egész az estéig, amikor a meccs után együtt maradt barátaival: röhögött magában, mert egy hecc jutott eszébe, amit egyszer este csináltak az utcán… A fülledt és nagyszerűen erkölcstelen újvárosi utcán… Milyen paff volt a rendőr, mikor megtudta, hogy a polgármester fia!

– Apa – szólt egyszerre –, igaz, hogy ma este nem fognak égni a lámpák?

A lámpák? Már hogyne égnének? Ki adna ilyen ostoba pletykákra? A polgármester nagy fölénnyel intette le fiát, de kellemetlen bosszankodással: Rubinek urat látta magában, a villanyos társaság emberét, kis bőrtáskájával, amint „azonnali törlesztést” követel… És hallotta a Svarc Jenő éles hangját: „Közbiztonság Madár János alatt!” Mi lesz, ha a város csakugyan sötétségbe borul?

– Megkapta azt a levelet… amit az a hölgy hagyott itt? – kérdezte férjétől Madárné. Igen, most már zsarolják is… Önkénytelenül a zsebéhez nyúlt, ahol a furcsa levél volt. Iratok Bontóéktól?… Ezek is most kerülnek elő, őt kompromittálni? (Persze, neki akkor pénz kellett; és semmit sem vetett meg, hogy előrejusson. Ki vethet követ rá?) Csel ez, vagy valóságos zsarolás? Este itt és itt – a bérkocsiállomásnál – ennyi meg ennyi pénzt… Szépen van neki pénze… Itt csak a bátorság segít – reszkírozni – rendőr, razzia… megmutatni, hogy ő nem fél a leleplezéstől. „Ma éjjel nagy események fognak történni Újváros sötétében…” A sötétről is tudnak? Ki írta ezt a levelet? És elképzelte a szögletes, nyomtatott betűket utánzó aláírást: Briliant. Igen: nagy razzia… a pater patriae^37 póza, aki fellép végre Catilina ellen! Ha gyorsan és bátran cselekszik, megnémíthatja a vádakat. Aztán a fáklyásmenetre gondolt, Hirschfeldre és megint a villanyos társaságra… Elmenni Hirschfeldhez? Mindennel törődni, mindennel!… Kerbolttal… Győzni kell! És segíteni kell őt mindenkinek!

– Eltaposom – mondta magában, maga sem tudva pontosan, hogy mire.

Kerbolt vadászpuskáját akasztotta vállára. Úgy érezte, egyedül kell lenni, nincs ereje beszélni senkivel a világon, még a feleségével sem. Ilona kijött a zajra, de csak közömbös szót mert ejteni.

– Hova megy?

– A szigetre.

Legalább az ebédet megvárná. De Kerbolt nem felelt. Töltényeivel babrált, és nem nézett az asszonyra. Átnézett a szomszédba, ahol a betörés történt; s valami följajdult belsejében. Ó! elviselhetetlen gondolat! Közömbös emberek elé állni majd, rendőrség elé, tanúnak, felelni kérdésekre, elmondani a tegnapi éjszakát, hogy mindenki megsejthesse küzdelmeit… Elfogta a menekülés ösztöne, nem is a sziget felé ment, mint mondta, mert az első lépésnél elborzasztotta a gondolat: hajók, kémények, por, széntörmelék, zsákok! és a készülő vízművek, érccsövek, kőkockák! és a gyárak a szennyes folyó partján, a Hirschfeld-gyár, a Klein és Fisch-féle festékgyár, amit büdös gyárnak hívnak! ezek közt átmenni, míg egy kis poros zöldhöz, sivár vízparthoz ér, amit az újvárosi jasszok vasárnap ladikozásokkal avatnak föl… és a sziget végén futballpálya. Kerbolt megfordult, s a Rakoncai út felé ment. Inkább a falun át és az erdőbe! Az utcán már nem voltak járókelők, a kormos por leült, mint minden vasárnap kora délutánján, mikor pesti kávéházban lógnak az újvárosiak. A Rakoncai út a Kossuth utca egyenes folytatása. Az egyik oldalon elmaradtak lassanként a házak, a másik oldalon léniásan tartott még a sor, egy kiszámított és elszámított utca, öröm mégis, mert kilátás nyílt az üres mezőkre; egy-egy tűzfal ugyan vagy gyárkémény elszórtan bosszantott. Túl a Dunán még hegyek is látszottak.

– Ma legalább a Vezúv se működik – konstatálta Kerbolt. A Vezúv egy hegy volt, amely előtt és belemosódva egy gyárkémény látszott: rövidlátó szemmel a hegyet vélhetted füstölni. A Vezúv vasárnapi munkaszünetet tartott. Messziről előkerült sovány fákkal, őrsök gyanánt az erdő.

– Alázatos szolgája, tanácsos úr! – érte utol egy hang. – Vadászni, vadászni? – Száraz köhögés nyomta el a kérdést. – Ó, bizony, gyönyörű időnk van, egy kicsit meleg bár; de hát a természet, a szabad természet, ugyebár! Az erdő! Bizony, ha az újvárosiak tudnák, hogy mijük van! De hát ezeknek nincs érzékük, kérem. Itt a vasárnap, kérem, és senki se megy az erdőbe. Én persze, kérem, én beteg ember vagyok. Ha tehetném, egész nap ott kószálnék. De hát ezeknek nincs érzékük, kérem. Még az ifjúság is, tessék elhinni, én tanár vagyok, hát tudom: ezek a porba mennek, futballozni, kérem! Igaz, volt egy banda, aki az erdőbe járt, és mi derült ki, kérem? mért bújtak azok a fák közé? Hát kérem, valaki rajtakapta őket, hogy erkölcstelen játékot játszottak! életerejüket fogyasztották versenyt! mind megsápadt, elcsenevészedett, ahelyett hogy megedzett volna, kérem… Hát erre használja az újvárosi ifjúság az erdőt. Persze, a levegő megfertőzi őket, nem csoda, és a tanáraik, tessék elhinni, magunk között mondva, ezek mind kiváló emberek lehetnek, azok is, hisz a kollégáim, nem mondhatok róluk rosszat, kérem, de az újvárosi dolgokkal keveset törődnek ezek, kérem, mind Pest felé gravitál ez, Újvárost csak Pest előszobájának tekintik, alig várják, hogy az órát lecsöngessék, kérem, ugornak villamosra, legtöbbje Pesten is lakik, délután ingyen se látni Újvárosban őket, nem vesznek ezek részt itt semmiben, tegnap is ez a koncert, kérem, mégiscsak művészi dolog, egyetlen helybeli tanár sem volt jelen, kérem, ez szégyen ám, én, kérem, beteg ember vagyok, nem járok sehova, de kérem, illenék, hogy a tanárság aktív részt vegyen a város életében. Most is ez a hajsza a polgármester ellen! Kérem, Madárra sok mindent el lehet mondani, de mégiscsak ő virágoztatta föl Újvárost, és a gimnázium is, kérem, az állami gimnázium (mert ez a Kárász-féle, ahol pénzért adják a matúrát, csak nem nevezhető komoly iskolának?) neki köszönhető. Azelőtt a fiúknak, kérem, Pestre kellett bevillanyosozni, nem is említve a régi időket, mikor még gyalog jártunk Pestre, kérem, naponta kétszer, a gimnáziumba, magam is: nagy szükséglet volt ez! Igaz, érdeke volt neki is benne, mert fia van, azután meg tudjuk, micsoda városi hatalmasságoknak kellett evvel eleget tenni. Addig nem volt Újvároson gimnázium, míg ezeknek a gyerekei föl nem cseperedtek: velük cseperedett a gimnázium, osztályonként, „fokozatos fejlesztéssel”. De mégis, ami igaz, igaz, ez a hajsza – mit tetszik gondolni? Mert kérem, a tanácsos úr ebben valóságos orákulum, nemcsak annál a szoros viszonynál fogva, amelyben a polgármester úrral állani méltóztatik, hanem egyúttal annál a feddhetetlen becsületességnél és sziklaszilárd jellemnél fogva is, amely Újvároson közmondásos s amely hogy úgy mondjam, a mi egyetlen büszkeségünk és klenódiumunk…

Partos bíró Kovács tanítóéknál ült, fülledt és szomorú szobában, és már mindent megevett, ami megehető. Kínáló szavak és unt válaszok gyüremlettek fülében-torkában – a sovány háziasszony tüntető önfeláldozással kínálta, mintha azt mondaná: „Én egy szegény, beteg asszony vagyok, és a férjem vendéget hitt nekem, holott magunk is koplalunk, és cselédem sincs éppen, de azért én kiteszek magamért, mert tudom, mi az illendőség – tessék csak, tessék még, kedves bíró úr!” Rettenetesen cikóriás kávé és egy istentelen szivar íze, melyet pedig Kovács Endre hangos aplombbal hámozott ki egy fenségesen zörgő aranygyűrűből – nyilván egy perccel előbb a szomszéd szobában maga húzta rá ezt a hencegő cingulust – szédítették az álmatlanságba úgyis belevásott fejét. Az öt vékony leány szótlanul és rejtett villogásokkal ült az asztal végén, és kiszolgálás ürügye alatt folyton fölugrálva, az ablakon próbálgattak ki-kipillantani, mely a földszintes ház udvarára nyílt. Apjuk feléjük intett a bírónak.

– Mit viszkettek már itt? Hogy izgatja őket az a rossz nő! Tudod, kit lesnek ezek?

– Kicsodát?

– A Takács Jucit.

– Azt a színésznőt? Aki tegnap a koncerten…?

– Azt, azt! Tudod, színésznő szeretne lenni ez is egytül egyig, a Máli jár is az akadémiába… Lesik, mikor megy végig az udvaron, miféle toalett lesz rajta.

Partos kinézett az ablakon, piszkos udvart látott, hátul jellegzetes deszkabódékat; alacsony műhelyt, kopott küszöbbel és törött ablakkal, TRAUB MÓR CIPÉSZ – szólt egy szennyes tábla.

– De hogy kerül ide az énekesnő?

– Hogyan? Úgy, hogy itt született, barátom! A Traub suszter lánya! s ma az apjánál aludt, mert Hirschfeldékhez van híva ebédre! Ugyan fölvitte a dolgát: Magyarország egyik leggazdagabb emberénél eszik. Újvároson minden lehetséges. A plébánossal eszik egy asztalnál!

– A plébánossal?

– Ketykóval, az újvárosi plébánossal; az minden vasárnap ott zabál. Tudd meg, hogy nálunk még plébános is csak az lehet, aki a zsidókkal bratyiz. Különben! amilyen plébános ez!… Csak én lehettem oly marha; pofozni szeretném magam, ha eszembe jut, igazgató volnék ma, ha nem hagyom megijesztetni magam ettől a Ketykótól, mint valami mumustól! Története van annak, barátom: itt minden panama… – és belefogott a történetbe, még az átlumpolt éjtől rekedt hangján.

Partos rá se figyelt, a zöldes zsibongás orgiát ült a füleiben, lelke mélyéről eltűnt a diadal, s valami kábult aggódás foglalta el helyét az ebéd utáni bamba lomhaságban. Asszonysápítozás, lányvihogás cifrázta a szoba ételszagát, mint az olcsó csipke a zöld, kopott és rossz rugójú kanapét, a tanító élete düheit mesélte, nyomott irigységek sárgultak a szivarfüstben, a történet a jelenig ért, a jövőbe siklott, kéjelgett, ijesztett… Madár János bukni fog; de jaj, mi lesz a tisztviselőteleppel? Mi lesz, ha Partos pénze odavész?

– Ne búsulj, pajtás, itt semmi sem komoly! – vigasztalt a gazda. – Egy kis búkergetőt! Na dehogynem! pompás törkölyöm van! Mit? hogy ittál a polgármesternél? De nálam még nem ittál, barátom! a találkozásunk örömére! Nagy ünnep ez! mikor két ilyen régi barát találkozik! Nem szabad búsulni! bízd csak rám, barátom! Itt semminek sincs jelentősége! pénz az nem számít! – mondta, meghazudtolva a sivár bútorzatú szobát. – Olyan üzleteket fogunk csinálni…

Ebben a pillanatban egyszerre irtózatos reccsenés hangzott, s pokoli zene robbant. Mintha egy egész Lucifer bandája, repedt hangszerek és rekedt torkok sivítanának föl, s robogó vonat vagy recsegő teherkocsi lármájához hasonló lárma volna a kíséret: saját szavát sem hallotta az ember! A szomszéd lakásban, nyitott ablak mellett, a gramofon szólt! Igazi újvárosi zene volt ez, egy újvárosi vasárnap délután! rikított, sikított, ordított! Vágyak, unalmak, aggodalmak feszítették a fülledt, kis szobát; mit lehet tenni Újvároson vasárnap délután? A lányok hisztériás cigarettákat rágcsáltak: mért nem jön már az a Takács Juci? (Hirschfeldéknél hatkor van az ebéd, franciásan.) A lányok már szökni akartak, önálló nők voltak, hivatalba jártak, akadémiába, nem szokták meg az otthon gubbasztást! Az egész család gyűlölte otthonát, unta a kényszerű együttlétet. A tanító a Vnuk-kocsmára gondolt (hol vasárnap estjeit tölteni szokta); az asszony élete robotjára, a lányok vásott, vasárnapi flangálásaikra, Partos, szegény Damoklész, már semmire (de ez a semmi is rosszízű és aggasztó volt). Végre előkerült a szó, mely föloldotta a hangulatot:

– Mozi! Moziba kellene most menni!

– Nem kapunk jegyet – aggodalmaskodott a bíró. – Vasárnap van.

– Bízd csak rám, barátom! – S Kovács már vezette a menetet. – Mindenhol van nekem protekcióm! – S amint kivonultak az udvarra, a gramofon rekedt hörgéssel adta ki lelkét a szomszéd ablak mögött, s éppen ebben a pillanatban libbent át a sáros kövezeten s el mellettük, Takács Juci, pesti primadonna, merész toalettben, mint kéjek és romlott Alexandria, illatos szemérmetlenség a sivár udvar hátsó deszkabódéinak szegény szemérmetlensége felől: ezekben az években öltöztek legvakmerőbben a nők.

– Ez bizony úribb ebédet kap – tette rá megjegyzését a tanító. – Ott nagyban rázhatják a rongyot: de az egyszerű háziasság és barátság mindent kipótol…

Ilona, Kerboltné, az ablaknál ült, s látta, mint annyiszor, a polgármester fogatát robogni Pest felé: mindig vasárnap délután szoktak találkozni. Madár akkor ért rá. Ilona felállt, felöltözött, engedelmesen a megszokott jel előtt, meghajolva a férfiakaratnak, mint egy szegényjószág, és menekülve is, mert borzasztó feszültséget érzett a levegőben. Úgy ment, mint aki segítségért megy: férjére gondolt, aki elhagyta, szótlan s vállán a puskával. Hisz máskor is elbolyong vasárnap: de ma olyan különös volt minden! Nem tudta, mitől, csak félt. S ha a tegnapi beszélgetésükre gondolt, valahogy magát érezte bűnösnek… És hol járhatott Gyula az éjszaka? aki soha estén túl nem tette ki lábát. Ma még nem beszéltek. Igaz, ő sem akart; adta azt, hogy nem kíváncsi semmire! De most, ha a mord, puskás férfiúra gondolt, megbánta már. Régi félelme ez: oly nem természetes a gyáva és fürge Újvárosban ez a komor, puskás ember! Aki méghozzá csak elméleti vadász; mert sohase hoz vadat! Sajnálja, és futni hagyja őket! De hát akkor minek kezében a puska? Ilonának rémképei voltak: s futott az egyetlen emberhez, akiben bízott, akit erősnek és nyájasnak érzett, futott Pestre (sohsem találkoztak Újvároson).

A lankadt délután középső óráiban kicsit enyhült a villamos forgalma, úgyhogy Kerboltné ülőhelyet kapott. Újvárosi embernek nem oly hosszú utazás ez, mint annak, aki csak kirándul ide. Az ő életének egy nagy része úgyis villamoson, vasúton folyik le; korzó, randevú ez; s a pesti villamos épp familiáris. Ismeri az utat, tudja, hogy mindig mi következik: most a villanytelep, vasúti aluljáró, azután az enyvgyár jön, a városi jégüzem tócsája, s néhány kopott mező közepén meredő ormótlan tűzfal után újra gyárak: ez Pest. Számon tartani már szórakozás. De ki szokhatja meg a temetőkerítést, hogy ne legyen hosszú? Végtelen, végtelen kőfal mögül meredő keresztek: tíz, tizenegy, huszonhárom, huszonnégy… és külön a koleratemető. Ilona éppen szemben ült. Ó, így lehet csak Újvárosból ki- vagy bemenni: a temető mellett! Ilona emlékezett, hogy éveken át olvasta újvárosi lapok hasábjain ezt a címet: A TEMETŐKERÍTÉS, valami panamahistória révén, mely ennek az építésénél folyt… Oly végérhetetlen ügy volt ez, mint amily végérhetetlen maga ez a temetőkerítés. Ilona útitársait kezdte nézni. Mellette egy leány valami rikítóan pikáns könyvet olvasott, s magasan keresztbe vetette lábait, a szemközt ülő suhancok gyönyörűségére, akik az Angolparkba igyekeztek, és a pofozógép mellett kivívott hőstetteikről társalogtak. A villamos zsibbasztó zötyköléssel, sivítva befordult az aluljáróba. Sötét és penészes hűvösség csapott itt homlokon, a leány leemelte szemét a könyvről, a suhancoknak csak arcélük látszott…

Az újvárosi vasárnap délután nagy eseménye a futballmeccs: s aki nem megy Pestre, a szigetre tódul. Géza, a polgármester fia, ott állott három-négy más nagy fiú társaságában, egy fabódé árnyékában, melynek falai ocsmány szavakkal és rajzokkal voltak telefirkálva. Iszonyú hőség volt; a téren szünet és nagy szó vita lankadt, posványodott, játszók és bírók közt: „Szabálytalan!” „Kiállni!” „Anyjuk profik!” – hangzott el idáig. A publikum elvesztette az érdeklődését. A fiúk azzal szórakoztak, hogy egyiküket, egy csontos, vékony kamaszt, a Balázsy főjegyző fiát, aki nagyon szemérmes fiú volt, ugratták a deszkára mázolt trágárságokkal.

– Nézd, Pista, itt van a neved fölírva, P. I. – kiáltotta az egyik, egy éretlen eleganciával öltözött cigarettás nyegle, Tőkéssy Laci, a volt képviselő fia. – Vagy ez más betűkkel végződik, ó, pardon! – S kórusban röhögtek.

Pista vörös lett, s hebegett. Balázsy főjegyző annyira meg volt győződve Újváros romlottságáról, hogy a fiát minden szellőtől elzárta, otthon neveltette, s ha kiment, minden lépéséről számot kellett adni. A fiú úgy nőtt fel, mint egy szűz lány, üvegházi növény, keveset tudva, annál többet sejtve, félszegen; s ha néha kiszabadult – csak a legjobb társaságban, mint a polgármester vagy a dzsentri Tőkéssy fiával –, suta lelkét éppen úgy nem tudta hová tenni, mint a kezét-lábát…

– Hű, az anyja Straszi! – kiáltott egyszerre Madár Géza, egy játékosra irányozva a figyelmet, aki a polgári életben a Strasser névre hallgatott. – Ez megadta a vizesnyócasoknak! – Strasser az UKA (Újvárosi Kereskedelmi Alkalmazottak) csapata ellen játszott. – Szorítsd, vizesnyócas! – kiáltott Géza, teljes lelkével a játékra veszve: meg sem lehetett ismerni a kimért úrifiút, aki otthon és apja jelenlétében oly szertartásosan illedelmes tudott lenni.

– Á, arany fiatalság, szórakozunk, szórakozunk? – lépett hozzájuk egyszerre Svarc Jenő, újságíró, aki szeretett jóba lenni a polgármester fiával. – Hallották már a nagy újságot?

– Mi az, Svarcikám, afrikai sötétség, Briliant, betörések, Arséne Lupin Újvároson? Záklyásfene, a sötét ellen, ötér? Tudom én, Svarcikám, hogy pikkje van az öregemre, de vigyázzon rá, én mondom magának: az öreg ebből is kimászik.

– Schmarrn!38 – mondta Svarc Jenő mosolyogva. – Képzeljék csak, az imént nekem fut egy srác, kezembe nyomja ezt a paksamétát, és azonmód elszalad… Most, itt, ebben a pillanatban. Gratulálok, Géza, az apjához: ez már magas foka a dicsőségnek. – A csomagon, rossz detektívregényekből eltanult módra, újságból kivagdalt betűkkel, szeszélyes kuszáltságban volt olvasható (nyilván nem az előkelő Briliantnak, hanem tanítványainak stílusában):

– Tyű, az anyja, fekete szervezet! – kiáltott föl Géza. – Megmondjam apának?

– Felesleges! Magam beszélek este vele.

– Nem tudom, otthon lesz-e.

– Otthon – felelt az újságíró. – Telefonált a rendőrségre, és rendőröket kért maga mellé, estére, a kocsiállomásra, mert valami fenyegető vagy zsaroló levelet kapott délben… No, és most ez, nem érdekes? Ott leszünk, én is ott leszek! – tette hozzá, önelégülten kéjelegve jólértesültségén.

Partos bíró azonban a moziban ült, egy óriási moziban.

– Ekkora mozi Pesten sincsen – mondta a tanító.

Színháznak épült ez, mozi lett belőle; s most végre – amit színház korában sose tudott elérni – megtelt zsúfolásig. A tanítóéknak székeket raktak be, valami festetlen hokedlikat, s Partos kényelmetlen és izzadva nézettelőre-hátra. Micsoda granárium!39 Hőség, hőség és bűz! Az első sorban ingujjban udvarolt egy ifjú; kövér, izzatag asszonyok terpeszkedtek mind famíliástul; lárma volt, egyik sorból a másikba két-három renden is társalkodott át a publikum fesztelen, míg Nándi, a gépész, ülve hátul a magasban, furcsa, háromlábú székén, vigyorogva és lekiabálva, nem is ingujjban, hanem mészárostrikóban a meztelen bőrén, pörgette végig félfényben a reklamográfot. A tanító hátranyájaskodott egy ellentengernagyi egyenruhában pompázó, nagy hangos úr felé:

– Tűzoltó-alparancsnok – súgta Partosnak maliciózusan –, eredetileg asztalosmester: műhelytüzekben szakértő! Azért tart egyenruhát, hogy moziba mehessen ingyen – tette hozzá.

– Startolsz holnap fizikából? – kérdi egy éles diákhang, valahol előttük.

Máshol nyugodtan szalonnáztak, maguk közé téve a számozatlan székre a zsíros papírokat. Máshol murizó hang kiáltotta:

– Le a szidivel! – s egy kalap leröpült, egy dühös szem hátra villant.

– Kenj oda neki öt ruppóért! – zengett már a szomszédi tanács. Csattanások között pörgött a reklamográf. Örülök a kerékpárnak, mert Kellnertől való. Egy asszony verte az urát a vásznon: Nem megmondtam, máshol ne vásárolj, mint Kohn és Friednél, Hunyadi út 105. Egy öreg ugrott föl, ferencjóskában, frissen mázolt padról: Így jár, ki festékét nem itt és itt szerzi! Ah, omló kövek, zuhanó gerendák: Látja, mért nem vett Bergmann-cementet? Most összedűlt a ház! Mintha gerenda, kő, mind a szegény bíró fejére szakadna.

– Újvároson semmi sem biztos: hogy épülnek itt a házak, barátom! – súgta a tanító. „Bár dűlne le a mozi, s temetne maga alá! – gondolta Partos. – Mi lesz holnap?!” A tűzoltó-alparancsnok cigarettára gyújtott. A vásznon cowboyok kergetőztek, detektív szögezte revolverét, egy szép nő villant ki úszóruhában, meztelen combokkal. „Este a festőékhez! – gondolta Partos. – Ott lesz az igazságügy-miniszter szeretője!” – Szünet és rövid fény: előttünk egy zsidó asszony nyaka csöpögött a zsírtól.

– A lányok megszöktek! – konstatálta Kovácsné, síró hangon. – Azt mondják, ezt már látták. – A mozi előtt most állt a „csibekorzó”: oda szöktek a tanító lányai.

– Hadd szórakozzanak! – mondta Kovács. – Múlik a fiatalság, s pénztelen leánynak mit adhat az élet?

A Régi Kőhöz címzett vendéglő Újváros és Rakonca határán áll: itt látták Kerboltot ozsonnatájt. Újvárost és Rakoncát a vasút választja el. Ott, a széntörmelékkel elegyes por között, kopik a Régi Kő, egyik oldalára RAKONCA van írva, a másikra PEST. Maradvány Turteltaub előtti időkből, mikor még Újváros nem létezett! Itt szaladnak, mondják, az újvárosi ebek a síneken át Rakoncára a sintér elől, kinek oda már nem terjed hatásköre. És itt még a régi vendéglő, amolyan „egyet szuszannó, egyet melegedő, egyet faló, egyet hörpentő stáció”: Újhegyi festő ült benn, sörnél és poros lombok alatt, menekülve szokás szerint otthonából, mely nappal a gazdag Gruber pék, az após háza volt, s csak este, ha vendég jött, szorult az öreg dohogva az úri társaság elől a mellékszobákba. Újhegyi egész délutánokat ül a Régi Kőnél: nem tétlen, de nem mint festő működik ilyenkor. Egy repülőgépen dolgozik, mely saját találmánya. Leül, iszik egyet, letenyerel, homlokára üt, Heuréka! Zsebébe nyúl, elővesz egy csomó csavart, drótokat, fúr, farag, pörget, szelepeket, kerekeket: így érte őt Kerbolt. Csakhogy Kerbolt külön asztalhoz ült. Letámasztotta puskáját egy lámpatartó faoszlop mellé, bort kért, szótlanabb volt a szokottnál is. Már megjelenése feltűnt a festőnek: azelőtt sose látta még bor mellett. Megpróbált ugyan beszélgetni vele!

– Közeleg a megoldás! – kiáltott át hozzá. – Politika, városi ügyek: az vurst! A tudomány fogja megoldani a városok problémáját, a kultúra! nem ám a politika! tanácsos úr. Tessék elképzelni, ha egyszer olcsó masinák fogják szelni a levegőt… A közlekedés bliktri! a centrumok közelsége bliktri! Mi szükség akkor Újvárosra? Minek élni ember ember hátán, mint a disznók? Mehetne ki-ki a nőjével vagy a nőivel erdőbe, paradicsomba. Gondolja csak, az egész föld egy szabad paradicsom. Persze, nevetnek, hogy masinákon kotlok. Az kell, hogy zöld fákat pingáljak nekik, quantum satis:40 mert buták! Azt se sejtik, az a tájkép mért szép nekik; mert idáig vannak a várossal! Fák és zöld kellenek! természet! meztelenség! akt! paradicsom! És nem tudják, hogy azt majd a masina hozza meg nekik! a jövő században!…

Kerbolt nem szólt semmit, elgondolkozott, fogta a puskáját, és szórakozottan, fizetés nélkül ment ki Rakonca felé. Újhegyi még látta a kertésznevelő nagy üvegházai mentében, amint fogadta a francia főkertész köszöntését (akivel, nagy virágkedvelő lévén maga is, ismeretséget tartott fönn), s fellépett a hídra, mely a vasút fölött viszi át Rakoncára a villamost. A faluban is látták, Rakoncán, melankolikusan ment a főút szederfái alatt a porba tiprott fekete epreken: elgondolva talán, hogy ez a falu is Újváros lesz immár… Villamoscsikorgás vegyül a tehénbőgés közé, panamákról beszélnek a legelők körül, villák épülnek a határban, óriás műteremablakokkal, üvegbolt nyílt egy emeletes házban, a pancamárik üzleti alapokra helyezkedtek, s szinte idegenül érinti a fület a régi jó aó-s dialektus:

– Maari te, hocca ide azt a kaszaat, havvaagom meg szamaar derekaat, mind leraagja ezt a fiatal hajtaast!

– Szépen viszem én azt oda magaanak! – felel Mari jó újvárosiasan. Az ősi, fekete guba, piros hajtóka, mely a hunoktól való leszármazást bizonyítja (a magyar törzsek, mint a megyeri, Árpádé, ma is fehér gubát vesznek), kiveszőfélben van; selyemharisnyát hordoznak a kofák. Vasárnap délután lévén, a kocsma előtt folyt a tradíciós játék, de a cigány a Kis pofám!-at húzta, s a leányok bosztont és tangót táncoltak. A villamos-végállomásnál, ahol már a falu is végződik, s ahol gigantikus szanatórium épült legújabban, idült alkoholisták számára, egy elkésett, kövér pancamárit tessékelt éppen le a kalauz:

– Szálljon le, néni, nem látja, hogy itt a végállomás?

A túlbuzgó néni, aki nagy pénzéhségében vasárnap is bevitte fölhígított tejét a városba, nyakába kötött ormótlan bugyrával s az elül lógó nagy tejeskannával nehézkesen kászolódva le a lépcsőkön, hamisítatlan újvárosi szóviccel felelt:

– Nem szaallok én, hogy szaallnék? nem vagyok én madaar… Szaalljon az újvaarosi polgaarmester…

Egy banya söpörte a veszteglő villanyost: a kalauz tréfásan udvarolt neki, miközben a parasztkölyköket hessegette onnan. Egy pimasz letolta nadrágját, úgy mutatta naptól nem barnított részét. Egy nagyobb suhanc egy lányt szólított meg:

– Maari te, mit csinaal a rakoncai bíró? – A lány tudta a viccet, milyen bika és basa Rakonca bírája, s nem restellte megelőzni a durvaságot:

– B… az anyaadat!

Valami művész ült messzebb az erdő felé, nagy állvánnyal, ládákkal, s festette az erdőt. Idébb bérház épült, Rakonca legelső bérháza, két emelet, nagy, modern ablakok. Kerbolt az erdő felé fordult, letaposott füvön, üres sörösüvegek, szardíniásdobozok, zsíros, gyűrött papirosok között. Jobbra a gróf Rátóti uradalmi épületei kezdődtek. Itt is messze már a régi, patriarchális kor, mikor az öreg gróf igazságban és rendben tartotta a vagyont: s a nem egészen tisztakezű jószágigazgatót béresekkel rakatta ki az országútra. Ma már nem megy úgy, s tele is van panamahírrel a gazdaság. Az új gróf szocialista vezérekkel tárgyal, és modern politikát csinál… Aközben gyár épül a grófi birtokon is, a Hirschfeld-érdekeltség részvételével. Bizonyos – a következményekből meg lehet ezt állapítani –, hogy Kerboltot két dolog foglalkoztatta ezen a nagy lelkiismeret-vizsgáló sétáján: mert nem felelős-e mindezért, amit lát? A Madár János politikájáért, melynek nagyszerű és ellenszenves hatásait mindenütt érezhette? És ha a kártyavár összeomlik – nem felelős-e ő azért is? Mert oda állt, ahova nem való, s ha azt tette, amit karaktere súgott, vétenie kellett az ellen, amit helyzete parancsolt. Hirschfeldre kellett gondolnia, az ellenségére… De nagyobb ellensége volt: a genius loci,41 aki a Hirschfeldeket szülte. Madár legalább következetes önmagához. Míg ő már létével s ittlétével tragikus. S ha Hirschfeld is elejti most Madárt, felelőssége kiélesedik – gondolhatta. (Bizonyos, hogy Szulimán délelőtti megjelenése nagy benyomást tett rá.) Mily alternatíva! mert ebben az esetben lelke parancsa volt cserben nem hagyni barátját. S akkor mikkel kell megalkudnia! miknek a fedezője lesz! Élete végső büszkesége megtörik. Egy frázis maradt, s már tudta, hogy szalmaszál. Ilyenféle gondolatok vihették vissza estefelé Újvárosba, a Hersei-féle fáklyásmenethez, ahova állítólag a Hirschfeld-gyár „éljenautomatái” is kirendelve voltak.

Csakugyan, már öt óra tájban sorba álltak a gyár udvarán a munkások. Farkas mérnök kirendelte az alkalmazottakat. Mind vasárnaposan kiöltözve jöttek: vörös kezek, melyek rolnis mandzsettákból kandikáltak ki; gyűrűk sötétkék zakó, stráfos nadrág. Gyöngyházimitációs mandzsettagomb. Csendesek voltak és komolyak: a forradalom hangulata volt ez, melynek előíze e félhomályos lelkek mindennapi csemegéje. Nem csináltak ők lármát, mint az urak. Hersei, akinek tisztelegni mentek, nem volt közelebb szívükhöz, mint Madár, akit abcúgoltak. De ösztönük súgta, felhasználni minden alkalmat, ahol rontani és buktatni kell.

– Ebben a rohadt kapitalista világrendben. Büdös itt minden. Pusztuljanak a panamások! Fel kéne gyújtani az egész városházát.

– Egyszer már úgyis fölégettük – szívta foga közt egy kurta pipás, vészjósló emberke.

– Ne mondja! – nógatta egy a többségből, akiket a világ négy tájáról szívott ide az életnek ez a szennyes új örvénye, Újváros, hogy soha többé meg ne nyughassanak. A kurtapipásban fölvillant a régi kép: már gyűltek egyszer így… Hideg téli reggel a régi, sárga városháza előtt kucsmában, bekecsben álltak a választók, s zúgott az üvöltés: „Le Madár Jánossal!” És Babay főbíró összegezte: „Mivel más nevet nem hallok, egyhangúlag…”

– Nézze, elvtárs, én nem mondom, hogy nem volt disznóság – magyarázta egy fiatal munkás. – De nem személyről van itt szó, hanem a rendszerről: azt hiszi, ha mást választanak meg, jobb lett volna?

Szulimán, aki csoportról csoportra járt, helyeselt ennek.

– Azt mondják, hogy Kerbolt tanácsos…

– Ugyan, elvtárs, aki egyszer abban a kapitalista légkörben ül… Hálát adok a sorsnak, hogy nem születtem a kizsákmányolók kasztjában.

Farkas mérnök kérette Szulimánt. Szulimán vezérnek érezte magát, holott csak egy szál gyufa volt, mellyel (kissé veszélyes) dinamitot vettek használatba. Ez a hadsereg zsibongva várt soká. Farkas átment az öreg Hirschfeldhez, „Ármin úrhoz”, ahogy itt nevezték. Az még az irodában dolgozott öt óra után is, egész reggeltől. Puritán létére egy tál aludttejből állt a lunch-e, ebédelni csak fél hatkor szoktak francia módon. Maga az iroda is puritán volt, tömpe vaskályha, kimustrált, régi íróasztal, a telefon alatt a falra irkált számok; Ármin úr éppen a kagylót tartotta füléhez.

– Nekem nincs vasárnap – szokta mondani. – A munkásaim szórakozhatnak, de nekem dolgoznom kell.

Farkas mérnök megállt, és tisztelettel várt.

26. §. MELYBEN AZ EPOPEIÁHOZ SZÜKSÉGES OLÜMPOSZI TANÁCSKOZÁS FOGLALTATIK

– Azonnal, mérnök úr!… Halló… Újvárosi Villanyosművek?… Rubinek úr?… Kérem… Az én tanácsom az, hogy tessék mindenben a szabályok szerint eljárni… Igen… Igen… Én is sajnálom… Úgysem tarthat soká… Nem… Nem lehet… Majd valahogy csak lesz… Ajánlom magamat…

Ármin úr szembefordult a mérnökkel. Óriás, széles vállú öregúr volt, már nagysága által fölényben mindenkivel; egyébként lekötelezően kedves a beszédben, bizonyos bonhómiával, mely jól illett keleti típusához. Szemeiben okosság s jóság ült. Lehetetlen volt szavában kétkedni: mindenki ösztönszerűen hitt neki. Öltözete gondos volt s elegáns, ami kétszeresen feltűnt ebben a szinte mesterkélten egyszerű környezetben.

– A mérnök úr tudja, hogy én liberális ember vagyok. Én a munkásaim politikai véleménynyilvánítását semmi irányban sem szeretném korlátozni. Tessék szabad folyásra bízni a dolgokat… Kérem, hiszen igaz, a tüntetés az én fiamnak szól: de másrészt mindenki ismeri az én politikai nézeteimet, melyek egyáltalán nem fedik a fiam állásfoglalását, így abban a szerencsés helyzetben vagyok, hogy engedhetem teljesülni a kívánságukat, anélkül hogy bármely oldalról részrehajlással vádoljanak… Sietnem kell, vár a família. Várnak a vendégek. Ez is kötelesség. No, kedves mérnök úr, látom, akar valamit mondani.

– Az íróasztali telefon – mondta a mérnök mosolyogva.

– Hagyjuk azt, mérnök úr, nem árt közbe egy kicsit álldogálni. Elég a kényelemből a pesti bürómban. Itt csak maradjon minden, mint azelőtt. Mi öregek szeretjük, ha a dolgok régiben maradnak. Hogy is mondja Goethe: Oh süsse Jugendzeit!42

A diner^43 vendégei már négy órától kezdve gyülekeztek. Takács Juci érkezett elsőnek, suhogó és merész ruhájában. A háziasszony kissé váratott magára, mert kisebb leányával, a tizenhat esztendős Mauddal együtt pártfogoltjai közt volt elfoglalva. Hirschfeldné jótékonyságát mindenki ismerte. Negyven embert etetett naponta magánál, s ez az ebéd egy kissé későn volt, három óra tájban, mert előzőleg a nemes szívű hölgy a zsidó népkonyhán gyakorolt személyes felügyeletet, melyet egymaga tartott fenn, s ahol nyolcszáz ebédet osztottak ki. A primadonna ráért körülnézni a tágas teremben. Soká szemlélte László Fülöp képét, mely a háziasszonyt fiatalabb korában ábrázolta: de nem annyira a kép művészi kvalitásai érdekelték, mint inkább az ábrázolt hölgy alakja, testi előnyei és toalettje. A művészi értékű miniatűröket, melyek dúsan borították a falakat, „biedermeier” néven könyvelte el. A Buddha-szobrot, mely a dívány fölött emelte égnek tenyereit, csúnyának találta, a dús hímzésű ódon miseruhákat, melyek a nagy fotelok hátát takaró gyanánt borították, kissé kopottaknak. Annál jobban imponált neki a gyönyörű, nagy, nyílt márványkandalló, mely csakugyan messziről látszott, hogy sok pénzbe került. Igen, mindenekfölött imponált a sok pénz; s egy ily ebéd a gazdagság és pompa légkörében életének nagy eseménye volt.

Végre megjelent a háziasszony, ősz, keleti matróna, még mindig szép, nemes vonásokkal. Nyájasan s mindjárt tegezve üdvözölte a vendég nőt, aki a nyert familiaritást sietett kiélvezni a kislánnyal szemben. Maud másliba font hajjal, nagy, okos szemekkel, illedelmesen és hallgatagon ült ott, s tartózkodóan válaszolt a kérdésekre.

– Milyen meseszép dolgaitok vannak! – mondta a művésznő az irigység hangsúlyával, s a társalgás témája a szoba műdarabjai felé fordult. Maud fölényesen állapította meg magában, hogy a híres énekesnők müérzéke s tanultsága gyakran igen csekély. Több ízben összenézett anyjával, akinek szemeiből kiolvasta a leckét, hogy műveltségbeli fölényüket egyetlen mosollyal sem szabad észrevétetniök. Gyakorlati lecke volt ez az úri diszkrécióból és illemből. Közben megérkezett Alice is, a nagyobbik leány, nagy sportlady, most is a lovaglástól kipirult arccal. Jöttek a vendégek is. Karcsa Ferus ezúttal nem az impresszárióval jelent meg, hanem Ketykó Máté plébánossal, aki neki atyai barátja volt: a muzsikális hajlamú pap iskoláztatta ki – mondják, az egyház pénzén – a csodagyermeket! Karcsa Ferus, a világhírű művész pózos allűrjével hálás volt iránta, s szeretett vele mutatkozni. A pap jó háttér volt a dekadens ifjúnak. Ketykót a zsidók tették plébánossá. Szabadelvű ember volt, állítólag szabadkőműves. Egyébként kedves, szeretetre méltó világfi, igazi franciás abbé, mindig cukorkák voltak a zsebében, udvarolt a nőknek; nagyon sokat költött, üzleteket csinált.

Hirschfelddel majdnem egyidejűleg érkezett meg Czukori, az államtitkár, a család belső barátja, aki szintén újvárosi származás volt, Zucker rabbi fia. Átvonultak az ebédlőbe, s elhelyezkedtek a selyempárnás, keskeny, magas, gótikus támlájú székeken.

– Mi újság Újvároson? – kérdezte Czukori. – Hallom, hogy a polgármester az obstrukció ellen szavazott.

– Nagy hiba volt tőle – felelte Hirschfeld, a levesét kanalazva.

– Mi az, hogy nagy hiba? Bizonyára tudja, miért tette.

– Tudja ám, kedves államtitkár uram! Úgy van az, ahogy mi zsidók szoktuk egymás közt mondani: mit kívánjon az ember tőle, ő is csak egy gajus!44

Nevettek.

– No, nem neheztel a plébános úr – folytatta a gyáros. – Ez nem akar Beleidigung^45 lenni: das hab’ ich gesagt auch von Tisza^46 – fordult Czukorihoz. – Der ist doch ein grosser Mann.47

– Richtig, igaza van – kommentálta az államtitkár. – Újvárosra talán egy zsidó volna jó polgármesternek. Zsidó ész kell hozzá.

Ketykó nevetett legjobban.

– Hát, amit egy gaj tehet, azt talán Madár is megteszi – mondotta azután. – Hisz amit ő csinált ebből a városból, az valóságos boszorkányság. A kvalitásai tagadhatatlanok. – Ketykó sok szállal volt érdekelve a polgármester terveiben és vállalataiban, s ki szerette volna puhatolni Hirschfeld állásfoglalását.

– No, no, nem mondom – felelte a gyáros. – Ich schätze ihn hoch.48 Lábra fog ő állni akárhol. De, mint a vers mondja: Andres Städtchen, andres Mädchen!49 Itt egy vízözön marad utána. Gágognak a ludak: auch mein Sohn^50 – tette hozzá, Czukori felé, kedélyesen.

Ketykó arca akaratlan elborult.

– Ha a kormánypártiak melléje állnának… – kezdte próbálgatva.

– Én nem állhatok mellé – fakadt ki Hirschfeld nyers őszinteséggel. – Ich kann’s ja nicht.51 Úgyis eleget kiabálják: Panama! Panama! Politika! Politika! Mindenki azt mondaná, hogy megvettem a szavazatát. Ich kaufe nichts derlei.52

– Ahá, hát ezért volt hiba – nevetett Czukori.

– Aber… das ziemt nicht,53 politikáról beszélni, mikor művészek ülnek az asztalnál. – Hirschfeld egy önkénytelen fejedelmi gesztussal adta tudtul, hogy a cercle^54 e tárgyból véget ért. – Nem kívánhatjuk az én fiatal muzsikus barátomtól, hogy az újvárosi polgármester érdekelje…

– Miért ne? – raccsolt a Karcsa Ferus előkelő, nyújtott hangú leereszkedése. – Reám rendkívül kedvező benyomást tett…

– Ó, aki már a walesi herceg előtt is hegedült! – Maud égő szemekkel nézte az ifjú muzsikust. A társalgás a walesi herceg és más nagy személyiségek felé fordult. Ez a téma familiáris témával érintkezett, s Czukori anekdotákat beszélt el a kóbori Steinerek proccságáról, akik zsúrjaikon „főleg püspököket” szeretnek vendégül látni. Hirschfeld mosolygott, bizonyára ugyanavval a mosollyal, amellyel kóbori Steineréknál is mosolyognak, ha a Hirschfeldék proccságáról hallanak anekdotákat. A valóságban egyikük sem volt „procc”; hacsak a műveltség és szép dolgok iránti őszinte áhítat s a nélkülözött tradíciók s nehezen elért társadalmi emelkedettség igaz megbecsülése nem proccság. Hirschfeldben mindenesetre megvolt az őszsidó egyszerűsége és kedélyessége, mely semmi pompában s úri környezetben sem tagadta meg magát, s nem szégyenkezett magáért.

– Oh, das köstliche Tier!55 – mondta, mikor a sült liba az asztalra került, csak úgy, mint ahogy a nagyapja mondhatta valaha.

– Papa jókedvében van – jegyezte meg Alice kissé gúnyos árnyalattal. A fiatalok közt a nagy zeneszerzőkről folyt a társalgás s a legújabb zenei kísérletekről. A Hirschfeld lányok többet tudtak erről, mint a hegedűs és az énekesnő. Karcsa Ferus iparkodott fölényes maradni – ezt meg ezt itt meg itt játszotta, Párizsban, New Yorkban, s ez bő anyag volt önérzetének – de Takács Juci egyik bévue-t^56 a másik után követte el. A feketénél az államtitkár félrevonta gyáros barátját. Arról volt szó, micsoda anyagi és üzleti következményekkel járhat a Madár János bukása. Rendszerváltozást jelent-e ez? Czukori és családja is, újvárosi létére sokféleképpen volt érdekelve. A gyáros tanácsokat adott, jóakarattal és őszintén.

– Kérem, aki homokra épít, számoljon vele, hogy ledől a háza. Azért nem kell hinni, hogy most már vége mindennek. Az sohsem árt, ha a homok között kövek vannak. Legtöbben csak a házat veszik számba; mi üzletemberek megbecsüljük a matériát is…

– Bizony – mondta aztán, likőrt töltve a Karcsa Ferus poharába –, boldog művész, akinek sohse fáj a feje. Dieser junge Mann ahnt nicht, wie er zu beneiden ist.57 Nem törődik semmivel, csak szép és hoch^58 dolgokkal foglalkozik. Hogy is mondja az a latin poéta?

– Procul negotiis^59 – felelt az államtitkár mosolyogva, mert Hirschfeldnek kedves idézete volt ez, de mindig helyette kellett kimondani.

– Igen, igen. Ha tehetném, én is a művészetnek és tudománynak élnék. Anch’ io sono pittore.60 – És egy ébenfa könyvszekrényhez vezette a fiatal hegedűművészt, melynek üvegei mögött egyforma chagrinkötésű,61 pazar kötetek sorakoztak. – Magát bizonyosan érdekelni fogja. Ebből csak negyven példány jelent meg mindössze – magyarázta. – Ez az egyik. Ez a legkomplettebb Goethe. – Karcsa Ferus teljes közönnyel hallgatta.

De Ketykó plébános megpróbálta visszaterelni a szót az előbbi témára.

– Talán az egész válság, a városi ügyekben értem, redukálható egy személyváltozásra.

– Alig hinném – felelte Czukori. – A Caesarok pótolhatatlanok. Ami a Madár János kezében arany, az más közönséges halandó kezében csak üres papír volna. Nekem volt dolgom Újváros pénzügyeivel, van fogalmam róla.

– Engedje meg, államtitkár úr, hogy jó jezsuita módon feleljek – kezdte a liberális pap. – A Caesar maradhat, menjen a kancellár. Minden Caesar mellett áll egy Prügelknabe.62 Kérem, én nem mindenben vagyok Tisza híve, de amit ez az ellenzék csinál, az féktelenség és tekintélyrombolás. Nem csoda aztán, ha még a papok is, kérem, oly izgatásokra ragadtatják magukat, mint az én Kercz káplánom, aki a Néplap-ot írja. Újvároson jó talaja van az ilyesminek, jobb, mint tán gondolják. Én pap vagyok, kérem, de épp azért híve a krisztusi türelemnek és ellensége minden fanatizmusnak. Kell, hogy ellensége legyek az obstrukciónak is, mely felkorbácsolja a fanatizmust; s ez Újvároson, e különben is nyugtalan elemek közt, kétszerte veszélyes. Azért én azt mondom: most, mikor az újvárosi polgármester nyíltan fellépett az obstrukció ellen, talán ideje volna Újváros igazgatását oly irányban reformálni, mely ellentéte annak a fanatikus és szónokló ellenzékieskedésnek, amiben eddig minden városi politika kimerült. Akkor pedig nem Madár Jánosnak kell távozni, hanem annak, aki Újvároson mindig az ellenzéki politika fő exponense volt.

– Azt a derék Kerboltot gondolja? – kérdezte Czukori.

– Kérem, nekem nem a személy ellen van kifogásom. De, hogy megint a jezsuiták elvét idézzem, akiknek néha nagyon igazuk volt, inkább a személyt áldozom föl, mint a salus rei publicae-t.63 Ha az a személy mégoly tiszteletre méltó is különben. Egyébként a Kerbolt személye nem mindenkinek rokonszenves. Hisz Ármin bácsi sem éppen jó viszonyban volt vele. Azt hiszem, nem csalódom, mikor azt mondom, hogy szívesebben látná Madár Jánost Kerbolt nélkül, mint Kerbolttal.

– Miért, kérem? – Hirschfeld szeme ugrott, és szakállas arca eltorzult, mint gyakran az élénk beszéd közben. – Én nem haragszom arra az úrra. Sőt senki sem becsüli őt többre, mint épp én. Akkor tanultam meg őt becsülni, mikor egyszer formálisan kiutasított a szobájából. Ne tessék nevetni, kérem. Er hatte doch vollkommen Recht:64 valami engedély ügyében jártam nála, amire szükségem volt, nem akarom magukat untatni vele. Egy gaj talán provokálta volna. Én beláttam, hogy igaza van.

Még jobban nevettek.

– Aber ich sagte zu mir^65 – folytatta az öreg gyáros: – No ez derék ember! de hát kinek használ? Magának, kérem, csak árthatott vele, és nekem is ártott, és nem használt senkinek. Wozu?66 Ha az engedélyt megadta volna, száz meg száz embernek használ vele, mert az én elvem kérem: leben und leben lassen!67 Egy olyan vállalatról volt akkor szó, kérem, amiből sok száz ember nyert volna kenyeret, és a város óriási hasznot; akkor, kérem, én és Újváros: das war eins.68 No, gondoltam, te nem használsz nekem, és magadnak is csak ártasz itt, barátom! Én akkor még küzdő ember voltam; én tisztelem, kérem, az elveket, ich verehre die Principien,69 de nekem először is magamról és a családomról kellett gondoskodni. Gondoltam, csak veszekedjetek és szónokoljatok! Én majd építek és gyűjtök! És igazam lett. Nüná, nem lett igazam…

Kimondhatatlan közvetlenség és Tüchtigkeit^70 áradt az erős öreg szavaiból. A self-made man-ek^71 büszkesége dagasztotta széles mellkasát. Talán ezek a gajusok megcsinálták volna, amit ő csinált – nélküle? Pedig azt meg kellett csinálni. Ártott ő valakinek? Még Kerboltnak is használt, akit megbuktatott.

– Talán jól érezte magát Újvároson? Ahogy ő itt jól érezte magát! Ich kenne ihn.72 Az ilyen emberek csak falun boldogok. Menj falura! – gondoltam. Egypár boldog esztendőt köszönhet nekem.

Megint nevettek.

– Kérem, mondhatnám, hogy nem én buktattam meg, hanem a városi tanács: de én őszintén beszélek. Ma? Ma nem teszek semmit, tu’ nichts^73 – mert semmi közöm hozzá. Ma már nem árt nekem. Kérem, én nem vagyok gondviselés, én csak magamat védem. Csak annyit mondok, főtisztelendő úr: ha Kerbolt nincsen itt, az Madár Jánosnak nem használ, hanem árt. Tudja ő, mért kellett neki Kerbolt – das weiss er schon!74 Mondok erre egy anekdotát. Mikor a zsidó átvette a régi kocsmát: a kocsma jól ment tovább, senki se mondta, hogy a bora hamis. De egyszer azt gondolta magában: Mit fityegjen a cégéren az elődöm neve? És ráfestette a magáét: Kohn Náthán. Ettől fogva mindenki tudta, hogy hamis bort mér. Hát vannak emberek, akik cégérnek születtek. Nem jó levenni a régi cégért.

Ebben a pillanatban Alice, aki a biedermeier ablakmélyedésben csevegett Karcsa Ferussal, megszólalt:

– A polgármester kocsija állt meg a ház előtt.

Egy pillanatnyi csönd támadt, aztán a férfiak egymásra nevettek:

– Na, talán meg vagyunk ijedve!

– Angyal szállt át a szobán – mondta Maud.

Madár János a régi kedélyességgel és grandezzával jött, s csókolt kezet a háziasszonynak, mint megszokott vendég. Hirschfelddel meleg kézszorításban üdvözölték egymást.

– Friss feketét! – súgta Hirschfeldné az inasnak, míg a gyáros valódi havannát bontott ki, a puritán emberek kissé lenéző gesztusával, mert ő csak kurtát szívott.

– Ó, Ármin bácsi mosolyog rajtam, hogy szeretem a jót – mondta Madár János. – De higgyék el, a szegény Bürgermeister^75 megérdemel néha egy szép szivart! Milyen kedves ebben a művelt és intim környezetben megpihenni végre, nagy művészek és derék emberek, jó barátok között! Bizony mondom, hogy menekültem ide!

– Még vasárnap is el van foglalva? Akár az én uram – szólt Hirschfeldné.

– Ó, Ármin bácsit irigylem, rendes és szolid üzleti munkát szívesen végeznék magam is; de tessék elhinni, nincs kevésbé szolid üzlet a világon, mint egy város igazgatása.

Ez nagy hatást keltett.

– Most Pestről jövök – folytatta a polgármester –, fáradtan, mert éjjel dolgoztam, nappal nem jutok rá. S ahelyett hogy nyugodhatnék, egy fél óra múlva ott kell lennem rendőri fedezettel a Duna-parti bérkocsiállomásnál, mert egy zsaroló levelet kaptam…

– Ugyan!

– Itt és itt tegyek le estig pénzt, másként bizonyos kellemetlen iratok: No, egy polgármesternek mindig vannak kellemetlen iratai, pláne Újvároson! – Ezen is mulattak. – Épp jókor: az újságok mostanában úgyis nagyon szeretnének valamit ellenem, hát szerezzük meg nekik ezt az örömet! Én szívélyes viszonyt tartok az ellenzéki sajtóval: kölcsönösen szolgálatot teszünk egymásnak. Ilyen ez az én mesterségem: abbul élek, hogy szidnak.

– Akkor ma meg lehetett elégedve – szólt az államtitkár. – Láttam a lapokat: valóságos campagne.

– Az is mire volt jó? Panama! panama! kiabálják. A villanytársaság azt hiszi, illik bizalmatlan lenni: rám küldi a hátralékos számlát, avval a fenyegetéssel, hogy megtagadja az áramszolgáltatást…

– Hát igaz, hogy ma este nem égnek a lámpák? – vágott közbe Takács Juci.

– Én is hallottam a fiamtól – felelt kedélyesen a polgármester. – Könnyen meglehet, mert én nem fizettem. Nem is ártana Újvárosnak egy kis sötétség. Hadd bújjanak elő a sötétben ólálkodók. Soha jobbkor. Az éjjel betörtek Bátoréknál, ma meg én kapom ezt a levelet… Látják, a szegény podestának^76 rendőri gondjai is vannak. Minthogy itt jasszkörök, amint látom, nincsenek képviselve – mondta, és tréfásan körülnézett –, elárulhatom, hogy nagy razzia lesz. Erre jó a sötétség s a campagne.

– Kár, hogy az én Kossuth-zászlós fiam beleokvetetlenkedik ebbe a sötétségbe!

– Kár! – Madár meglepetve nézett Hirschfeldre, aki a legártatlanabb kedélyességgel mondta ezt, és jónak látta vele nevetni. – No, nem olyan veszedelmes. Ő igazán megérdemli az ünneplést, és én nem sajnálom tőle a fáklyákat, még akkor sem, ha azok engem akarnak egy kicsit megpörkölni. Nekem igazán vastag bőröm van. Én csak örülhetek, ha a képviselőnk részt kér a város ügyeiben. Azt hallom sokaktól: buknom kell! Ha tudnák ezek, mennyire szeretnék én már bukni. Mondják, aki a halált kívánja, az sebezhetetlen. Csakhogy még nem halhatok, mert noblesse oblige:77 a vastag bőr kötelez. Feladatok várnak, amiket vékonyabb bőrrel nem lehetne megcsinálni. Képzeljék el az én kedves barátomat, Kerbolt Gyulát, az ő érzékenységével…

– Ugyanaz, amit előbb Ármin bácsi mondott – szólt közbe Ketykó plébános.

– Azért említem, mert ez izgat most legjobban. Imént beszéltem a feleségével. Kerbolt – aki sohasem étkezett házon kívül – ma ebéd előtt puskával a vállán elment hazulról, és nem látták azóta. Hozzá kell tennem, hogy egész éjjel valami rosszhírű csapszékben ült, mint egy megzavarodott öngyilkosjelölt. A szegény asszony odáig van. A dolgot az teszi súlyossá, hogy Kerbolt melankóliája az utóbbi napokban feltűnően fokozódott, s ma reggel az újságokban velem együtt őt is heves támadások érték, legérzékenyebb pontját, a becsületét érintve. Én megpróbáltam kibeszélni az asszony fejéből az aggodalmat, de bizony magam is aggódom.

– Hisz ez borzasztó! A szegény ember! – kiáltott Hirschfeldné.

– Mindebből csak az a tanulság, hogy mennyire fontos a vastag bőr. Legalább annak a számára, aki mögött nem áll egy nagy és feddhetetlenül szerzett vagyon. Ebben a városban csak egy embert ismerek, aki megengedheti magának, hogy tiszta kézzel és puritán kényességgel belenyúljon az ügyekbe: és ez Ármin bácsi. Ő azt bizonyára meg is teszi…

A gyáros nemet intett a fejével.

– Éppen most akarok visszavonulni. Részt kér helyettem a fiam – tette hozzá mosolyogva.

Madár ismét meglepetten nézett fel. Hirschfeld visszavonul a városi ügyektől? Ez annyit jelent, hogy őt sorsára bízza. Hisz azért jött ide, hogy ezt megtudja: az igazat megvallva, mégis váratlan érte. Készakarva hozta szóba imént a ma esti sötétség hírét, remélve, hogy a gyáros megcáfolja (tudta, hogy a Társaság hozzáfordul döntés előtt, s végeredményben az ő tanácsa lesz döntő). Ehelyett a Hersei-féle fáklyászenére való célzást kapta; most meg Hirschfeld kijelenti, hogy visszavonul a városi ügyektől! Bizonyos, az öreg nem tekinti többé üzletnek az ő rezsimjét támogatni; de mért? Mindenesetre a polgármester jónak gondolta a dolog politikai oldalát puhatolni: ezen a részen erősnek érezte magát, tegnapi szavazata után.

– Őszintén szólva – kezdte –, nem tartom előnyös cserének a városra nézve. Nem mintha nem becsülném sokra az én képviselő barátom kitűnő képességeit. Mert barátok vagyunk, ha a politika el is választ. Lehet, hogy neki van igaza, s én tévedtem, mikor az obstrukció ellen szavaztam – országos szempontból. Egy azonban bizonyos: ha itt Újvároson létesítené valaki azt a parlamentáris szabadságot, amit az obstrukció jelent: itt többé semmit sem lehetne csinálni! Itt minden megakadna. Entre nous,78 valljuk be: van itt oly tiszta ügy, hogy jogosan bele ne lehetne akármikor akaszkodni? Ennek nem mi vagy ti vagyunk az okai, nem egy ember vagy párt, hanem a város természetrajza. Sárra építkeztünk; és kérem, ismerni kell az újvárosi pszichét! Nincs itt egyetlenegy ember, aki ne volna hajlandó magára dönteni a házat, tisztán antipátiából a sár iránt, vagyis inkább azon speciális sár iránt, amelyet nem ő rakott. Nincs itt senki, aki hajlandó volna befogni a száját bármily ügy érdekében. Jerikó ez: szájkosár kell a trombitákra. Lehet, hogy Magyarországra nem veszély az obstrukció: Újvárosra mindenesetre az lenne. Én ugyan azt hiszem, az egész modern Magyarország egy kicsit – Újváros.

– Ebben sok igaz van – szólt az államtitkár.

– De nem gondolja a polgármester úr – szólalt meg most egy sima képű, nagyon elegánsan öltözött, fiatal úr, kóbori Steiner György, aki feketekávéra érkezett, s a család mindennapos vendége volt –, hogy a gyakorlat úgysem fedheti az elméletet: hogy például Hersei Karcsi se venné a levest a szájába olyan forrón, ahogy főzi?

– Ó, ő megtenné – mosolygott az államtitkár. – Ő egy forró fiú.

– Csakhogy az ő privát nézetei már nagyon túl vannak a függetlenségi politikán.

– Igen, éppen ez az – szólt a polgármester. – Az én Hersei Károly barátom egy nagy műveltségű, igazi modern látókörű ember, széles olvasottsággal, ami ritkaság a politikusaink közt; kérem, a szociológiában jártas ez az ember, ismeri a legújabb elméleteket, senki sem tudja ezt jobban értékelni nálam. Nagy és mély eszmék azok, hatalmas rugói a haladásnak – a külföldön, kérem, ahol lassú gazdasági és erkölcsi fejlődés gyökereiből nőttek ki. De, kérem, ha egyszer az újvárosi csibész gondolatkörébe kerülnek ezek az eszmék, ki számítja ki, hogy mi lesz akkor? A függetlenségi párt hajlandó a szocialistákkal szövetkezni, és kérem, talán helyesen: sehol sem hiányzik annyira az a bizonyos szociális olajcsöpp, mint Magyarországon. De Újváros egy káosz, egy forrongó tömeg, melynek vegyi összetétele is ismeretlen; minden erkölcsi támaszték, minden korlátozó és konzerváló érdek hiányzik itt, ahol az emberek úgy élnek, mintha kártyán élnének. Itt semmi sem fog megállni félúton. Ha Magyarországon valaha forradalom lesz, amire hál’ isten semmi kilátás, Újváros bizonnyal elüljár…

– De pardon, polgármester úr – szólt most közbe a kóbori Steiner fiú, intelligens fejét fölemelve. – Ha ez a város, amint méltóztatott lefesteni, ilyen abszolút anyagi és erkölcsi konzisztencia nélkül való, nem volna-e éppen egy forradalmi megrázkódtatásra szükség, hogy ezt a konzisztenciát megadja? Új eszmékkel, a vagyon új eloszlásával… Az életnek és ideológiának, hogy úgy mondjam, vallásos karakterű egységesítésével?

– Mindenesetre veszélyes kísérlet lenne – mondta az államtitkár.

– Ha a mai állapot valóban annyira züllött, akkor a változás csak jobbat hozhat. És én azt hiszem, ez így is van, nemcsak Újvároson, hanem az egész Magyarországon. Itt, kérem, ami modern, az ingatag, gyökértelen és bizonytalan, ami pedig régi, az elavult és káros. Nem gondolnám, hogy a forradalom olyan távol van tőlünk, mint a polgármester úr képzeli. A lelkek nyugtalanok. Az európai változásnak egyetlen áramlata kell csak, s benne vagyunk az első sodorban.

– Ó – kiáltott föl a hallgatag Maud, fölcsillanó szemmel –, már csak látnám!

– Hogyan, szeretné? – kérdezte Karcsa Ferus. – Milyen lány! – gondolta magában.

– Isten őrizz! – mondta Takács Juci. – Én meghalnék a rémülettől.

– Én külföldre mennék – mondta Karcsa Ferus.

– Én itt maradnék – mondta Hirschfeld Alice. – Szerepet vállalnék a forradalomban. Az egy nekem való sport lenne: nem riadnék vissza semmitől.

– Vigyázzon, Alice! – fenyegette meg ujjával a kóbori Steiner fiú.

– Nem tudja, hogy a forradalmi vágynak freudi alapjai vannak? Egy freudista orvos könyvet is írt erről.

– Sohasem tagadtam, hogy vannak bennem freudi vonások.

– Ez az oka talán – folytatta a Steiner fiú, nem is figyelve e megjegyzésre –, hogy a mi zsidóságunk mindenütt a fő forradalmi elem. Az egész zsidó faj freudi jelenség, és ha forradalom lesz ma valahol, az a zsidók forradalma lesz.

– Mit szól ezekhez, plébános úr? – kérdezte Czukori, véletlenül rápillantva Ketykóra.

– Én nem vagyok ellensége az új eszméknek, és bízom benne, hogy Krisztus egyháza megtalálja helyét az új világrendben is – felelt a plébános.

– Csakhogy – szólalt meg a polgármester – Újvárosban a forradalom aligha túl nem áradna a zsidók forradalmán. Az urak elfelejtik, hogy actio reactionem parit,79 és itt kérem, ebben a káoszban a reakció együtt készülődik az akcióval. Én, kérem, mosolygok az öreg Tőkéssy antiszemitizmusán, aki a dzsentritípust fokozza újvárosi arányokig: az csak játék, és nem veszedelmes. De megvallom, nem tudok mosolyogni, mikor azt látom, amit most láttam, idejövet. A katolikus templom előtt tolongott a tömeg, verekedtek az ajtóban, mert Kercz káplán úr fog ma este prédikálni. Ez, kérem, plébános úr, nem a vallásosság fellendülését jelenti. Én hallottam Kercz urat beszélni, és olvasom a lapját: mondhatom, hogy a legvadabb szocialista agitáció nem oly durva és nem oly lázító, mint ez az antiszemita izgatás. Újvároson úgyis nagy hajlam van bizonyos csibészantiszemitizmusra, mely nem sokat különbözik a szocializmustól. Azért merem ezeket említeni a plébános úr előtt, mert tudom, hogy nem azonosítja magát velük. Ha ez a mozgalom is megszerveződik, és a két ellentétes izgatás, melyeknek gyökerük és hangulati alapjuk közös, egymást kiváltva és erősítve kitörhet egyszer: oly rázkódtatás állhat be, mely minden egyensúlyt mélyében rendít meg, s a dolgozó emberek vagyonát és munkáját komolyan fenyegeti.

– Kérem – mondta Hirschfeld, érezve, hogy az utolsó szavak feléje vannak irányozva –, nem félünk mi az ilyenektől. Mi az, hogy megrendül az egyensúly? Az én üzleti számláimat és költségvetéseimet még egypár sztrájk vagy egy kis antiszemitizmus meg nem rendíti. Kérem, ezek egymást ütik, és hozzánk fognak fordulni fegyverekért. Miattam akár verjék agyon egymást. Katasztrófa? Kérem, minden a tőkeerőnktől függ. Egy robbanás nagyobb katasztrófa. Az üzlet elkönyveli, és megy tovább.

Kemény, öreg feje szinte fenséges biztonságra vallott: egy élet hasznos munkáján álló biztonságra. A dolgozó nem fél semmitől!

– Ebből látszik – nevetett a polgármester –, hogy egy város mennyivel kevésbé szolid üzlet.

Az utcán zaj támadt.

– Éljen a nemzetközi!… világot megváltó!… szociál!… demokrácia! – hangzott fel egyszerre egy mély zengésű, érces hang az ablakok mögül, a gyár felől. Alice és a Steiner fiú a biedermeier fülkébe siettek, és kitárták az üvegtáblát.

– Mi az? – kérdezte Karcsa Ferus.

– Ó… a fáklyászene! – felelt Maud, fölbiggyesztve ajkát.

– Hány óra? Hisz akkor nekem szaladnom kell! – a polgármester már csókolta is a háziasszony kezét.

– Maradjon még, polgármester úr! Karcsa Ferus elhozatta a hegedűjét…

– Ez az én tragikumom: mikor a legmagasabb művészi élvezetben lehetne részem, akkor razziára megyek – nevetett Madár János. De már Ketykó plébános is búcsúzott, sima hajlongások közt lebbentve reverendáját.

– Egy Pitt! – mondta Maud, utánuk nézve.

– És egy Richelieu! – tette hozzá Alice.

– Ott lenn pedig egy gyári Dózsa, egy munkás Szulimán! – mutatott a Steiner fiú az ablakra, ahol a fáklyák fénye és füstje derengett. – Ezeké a jövő! – Hirschfeld elgondolkozva nézett a fiatalokra, akik sokkal tudósabbak voltak nála, akiknek a beszédjét nem is értette, de akikben valami neki nem tetszőt érzett. Milyen lesz a jövő? Majd csak lesz valahogy; ő mindenesetre azt teszi, amit jónak lát.

Ott künn a ház előtt a gyülekező és induló fáklya vivők között, igazi Madár János-i tüntetéssel és grandezzával szállott föl a polgármester híres négyesfogatába. Szabó János városházi hajdú megigazította az ülést, s a kocsis a lovak közé vágott. Alig mert elhangzani egy-két félénk „abcúg!”.

De Agamemnónt sötét gondolatok gyötörték.

27. §. MELYBEN A JÁRÁSBÍRÓ POLITIKAI TÜNTETÉSBEN VESZ RÉSZT, S MEGSEBESÜL

Ó, micsoda vasárnap este volt! Mintha a por magába szívta volna a nappali fényt és meleget, és most piszkosan, szürkén, élesen izzadná szét a levegő minden parányából. Máskor a lámpák fényei megáztatják és föloldják ezt a port: most késtek a lámpák, és sem sötét, sem világos nem tudott lenni itt igazán.

– Micsoda fojtó por! – mondta Partos bíró a tanítóhoz, aki ajánlkozott, hogy elkíséri őt a festőékig, mert már vacsoraidő volt. A városházával szemközt, átmenve az egyik aszfaltcsíktól a másikig, bokáig süppedt a megőszült cipő, mintha puha szőnyegen járnának.

– Ó, barátom! az újvárosi por. Azt vegyelemezni kellene! Annak külön természetrajza van! – ömlött ki egy egzotikus lokálpatriotizmus Kovács Endréből. (Mint ahogy más vizét vagy levegőjét dicsérné városának.)

– Szén! – mondta a bíró, s úgy érezte, hogy szennyesen ég ez az egész város. Különös lányok és fiúk álltak és kószáltak a sarkokon, mindenki gyanús volt, a bűn szaga érzett a város közepén. Az alkony sárga csíkokat húzott szét a házak fölött, melyek megragadtak és megfeneklettek a porban, mintha ködbe ragadtak volna. Egy villanyos fürtösen zsúfolva, zajjal és éles fényekkel, vágtatott át a téren.

Egyszerre megállt, s egy pillanatra váratlan csönd lett. Természetellenes. Akkor tárogató harsant föl egy messze udvarról. Valami végzet ült a levegőben. Az emberek a lámpákat lestek, mint ünneplő zsidók a csillagokat.

– Az anyád! – recsegett egy kamaszhang Partos bíró mellett. – Ma sötét lesz, rúzsám!

Ekkor a polgármester négyesfogata robogott el, felhőt verve s megköhögtetve a közelállót. Szembe csapatok jöttek a futballpályáról, meztelen lábszárak és meztelen mellek. Vad vita verte a homályt. Egy éles biciklifény – sicc! Nők, ó, micsoda nők! lábak és csípők vonala, ácsorgó párok, kislányok. Tizennégy éves kislány, vékony lábszárakkal és kihívó szemmel. És rémületére Partos egy kislányban a tanító lányát ismerte meg, összekapaszkodva egy fiúval s bolondos mozdulatokkal táncra dobálva lábát az aszfalton.

A tanító is látta, de csak mosolygott.

– Mi is voltunk fiatalok! – mondta. – Bolond beszéd! Ma is azok vagyunk. Hol járkáltál az éjszaka, kópé? Jó, jó, akárhol járkáltál, jobbféle helyen nem járhattál, mint ahová most mégy. Ajjaj! Újvároson nincs olyan különbség félvilág és úri világ között. Ez a Tőkéssyné – ez egy nagy nő, barátom. Irigyellek. És ezek az Újhegyiék – igazi bohémek! Ott orgiák folynak, orgiák! Arról nem fogsz számot adni a feleségednek, ami ott lesz, kópé!

Partos úgy gondolt a feleségére és gyermekeire, mint valami nagyon távoli dologra, valami áldozatokra, akiket valahol egyszer csúful elhagyott, és akikre jobb nem is emlékezni. Most már minden mindegy! S jobb zajban és kábulatban sodródni a holnap reggelig, amikor a sors eldől, s a Damoklész-kard lecsap! Addig hiába is lenne a tűnődés. A gép elkapta, vitte már, és közel a hely, ahol kérlelhetetlen szétzúzza: de addig is élvezte a szédület mámorát, a kerekek szelét, zenéjét, a géprészek tűnő csillogását. Az utcán előtte fáklyák gyúltak ki, zene zendült az estbe, férfiak éneke és egymás után: nemzeti himnusz és munkás-marseillaise.

– Mi ez?

– Hát a fáklyászene, a Hersei háza! – A ház magas földszintje nyílt, kivilágított ablakokkal nézett reájuk. – Szervusz, skribler! – kiáltott Kovács egy mögöttük loholó nagy alak felé. Partos hátranézett, de ebben a pillanatban egy növekvő és vakító fény csapódott szemébe, egy sziréna hangja, s egy autó vert el mellettük fényes porban és félelmes gyorsaságban, hogy a tömeg meglepve és reflexmozdulatokkal ugrott kétfelé előle.

– Tyuhaj! – mondta az újonjött, utánanézve. Az autóban egy szép hölgy ült, vakító toalettben: Tőkéssyné.

– Ez hamarabb ér oda, mint mi – mondta a tanító. – Mi hírt tudsz, skribler?

– Nagy-Tatár Vilmos, nyugalmazott százados vagyok – mondta az újonjött Partosnak. – Nagy újság! Kerbolt Gyula eltűnt. Nem kacsa. A plébánostól hallom, akinek maga a polgármester mondta. Ebéd előtt vette a puskáját, és…

– Nagy bajok vannak, fiam, nagy bajok!

Ebben a pillanatban a zene elhallgatott és egy erős borízű hang csendült föl:

– Mélyen tisztelt képviselő uram! Szeretett polgártársunk! Midőn az újvárosi független polgárság nevében ablakod alá léptünk, hogy hálánkat és köszönetünket fejezzük ki azon, városunk történetében korszakalkotó elhatározásodért, miszerint kilépve a hazánkat boldogító országos politika virágos mezejéről, Újváros sáros és poros fórumára állsz, hogy miként Herkules, harcolj a kígyókkal, akik minket fojtogatnak…

– Úgy van! Igaz! – kiáltotta egy hang.

– Le a polgármesterrel és csatlósaival! – kiáltott egy másik.

– És kitisztítsd ezt az Augiasz-istállót…

– De hisz ott áll Kerbolt! – kiáltott egyszerre a tanító. És csakugyan, az elveszettnek hitt ember ott állt puskájával, mint egy kísértet, a fáklyászene publikuma között. – Menj, skribler, szólítsd meg! Én? Én nem, én nem vagyok vele úgy (rémlett eszébe az éjszakai, Selig-kávéházbeli jelenet)… De te megteheted, te a nyilvánosság embere vagy! – A tanító lényével és Újváros egész levegőjével ellentétben állott ez a tartózkodás: de Kerbolt tiszteletet parancsolt, mint egy Jókaiból kilépett komoly hős, s komikus és fenséges volt egyszerre, mint egy hazafias frázis. Arca vörös és barna volt, szeme csillogott a fáklyák fényében. És tán valami telepatikus áradt e jelenésből: mert csakugyan a végzet keze ült ezen az emberen. Megjelenése feltűnést keltett, s még maga Hersei is majdnem megakadt beszédében, mikor véletlenül rápillantott. Sohasem látták még ilyen alkalmakon. De ő erről a feltűnésről nem is látszott tudomást venni, s mintha nem is látott volna semmit; csak akkor rázkódott meg, mikor Szulimán, a Hirschfeldék művezetője, emelte föl az ablak alatt vascsengésű hangját.

– Újváros szociáldemokrata munkástömegei nevében – kezdte a művezető – üdvözlünk téged, Hersei Károly! Jól tudjuk, hogy nem tartozol soraink közé, de tudjuk azt is, hogy mindig szíveden hordtad a nincstelenek sorsát, és mindig kész vagy velük harcba szállani azok ellen, akik a szegénység keserves filléreiből raknak palotát maguknak. Esküszünk, hogy erre a harcra a munkásság téged mindig zárt sorokban fog követni! De esküdj meg te is, hogy soha cserben nem hagyod a munkásságot! Éljen Hersei Károly! Éljünk mi, Újváros nemzetközi független szociáldemokrata munkásai!

– Le Madár Jánossal! – zúgott a tömeg közül.

– Le a panamákkal! – zengett a szinoním.

De a kiáltó ránézett Kerboltra s torkán fagyott a szó.

– Különös – mondta Nagy-Tatár. – Végre is ő itt jelen nem lehet. Ő a polgármester embere, nem igaz? Azonosította magát az ő politikájával…

– Én beszélek vele – kiáltott egy másik újságíró, Svarc Jenő, aki hirtelen megjelent. – Mennyi szenzáció – mondta visszanézve. – Razziára megyek, holnap nagy leleplezés, titkos levelek a lapban! A futballmeccs alatt…

De míg beszélt, Kerbolt eltűnt a szeme elől.

A hírlapíró utánament, szétnézett a szomszéd utcákon.

– Nincs sehol – jött vissza. – Egy rejtélyes ember! – Már ő is hallotta, a Steiner fiúktól, Kerbolt déli eltűnését. – Megyek, elmondom a polgármesternek! Ó, már ennyi idő! – nézte az óráját. – Csak Szent Pál volt a jó újságíró: aki egyszerre két helyen tudott lenni. Razzia… – S ebben a pillanatban az automobil visszafelé és üresen csapott át az utcán, kissé meglassítva a tömeg előtt. Svarc Jenő, mint egy utcasuhanc, váratlan fölugrott a hátsó lépcsőjére, megkapaszkodott az ülésben, s úgy vigyorgott hátra élénk zsidó arcával a bámulókra: – Hurrá! Mit tudunk mi újvárosiak!

Az automobil elvágtatott.

– Nem lehetne itt átmenni? – kérdezte Partos bíró az oszló, megkavargott tömegre nézve, belső undorral, mert a szocializmus neve is gyűlöletes volt neki. Szerette volna mutatni, hogy nem azonosul az ordítókkal és szövetkezőkkel, mint ez az újságíró, aki a „szocializmus nagy diadalát” látta a jelenetben. De ekkor új zavar támadt az utcán, lázadt és rekedt kiáltások, lódobogás, csörgés: jöttek a rendőrök.

– Ne hagyd magad, újvárosi független polgárság! – sivított Nagy-Tatár. – Az önkény fegyverét hozzák ellened! – Partos megsiketült a hangtól, egyszerre kard villanását látta, ijedten emelte kezeit, valami nedveset érzett, izgatott futás volt körülötte.

Mikor magához tért kicsit, nevető alakok fogták körül.

– Ez sikerült, ki kellett ugratni végre, épp jókor jött, ez a két perc sokat ért az ellenzéknek, rendőri brutalitás! Ezzel aztán vége Madár Jánosnak! Holnap tele lesznek a lapok… holnap hétfő… Adunk „rendkívülit”… noch besser…80

De Kovács Endre egyszerre a bíró kezére nézett:

– Mi az, barátom? Hisz te vérzel!… Mutasd a kezedet!… A járásbíró úr megsebesült!… Hallatlan!… Egy királyi járásbírót rendőri kardok vagdaltak össze!… Ez méltó Madár János polgármesterségéhez!… De ez aztán kitöri a nyakát!… Orvost!… Látleletet!…

– Nem olyan nagy dolog… Magam is bekötöm… – kezdte mondani Partos, zsebkendőjével itatgatva a vért. Egyszerre minden rémnél nagyobb rémként meredt föl előtte a nyilvánosság, mely a minisztériumig is följuthat. – Hadd, kérlek… Semmi az egész.

– De nem addig az, barátom! Orvosi kezelésre van szükséged! Nekem baráti kötelességem… Vérmérgezést kaphatsz…

– Nem szeretném – mondta Partos, inkább Nagy-Tatár felé –, ha a dolog a lapokba kerülne…

– Ó – mosolygott Nagy-Tatár fölényesen –, azt itt aligha lehet megakadályozni… Ha én nem írom ki, Svarc Jenő annál inkább… Persze hogy megtudja… egy óra alatt az egész város tudja… De mért kellemetlen ez a bíró úrnak?

Partos kétségbeesve szorongatta véres zsebkendőjét.

– Mégis… Itt szocialisták voltak… Én állami tisztviselő vagyok…

A tanító kirobbant.

– Itt nem szocialisták voltak, barátom, hanem Újváros független polgársága, amely a dolgozók tömegeivel szövetkezett a henyék panamái ellen! A szocializmus pedig nagy és szent eszme, barátom, melynek itt már a tanítóság közt is vannak apostolai. Ezt manapság már senki sem ignorálhatja. De mit törődsz te ezzel, hisz te itt csak közömbös járókelő voltál! Annál vérlázítóbb a brutalitás, hogy az ártatlan közönséget kaszabolta! Te ártatlan voltál: mit csinálhatnak teneked? De próbáljanak meg csak csinálni akármit, olyan heccet csapunk! nem Újvárosban, hanem Budapesten csapunk heccet barátom! Deputációval megyünk a miniszterhez, barátom! Egy város független polgárságát nem lehet csak úgy semmibe venni!

Partos lecsavarta sebéről a kendőt, mely már csurom vér volt, és sápadva állt meg.

– Fölvezetjük Újhegyiékhez! – kiáltott a tanító, Nagy-Tatárra nézve. – A piktornál nagy társaság van: akad köztük orvos. Okvetlen fölvisszük, átadjuk a háziaknak, hisz eldől a lépcsőn. Hallatlan! Te fogd jobbról, én majd balról viszem.

És Partos már kétoldalt fogva és támogatva érezte magát.

– Messze van? – kérdezte.

– Dehogy, itt a sarkon.

– A túlsó sarkon?

– Nem a túlsón: az innensőn.

– De hisz itt egy templom van!

– Ó, hát te nem tudod, hogy a piktorék a templomban laknak? A régi evangélikus templom ez. Az egyház eladósodott, és elárvereztette a templomot. A gazdag pék, Gruber, a festő apósa, árverésen vette. – Nevettek. – Templomot árverésen!

– Micsoda város ez! – gondolta ismét Partos, sebét nyomogatva.

– És azóta mindig avval fenyegeti az öreg a vejét, hogy visszaajándékozza a templomot az egyháznak… De nézd – állt meg hirtelen –, nem égnek a lámpák!

Csak most vették észre, milyen szokatlan homály maradt a fáklyások után.

– Hurrá! Újváros sötétben! A Madár János afrikai éjszakája! – próbálgatta az újdonságfejeket Nagy-Tatár.

28. §. MELYBEN BRILIANT POLGÁRMESTERI ASSZISZTENCIÁVAL KÜLFÖLDRE UTAZIK

Svarc Jenő nyugodtan bemászott az autó ülésére, és megérintette a sofőr vállát. – Pestre? Pestre?

A sofőr összerezzent.

– Mikor ült föl a nagyságos úr?…

Az újságíró előhúzta cigarettatárcáját, és megkínálta a hökkent gépvezetőt.

– Ja, barátom, maga nem ismeri Újvárost! Itt már zsenge gyermekkorunkban gépekre ugráltunk. És ha már a zsenge gyermek merészli ezt, mennyivel inkább még a férfi, akinek fontos és sürgős dolga van. Tegyen le engem, barátom, a bérkocsiállomásnál, és parancsoljon még egy Memphist!

– Lám, lám – mondta a polgármester, amint mellette megállt az autó. – Az avult közigazgatás lovakkal jár: a sajtó már a modern gépet használja.

– És elébe vág a közigazgatásnak – szólt az újságíró leugorva.

– Csak utunkba ne álljon – mosolygott a polgármester. – Ismerik egymást az urak?

Az újságíró bókolt a detektívnek.

– A sajtónak ismernie kell a rendőrséget. Mi is rendőrök vagyunk a magunk módja szerint. Az Igazságnak tartunk lámpást, ebben a sötét városban. Apropó, polgármester uram, szabadna meginterjúvolnom a sötétségről?

– Csak semmi interjú! – tiltakozott Madár, s az izgalmas percekre gondolt, amik mindjárt várják a városházán: mert odakéretett néhány embert, még egyszer megpróbálni a világítási botrány elintézését. – Lám, a zsurnaliszta! Egyet mondhatok: a sötétség jókor jön. Most előbújnak a homály férgei: tessék rásütni az Igazság lámpáit! Szívesen látjuk a sajtót.

– Tudom: razzia – felelte Svarc Jenő. – Értesülve vagyunk: zsarolási kísérlet a polgármester ellen. De szabad talán erről valami bővebbet… – S már vette elő a jegyzőkönyvét.

– Lám, a zsurnaliszta! Ha vízbe dobnák, bizonnyal interjút kérne a halaktól.

A vízparton voltak, teljes sötétségben, és a detektív csendet intett. Mélyen álltak; a híd oszlopai eltakarták őket, s innen szemmel tarthatták a bérkocsiállomást. A túlsó parton egy óriás malom, ma az is sötéten eresztette árnyékát a vízbe. A sziget, melyre a híd vezetett, feketén mutatta heveny építkezéseinek sziluettjét. Messzebb egy másik sziget, inkább zátony, egy valóságos senki bozótja, melyet tavasszal el is öntött a víz, néma fákat borzolt az ég felé, s fölötte egy néma csillag égett.

– Ott a tanyájuk – szólt a detektív, s a polgármestert ebben a pillanatban különösen érintette a szó, noha ismert dolgot mondott: mert szeme és lelke elfeledkezve és önkénytelenül éppen itt pihent meg, a senki bozótján, mint egyetlen csöndes, szép, nyugalmas ponton. Az innenső részen, és éppen fölöttük, a bérkocsik lámpája csillogott, Újváros piszkos fénye, ki tudja, mily forrásból szűrődve, villódzott az égen, zavaros hangok bugyborogtak.

Három alak, szorosan összefogózva, egy férfi és két nő surrantak át messzebb a híd alatt.

– Ha a polgármester úr nem mond semmit erről az ügyről – susogta az újságíró –, engedjék meg, hogy én mutassak valamit, ami talán új adat lesz a nyomozás számára… – S már vette elő a nagy borítékot: Madár János titkos iratai! Felbontandó holnap! Fekete szervezet!

A csomó azonban már föl volt bontva, és Svarc Jenő színlelt szórakozottsággal huzigálta ki egyes darabjait, a polgármester szeme elé tartva a sötétben.

– A futballmeccsen felém jön egy fiú… – magyarázta.

Madár János érezte, hogy az arcát figyelik, s megszokott önuralommal mosolygott.

– Ó, nagyon kompromittál, ugyebár? Tessék csak bátran közzétenni: egy kicsivel több vagy kevesebb meg se látszik rajtam. Egy polgármesternek elszánt embernek kell lenni. Amint látja, én elég elszánt vagyok. Ha megijedtem volna: nem fordulok a rendőrséghez.

Aztán kedélyes gúnnyal tette hozzá:

– Lám, manapság még a betyárbecsületben sem lehet bízni… Azt ígérik, hogy illő jutalomért megkímélnek ettől a leleplezéstől. Nem is olyan szerény jutalomért… Ezt a jutalmat most kellene elhelyeznem abba a szemetesládába… Talán gyanút fogtak.

– Pszt! – tette ujját ajkára a detektív.

De semmi sem mozdult. A két férfi tűnődésbe merülve állott.

– Ez az ember győzhetetlen – gondolta Svarc Jenő. – Nem veszti el a fejét. A leleplezések súlyosak, de nem teszik tönkre. Volt ilyen már több is. Ő bízik magában. Bizonyára mégis megegyezett Hirschfelddel. Az öreg nagy róka. Ki tudja, mivel érte el ezt Madár? Tán Kerboltot dobja…

De a polgármester nyugalma csak külsőleges volt: megszokás ereje. Lelke elé komoly képek álltak. Két nap óta mintha meg lenne babonázva. A cselekvő ember eleresztette kezéből a politikát, s nem a jövőbe, hanem a múltba nézett. Ezek az iratok, amiket az újságíró kezében látott, eszébe hozták Bontó Vilmát, úgy, amint megpillantotta tegnap, a Kerbolték kertjében. Madár elvesztette belső biztosságát. Igazi nehézségeire nem is gondolt: rejtélyek és kísértetek kísértették. Vilma! Briliant! A múlt ellen nem volt biztosítva: mert egész életét a jövő irányában rendezte be. Most érezte, hogy a múlt nem halt meg. Vilma! Briliant! És Kerbolt! Mit tudhat Kerbolt mindezekről? A puskás ember jutott eszébe, akit asszonya öngyilkosságtól félt…

– Kerbolt bácsit láttam az imént – súgta egyszerre Svarc Jenő, mintha gondolataiban olvasott volna.

– Hol? – neszelt föl Madár, a meglepetés és öröm önkénytelen kifejezésével.

– A Hersei-féle fáklyászenénél. Igen, hallottam én is, hogy eltűnt. Szó sincs róla. Kerbolt bácsi megjelent a fáklyászenén, kifejezést adva evvel igaz függetlenségi érzelmeinek. Őszintén szólva… talán erről méltóztatnék nyilatkozni. Ez a megjelenés különböző kommentárokra adhat alkalmat.

Madár uralkodott arcán, noha meglepetése fokozódott. Hogyan? Kerbolt csakugyan tüntetni akart volna ellene?… Mindegy! jobb szerette így… Küzdeni tud! És szembenézni is tud.

– Tetszett volna meginterjúvolni erről magát Kerbolt urat. Ő szabadon cselekszik, és tetteiért csak maga felelős…

– Ó, Gyula bácsi nem várta meg a kérdést… Úgy eltűnt, mint egy komor szellem. Őt nehéz meginterjúvolni.

– Engem is nehéz – mosolygott a polgármester. A „komor szellem” nem vallott valami heves tüntetőre. – Beszélek vele még egyszer – gondolta.

– Entre nous, nem írom meg – faggatózott tovább az újságíró. – Mit tetszik szólni hozzá?

– Én csak azt: örülök, hogy aggodalmaink alaptalanoknak bizonyultak.

– Ó, igazi barát! – Csöndben álltak néhány percig; szél jött; hallották a Duna csobbanását. Újváros fölött porfelleg kavargott. A szemetesládán, mely Újváros történetében szerepet játszani volt hivatva, két bérkocsis kártyázott, a kocsilámpa mellett. A detektív fölment, s valami megbízást adott az egyiknek, hogy gyanútlanul eltávolítsa. A kocsi elrobogott. A szemetesláda megint szabadon állt. Egy részeg hajós vágott át a téren. Vidám leányok vihogva eloszlottak. Zsúfolt villamos kanyarodott Pestnek. Az úgynevezett halászcsárdából nagy éneklés hangzott.

– Talán tényleg neszt vettek, s már nem is jönnek – vélte Svarc Jenő.

– Kár volna, mert nekem sietős – felelt a polgármester. – Utóbb csakugyan megbuktatnak az urak, még mielőtt Catilinát kiirthattam volna a városból. Ha már a bejelentőhivatal utódaimra marad… Ennyi hiúságot egy polgármesternek is meg lehet engedni.

– Pszt! – szólt a detektív.

De semmi sem mozdult.

– Őszintén szólva – kezdte újra az újságíró –, mikor a rendőri készültség zömét ott láttam a fáklyásmenetnél, nem gondoltam, hogy a razzia ily komoly. Ez legalábbis félremagyarázásokra adhat alkalmat. Az ember önkénytelen azt kérdi: olyan nagy a karhatalom Újvároson, hogy egy fontos razzia óráján ekkora személyzetet lehet igénybe venni politikai szolgálatra?

A polgármester őszinte csodálkozással fordult a rendőrség emberéhez.

– Hogyan? Karhatalom a fáklyásmenetnél?

A detektív vállat vont.

– Hiszen maga Svarc úr telefonált be Mosonyi tanácsos úrhoz, hogy valami készül, amiről nem állhatnak jót…

– Igen: kötelességemnek éreztem figyelmeztetni…

– Nagy ganef maga, Svarc! – fenyegette meg ujjával Madár. – De mért nem értesítettek engem?

– Nem volt már idő – felelt a detektív. – Pszt!

A szigetre mutatott, és csakugyan onnan – nem a Hirschfeld-szigetről, hanem túl a Senki zátonyáról – egy kis csónak oldódott feketén és némán a habokba.

– Nagyszerű! – lúdbőrzött az újságíró. – Milyen érdekes! És titokzatos! Egy valóságos detektívregény!

– Pszt! – ismételte a detektív.

A ladik kissé távolabb kikötött, ahol a parthajlás eltakarta. Nemsokára egy suhancforma alak osont föl onnan. Ide-oda lebzselt a téren, mint aki teljesen céltalan. Majd a kocsisokkal kezdett társalogni, s a szemetesládának dőlt.

A leselkedők közelebb vonultak. A detektív alig tudta visszatartani az izgatott újságírót.

– Sípjelet! – súgta Svarc.

– Csönd! – súgta a detektív. A gyanús alak egy hosszúkás csomagot vett ki a szemetesládából. Megforgatta a pipázó bérkocsis szemébe. Aztán zsebre tette.

– Üres – súgta a detektív. – Mi helyeztük oda. Csalétek.

A gyanús alak egyszerre eltűnt, mintha a föld nyelte volna el. A detektív egy ugrással a bérkocsinál termett; Madár és Svarc vele.

– A villamos után! Mindig szemmel tartva! – mutatta a detektív igazolványát a bérkocsisnak.

Ott, a villamos röpülve lógó emberfürtje között, csodálatosan merész helyzetben kapaszkodott, csüggött, lappangott, röpült az eltűnt suhanc. Svarc meg nem állhatta, hogy meg ne interjúvolja a kocsist.

– Micsoda jasszal dumált előbb maga?

– Tudja Krisztus – lökte rézsút pipáját a kocsis.

– De valami csomagot tartott a kezében.

– Pakétot tanált a ládába.

A Hunyady úton röpültek át. A széles út szokatlanul festett a sötétben. Sehol egy lámpás. Ó, razzia! Csak a vasútállomás villogott előttük. Ott leugrott a suhanc. Egy pillanat alatt eltűnt a tömegben, mely az állomásház piszkos, büdös mellékhelyisége körül tolongott. Utána! A bűz arcukba csapott, s már a peronon voltak. Nagy, izzadt vasárnapi forgatag volt ott. Az esti vonatot várták, mely Pestről jött, s Bécsbe ment. Idegesítő, folytonos csengő szólt. A fejek fölött nagy lepkék verdestek, részegen, hogy néhány lángra leltek a sötét városban. Messzebb egy zöld fény félkörívben lengett. Egy lokomotív nekicsapódott egy veszteglő kocsinak. Zörgés és pöfögés. Füst fojtott pillanatra. Káromkodás. Le a sínről. Egy hang üdvözölte a polgármestert.

– Alázatos szolgája, polgármester uram!

– Alázatos szolgája! Van szerencsém! – Távolról tompa robogás hallatszott. Vasúti alkalmazottak szaladtak a sín mentén. Zászlókat lengettek, lámpákat lóbáltak. A csengő csengett. A várakozók türelmetlen tömege áttörte a kordont. Svarcot erősen meglökte valaki.

– Ott van! – kiáltott a detektív, a suhancra mutatva, aki a sínek elé szaladt.

A vonat berobogott, két nagy vakító fényszemével. Még meg sem állt, már ugráltak le róla rajokban. Újvároson éppoly kevés tekintélye van a vasútnak, mint a villamosnak. Familiárisak az emberek a kerekekkel. A kétfelé rohanó kavargásban a polgármester egy pillanatra megint elsodródott a detektívtől. Egy kiszálló ugrás közben vállának csapódott, aztán fölnézett, és arcába kiáltott:

– Alázatos szolgája, polgármester uram!

– Alázatos szolgája, van szerencsém! – ismételte a polgármester, sztereotip. De a kiszálló, a megérkezés felhangoltságában, nem hagyta annyiban. Az öreg Muki volt, az örök fiatal, jókedvűen, bár még ebéd előtt; mert két hatossal ment be reggel Pestre, hivatal ürügyén, s a kávéházi kibicelésért, mint már annyiszor, megfeledkezett az evésről. – Áh, Muki bácsi! hát még vasárnap is?

– Kit tetszik várni ilyen sötétben, polgármester uram? Szép asszonyokat ilyen sötétséggel fogadnak Újvároson? – kacsintott a mögötte kiszálló Újhegyiné és Kerboltné felé. – S régimódi gavallér létére szavalni kezdett Garaiból:

Szép asszonyért, szép lányért az igazi vitéz
Tüzet-vizet kiállni, halálba menni kész…

– Ó, kezeiket csókolom! – üdvözölte a polgármester a két úrihölgyet. – Nagyságos asszonyt már várják a vendégei! – tette hozzá tréfásan Újhegyiné felé, mintegy szükségét érezve ennek a tréfának, az önuralom régi megszokásával, hogy visszakapja lelki biztonságát ebben a forgatagban… Kerboltnét meglátva, akit Pesten hagyott el, s akiről szinte megfeledkezett az est izgalmai között, megrohanta egy érzés, amit eddig még nem ismert… – Sok! – mondta ez az érzés. – Sok! és nem győzöm már! – mondta az érzés, s talán egyszerűen a könyvelő érzése volt, akinek valamely nap képtelenül sok elkönyvelni- és számbavennivalója akad… De ha csak szám és csak rovat volna!… A gépi cselekvés türelmét megszakította ez a szenvedő arc, mint ahogy egy belehullt könnycsepp kicsordítja a poharat… Már délután idegessé tette… de akkor még inkább Kerboltra gondolt, mint reá… sietett. Ó, sietett, ideges volt, nem jutott érzése szegény Ilona számára… pedig kívánta azt az enyhe félórát… De az asszony csak férjéért aggódott… s könnyei idegesítették… Nyugtatta, csitította, csak mint egy gyereket… S már rohant Hirschfeldhez… otthagyta sírva a hotel pamlagán. Most nem volt ura a gondolatainak… Váratlan látta viszont, mert nem gondolt rá, hogy az esti vonatra fog várni a hazajövéssel… noha máskor is úgy szokta. Váratlan látta meg, miközben szeme a detektívet és a suhancot kereste, s nem szűnt meg keresni most sem, míg a nőkkel beszélt… Ó, szüksége volt a könnyű szóra, a közömbös bókra, hogy a fölényes, udvarias, mindenkivel kedves s úrian egyforma polgármester maradhasson.

– Nagyságos asszonyt várják a vendégei, mint a szabadító tündért!

– Ugye rettenetesen elkéstem? Jaj, megsúgom magának: itt a ruhám! Ebben a kis csomagban! Nem volt egy tisztességes ruhám, amiben a vendégeimet fogadjam; mert ugye utcai ruhában mégsem lehet? Tegnapra ígérte a varrónő; nem jön; ma bemegyek délután: képzelje, vasárnap! Szerencsém, otthon csípem: kész! kész! Tessék megvárni! Csak negyedórácska! csak még vasalni…! Aztán itt egy kapocs, ott egy csokor. Remélem, lesz annyi eszük… Jaj, sietek, már itt a villamos… Hüjj, milyen sötét a város!… Jössz velem, Ilonkám? – mondta Kerboltnéhoz. – De csak remélem, a polgármester úrhoz is lesz szerencsénk… Nagyon elhanyagol…

– Jaj, nagyságos asszonyom, én a rabszolgák rabszolgája vagyok – mondta a polgármester, idegesen pillantva a vonatra, ahol ebben a pillanatban egy magas, szép termetű nőt vett észre, nagyon elegáns, modern toalettben, állva az egyik első osztályú fülke ablakában, egy idősebb, előkelő külsejű, monoklis úr kíséretében, nyilván Pestről utazva Bécs felé. (S aztán, Ilonára tekintve önkénytelen annak a szemében olvasta, hogy nemcsak egymaga volt, aki ebben az elegáns utazó tüneményben megismerte Bontó Vilmát!) – Gyulával nem találkozott? – kérdezte egyszerre Kerboltnétól, minthogyha az csak férjét keresni ment volna be Pestre.

– Nem – felelt az asszony remegve. – Tud valamit róla?

– Hazajött – mondta a polgármester. – Látták – és szeme egyre a feltűnő utaspáron lévén, nézte, amint a suhanc elszalad mellettük, s már nincs kezében a csomag. – Beszélnem kell Gyulával – kiáltott még Kerboltné után, aki izgatottan futott már Újhegyiné nyomában a villa felé. – Tiszteletemet teszem; lehet, hogy kicsit későn; nem baj?

– Kész! – kiáltott egy hang. Fütty szólalt; a jelzászlókat meglóbálták. A detektív sietősen lépett a polgármester mellé.

– Kerestem, nagyságos uram! – Keze a kupéablak felé lendült, mely mögött Vilma és társa ebben a pillanatban tűntek el.

Most pillanatnyi határozás kellett, s a polgármester határozott, ahogy a pillanat érzése súgta neki. (Vilma és Kerboltné egy képben állottak lelki szeme előtt, ahogy tegnap a kertben látta őket.)

– Ó – mondta –, hisz ez Bontó Vilma! A szegény, szerencsétlen teremtés… Nem gondoltam, hogy idáig jutott már… hogy ő maga akarna megzsarolni… Hagyjuk futni szegényt… Visszaveszem a panaszt…

A lokomotív zökkent egyet, rándult, és magával rántotta a guruló kocsikat – Bécs felé.

– Alázatos szolgája, nagyságos uram! – üdvözölte a polgármestert egy elkésett kiszálló, aki az utolsó pillanatban ugrott le jassz módra a kocsi lépcsőjéről. – Engedelmet kérek, nagyságos uram! – Stark Rezső volt, városi hivatalnok, aki tegnap a Selig-kávéházban látta Briliantot, s most nagy hírrel duzzadt. – Briliant itt ült a vonaton.

– Briliant! – kiáltott Svarc Jenő. – Azonnal telegrafálni… Föltartóztatni a vonatot… Személyleírás… Az első állomáson… – S már rántotta a detektív karját.

A detektív a polgármesterre nézett.

– Sok! – nyilallt át a polgármesteren az előbbi érzés, és életében először megmagyarázhatatlan bénaság szállta meg. – Sok! Elég! – tört ki benne. Türelmetlen izgalmat érzett veséjében, már nem bírta tovább. A városházán Rubinek úr s a munkavédelmi osztag parancsnoka vár rá; pénz nincs; Hirschfeld, Kerbolt, a lapok… Hát érdemes-e mindez? Egy pillanatra kiesett kezéből a gyeplő. – Ugyan! – mondta. – Talán nem is ő volt… Az ilyen szélhámost nem olyan könnyű megismerni… Nem szabad blamálni magunkat… – Az elegáns idegenre gondolt, aki Vilmát kísérte.

– De nagyságos uram! – lelkendezett Stark Rezső. – Én láttam az éjjel a Seligben.

– Akkor bizonyos, hogy nem ő volt – mosolygott a polgármester, megtorpanásában is fölénnyel. – Briliantnak van annyi esze, hogy ne hasonlítson a tegnapi formája a maihoz.

De meggyőződés nélkül mondta ezt. Belül különös ösztönt érzett, a cselekvő ember megszokott ösztönét, hogy intézkedjen. Jól érezte, hogy hibát követ el, de váratlan tehetetlensége kényszerítette ragaszkodni kimondott szavához. A makacsság mintegy megfordult benne: aktívból passzívvá.

– Most már úgyis mindegy! – gondolta. Mint a paripa a cél előtt, aki látja, hogy nem győzhet, és megáll… Voltaképp nem volt ok, hogy ez éppen most történjék: csak mint a pohár beteltsége. Megmeredt. Nem tudta végiggondolni (nem is tudott rágondolni), mi lenne következménye a cselekvésnek? Ő egyszerűen: nem cselekedett.

– De polgármester úr! – kiáltott Svarc Jenő. – Ez mégis hallatlan!… Ez botrány!… Már bocsánat!… Így üldözik Újvároson Catilinát?!… Megírom a lapban!…

– Csak tessék! – felelt Madár János ingerülten. – Láthatta, hogy nem ijedek meg a zsarolóktól. – Svarc Jenő elfordult, mintha kígyó csípte volna meg. A polgármester a detektívvel nézett össze: – No, kiderül még, hogy Catilina úr megdoppingolt! – S látva, hogy amaz tőle várja az utasítást, akárcsak egy fellebbvalótól: – Sebaj, tartom a hátam! Bár azt tudnók kitisztítani, ami a városban maradt! Reméljük, ez a ma esti razzia… De én itt már csak előkelő idegen lehetnék, zsarolási ügyem ad acta tétetvén… Még egyszer köszönöm a felügyelő úrnak…

S már el is tűnt, oly hirtelen, ideges sietséggel, hogy csodálkozva és értetlen néztek utána.

29. §. MELY NEM MINDENÜTT TELJESEN ILLEDELMES

De nem ment egyenest a városházára, ahol várták, hanem a Kerbolték felé került.

Mekkora volt a meglepetése, mikor sötét ablakokat látott maga előtt és a kerti házat is sötéten ragyogni üvegtábláival.

Csengetésére álmosan kászolódott ki Zsemlyéné, üngben, ijedt szemmel.

– Nincsenek itthun, senki se.

– A nagyságos asszony sincs itthon?

– Itthun vót, de elment.

– És a tekintetes úr?

– Az is itthun vót.

– S egyszerre mentek el?

– Nem. A nagyságos asszonyom az Újhegyi nagyságával ment el.

– S nem mondta, hova megy?

– De igen: az Újhegyi nagyságáékhoz ment.

Újhegyiékhez? Ilona? Madár nem értette, de látta, hogy több információt itt nem kaphat. Gondolatokba merülve botozott ezüstfejű botjával a városházáig, mely ezúttal sötéten lengette előtte nagy szélházi ablaksorait. Mögötte csillagok és szélkergette felhő, mely tornyát szinte oldalt buktatni látszott, mint a bolognai Garisendát… Madár a lépcsőkön felmenet arra gondolt, minő jelentéktelen okok döntik el néha a csatavesztéseket. Mért sietett az imént, mért volt türelmetlen, s mért szalasztotta el a „catilinai tett” pillanatát? Talán nem legutolsó sorban egy nevetséges testi szükség hajtotta, nyilván az izgalom által kiváltva, mert „a lélek tükre a vese”, ahogy egy híres francia professzor kifejezi. Akkor tudomást sem vett szinte erről; most előtte állott a vasúti állomás bűzös és tócsás illemhelye, ahova kényszerült sürgősen betérni, ácsorgó jasszok és bakák közé… Ó, mily különös állat az ember, milyen disszonáns! komoly és fontos ügyeivel, melyeket kis trágyázó élete fölé sző. Talán nem is olyan fontosak ezek az ügyek, talán csak ostoba, ostobán komonyan vett játék ez az egész híres, komoly élet! Az igazi élet az állati, amelyet eszünk, talán nem is figyel. Amelyet megvetünk, szégyellünk: amelyet mégis minden pillanatban érzünk, s amely titkon minden mozdulatunkat cenzúrázza. A test bölcsességének élete, mely egyetlen kis szükségletének feláldozná a legfontosabb „ügyeket”; evés, emésztés, szerelem! Talán csak ez fontos, s legjobb volna a többit mind elereszteni, abbahagyni, mint egy rossz játékot… Állatok vagyunk, s Madár János úgy érezte magát, mint egy teljes életében befogott paripa.

De nem tudta levetni jármát még elvben s lelkileg se. Parasztvér folyt ereiben, friss, még ki nem fáradt idegzetet örökölt, erős volt, s ereje nem engedte, hogy szabad legyen! Sőt gyengeség volt már ez az erő is: visszaesés a megszokásba, a gépies küzdésbe, melyből még reményvesztve sem tudott kiszakadni, szegény marionett. Fenn, a polgármesteri szobában, már a világítás dolga miatt összekért emberek vártak rá, izgatott szaladgálások kezdődtek azonnal, tárgyalás, érvelés, alkuvások. A városnak kimutatás szerint volt készpénze: de ez a készpénz részben a polgármesternek készpénz gyanánt kezelt nyugtáiból állott: kényes pont volt. Balázsy sötét tekintettel, gúnyos megjegyzésekkel járt föl-alá. Adamec egész lényére kiült a drukk, a szorongás: a felelősség súlyos részben őt terhelte. Fegyelmi, felfüggesztés, család, mint rémigék, kavarogtak agyában. Csak Madár János volt újra a régi, természetes, elfogulatlan, sőt vidám: az izgatott, bonyolult helyzetben visszanyerte erejét, mint a már-már kedvetlen sakkozó egy érdekes húzás előtt. Közel bukásának tudata közönyösséget, s a közönyösség fölényt adott neki. Tojástáncot járt, nem félt a kényes pontoktól. Kimutatta papíron a kp.-t, elhitette, hogy csak presztízsokokból nem hajlandó ma legalább egyáltalában fizetni. „Az elv kedvéért nem”; „mert ez zsarolásoknak nyitna ajtót”. „Nem szolgáltathat precedenst”; „nem ismerheti el a társaság jogát az áramszolgáltatás megtagadására, semmi körülmények között”; „mert a közönség érdekéről van szó, amelynek ő csekély szolgája”; „bármennyire nagyra becsüli is egyébként a Társaság vezetőit”. Politikus volt, s kedves, szellemes; energiája leszerelte az üzlet aggodalmait. A munkavédelmi osztag parancsnoka, egy joviális, derék ezredes, minden szavának helyeselt; valóságos fölháborodás gyűlt a jelenlevőkben a Társaság ellen, mígnem Rubinek úr zavart, mentegetőző magyarázkodásokba fogott. S Madár mintha őt személyileg nem is izgatná az egész ügy, két-két szó között még telefonálgatott, a helyi lapok redakcióit hívta föl, nem is a maga dolgaiban, hanem mert Kerboltnak megígérte, hogy neve a Selig-kávéházbeli eseményekkel kapcsolatban nem jut nyilvánosság elé. Míg nagy ágyúikat szerelték ellene, csodálkozva és szívesen teljesítették ezt a csekély kívánságát, mint egy halálraítélt kívánságát teljesítik. Rokonszenves volt e baráti aggódásban és fölényes. – (Győzött, s éjfél felé kigyúltak a lángok az utcán.)

Ilona csakugyan Újhegyiékhez ment. Túlterhelt idegzete nem bírta már a magányt, s Újhegyiné, aki vajszívével a gyermektelen anyák típusához tartozott, úgy vezette őt, mint egy kis, elveszett gyermeket. Mit csinált Ilona egész délután Budapesten? Maga sem tudott emlékezni reá. Madár oly kevés időt töltött vele… A komoly, hivatalos férfi, súlyos ügyek előestéjén! Sohasem érezte még így Ilona, mennyire kicsiség ő ennek az embernek, mennyire idegen az tőle, egész életével. Egyedül hagyta őt… S a másik vitte baljós puskáját az erdőbe, s hiába várná az üres otthonban! És megborzadott a gondolatra, megint villamoson hajózni vissza, a hosszú, hosszú temetőkerítés mentében! Inkább megvárta a vonatot, s ott találkozott Újhegyinével. Ott, míg az öreg Muki végiggusztálta a vonatot „hölgyek irányában”, üdvözölve sorban: „Kézcsókolásomat!”, s Vilma és Briliant megtették bécsi utuknak első s legproblematikusabb fejezetét: az anyáskodó Újhegyinének sikerült bizalomra bírni a szegény Ilonát, akinek akkora szüksége volt a panaszkodásra! Elmondta, hogyan aggódik férjéért, s hogyan fél, hogy egyedül kell aludnia, rettegései közt, nagy, magányos házukban. És Újhegyiné hívta hozzájuk… Nem, nem! Most társaságba? Dehogy tudna menni!… De legjobb ilyenkor társaságba menni!… Ilyen vita közt szálltak le, s érte őket Madár, jó hírével, hogy látták Kerboltot… Ilona izgatottan sietett haza, s az érdeklődő Újhegyiné, akinek útba esett, elkísérte. Kerbolt csakugyan otthon járt, de azonnal megint eltávozott, néhány sort hagyva hátra a feleségének, melyben csak annyi állt, hogy ne nyugtalankodjon, és hogy reggel (ha addig ő haza nem jönne) küldesse el a mellékelt levelet a polgármesterhez. Nem mondhatni, hogy ez az üzenet nagyon megnyugtatta volna Kerboltnét. Legszívesebben azonnal maga szaladt volna a polgármesterhez a levéllel. De Újhegyiné kibeszélte az aggodalmait: hogy hiszen tegnap is egész éjjel nem volt itthon az ura, és hogy a levél valószínűleg csak hivatalos dolgokat tartalmaz, amik nem sürgősek. Mégis azért odavitte volna, ha Madár Jánossal való viszonyának tudata, az úgynevezett rossz lelkiismeret, Újhegyiné előtt meg nem bénítja ezt az ösztönét. Fáradt volt, és képtelen bárminő cselekvésre; gyenge, agyonrémített gyermek, aki meg sem tud mozdulni egyedül.

– Most társaságba? Nem, nem! – mondta ezerszer is az unszoló Újhegyinének: és mégis az lett a vége, hogy mikor igazán egyedül kellett volna maradni, visszariadt ettől, izgatottan szaladt a hálószobába, átöltözködni, és ment Újhegyiné után, mint egy szegény, elhagyott ebecske, aki az első emberi lényhez hozzácsatlakozik. Ment, avval az érzéssel, hogy rosszul teszi, de hogy már most úgyis mindegy, legyen akárhogy!

Gyalog siettek a téren át, ahol a féltornyú templom még mindig kivilágítva tárta nagy kapuja szárnyait a vasárnapi estbe; s Ilona egy pillanatra vágyat érzett, hogy befusson oda, leomoljon egy oltárkép előtt, és az Isten elé tartsa kuszált szívét: talán egy égi kéz lenyúl feléje, és szelíden kibontogatja szomorú csomóit… De a templom tele volt emberrel, s emberfürtök lógtak ki kapuin, mint a zsúfolt villamosok lépcsőin csüggő tömegek; és a nyitott kapun át vad szónoklat szavai hangzottak. „Nem békét, hanem harcot jöttem én a földre hozni!” – kiáltotta egy rekedt hang, és: „Azokkal szemben nincs krisztusi türelem…” És ezután egypár olyan szó jött, hogy Ilona borzadva futott Újhegyinével abba a másik templomba, amit annak az apja, a gazdag Gruber pék, árverésen vett meg.

Újhegyiek lakása fényes volt és meglepő. A vestibulum^81 hallá volt átalakítva; inas fogadta őket szabályszerű ruhatárral; a kórusra, azaz emeletre kanyargó falépcső vezetett föl, s amint Ilona föltekintett, csodálkozva, s kissé megbotránkozva látta, hogy az orgonát le sem szerelték; azt Gruber együtt vásárolta meg a templommal. Újhegyiné előbb egy kis mellékterembe vezette vendégét, ahol apja, a Váci utcai híres weissbäck^82 utóda éppen sörösüvegek felbontásával foglalkozott. Gruber, egyszerű és műveletlen ember lévén, sohasem ment a vendégek közé, csak a mellékszobában dohogott, s nagy passzióval nyitogatta a különböző sörös-, boros- és pezsgősüvegeket, példát véve közben a nyomtató lóról. Mikor leányát meglátta, nagy zenebonával támadt reája:

– Ich bin kein gnädiger Herr (nem tudott magyarul; nagyságos úr nem vagyok) – mondta –, de a vendégeimet nem szoktam várakoztatni. Hát ezt érdemeltem én, hogy ilyen csavargó lányom lett? Egész életemben tisztességes ember voltam, szereztem nektek pénzt, és most ezt kell megérnem! Már akármit beszélhettek, de aki este tíz órakor jön haza, az csavargó ringyó.

– Ugyan, papa, ne legyen olyan gemein!83 – rivallt rá Újhegyiné gorombán.

– Én vagyok gemein! te meg egy közönséges ringyó! Ha egyszer megharagszom, visszaajándékozom az eklézsiának ezt a templomot, nem tudom, hol fogtok uraskodni!

– Hallgasson, papa, minek iszik annyit?

– Ittam és dazumal?84 Józanabb voltam, mint az egész cakumpakkod. Kevesebb fogy tán avval, ha nem iszom? A magam borát iszom, ti meg az enyimet! Eredj a vendégeidhez, mind csupa gnädiger Herr,85 válogatott sehonnai, semmirekellő, naplopó! Ne, ezeket a söröket vidd be nekik!

S egyszerre, minden átmenet nélkül, a polgármesterre kezdett dohogni. „Köztisztasági járulék – ki hallott már olyat?” Valamikor boldog volt, ha közéjük ülhetett a Vnukban, ígért fűt-fát az iparosságnak, most a gnädiger Herr-ekkel bratyiz, és szórja a pénzt, ennek a vén gazember Tőkéssynek is ezreket fizetett ki megint, sehonnaiak mind, naplopók és ringyók…

Ilona riadtan menekült be Újhegyinével a nagy terembe, s ott különös kép tárult szeme elé. A templom hajója, melynek közepén négy nagy pillér tartotta a boltos mennyezetet, kávéház formára volt átalakítva: apró márványasztalkák álltak rendetlenül, hátrább biliárdterem nyílott, széthúzható, nagy üvegajtó mögött, s a falakra és a pillérekre, kis fogaskampókon, mindenféle újságok voltak fölaggatva. Az egyik fal előtt szabályszerű büfé állt, telerakva hideg frissítőkkel; szemben pedig egy nagy biedermeier trumeau.86 E trumeau széles, sárga fiókjai teljes összevisszaságban ki voltak húzkodva, sőt egyikük egészen kiemelve a parketten hevert, s belőlük a padlón mindenfelé széthányva, kidobálva, a különböző csipkés, szalagos és többé-kevésbé pikáns női fehérneműek halmai, tornyai és échantillon-jai^87 kandikáltak ki, buggyantak elő, szóródtak szét szemérmetlenül. Ebben a fehér és könnyű romhalmazban, középütt a földön térdelt a szép Tőkéssyné, valami egészen sajátságos toalettben. Estélyi ruhája fölé hosszú, fehér női hálóing volt húzva, és a fején valami keményített fehérneműdarab összegombostűzve lobogott kétfelé, olyanféle, mint a kórházi ápolóapácáknak. Előtte, ugyancsak a földön, törülközőkből és ingekből rakott kolumna tetején, guggolt Partos járásbíró, vérző kezét a szép asszony felé nyújtva, aki azt egy szemmel láthatólag frissen széttépett vászondarabbal kötözgette, rendkívül ügyetlenül s folytonos kacagás közt.

– De tartsa már rendesen! Ne mozgassa! – kiáltott. A kéz alatt egy kidobott lepedő hevert, szépen összehajtogatva, s a közepén egy vércsepp piroslott. Mellettük Újhegyi, a házigazda a trumeau-hoz dőlve állt, és nevetve cigarettázott. Körülöttük csoportokban lebzselt a társaság, férfiak és nők, és kacagtak. Kovács tanító, Nagy-Tatárral, a büféhez dülleszkedett, és egy művészies nagy sandwich-et majszolt.

– Bocsásson meg, nagyságos asszonyom – szólt Újhegyinéhez, a sonkás falatok közt kissé nehezen forgó nyelvvel –, hogy hívatlanul idetolakodni bátorkodtunk…

(- Nagy-Tatár Vilmos, nyugalmazott százados! – iktatta közbe bemutatkozását az újságíró.)

– …de arról volt szó nagyságos asszonyom, hogy barátunkat, Partos Kálmán járásbíró urat, aki, íme, aljas rendőri brutalitásnak esett áldozatul, s akiben úgyszólván városi küzdelmeink vértanúját üdvözölhetjük…

– Hoch! hoch! hurrá! – vezényelte háromszor Újhegyi, s valaki föllopózott az orgonához, és tust zendített rajta.

– Istenem, mi történt hát? – kiáltott Újhegyiné, s olvadásra kész jószívűséggel sietett a vérző Partoshoz.

– Kérem, kérem! csak ápolónőnek szabad hozzányúlni! – emelte föl pecsétgyűrűs ujját a fehér főkötős Tőkéssyné, s erre a háziasszony is elfakadt nevetve.

– Ó, de hiszen még hiányzik a jelvény! – kiáltott, és egy benyílóba rohant, ahonnan egy kis fiókot hozott ki, melynek tartalmát már menet közben dobálta jobbra-balra. – Megvan már! – húzott elő néhány vöröskeresztes karszalagot. – Jelmezbál! – S bolondosan maga is egy üngöt vont magára, s Kerboltnéra is rá akart egyet erőszakolni. – No, muszáj: ez tréfa!

– Boldog vagyok, hogy eljött: maga nem is sejti, miért – szólt Újhegyi, Kerboltnéhoz lépve. – Én már régóta nézem magát, itt és ott, ahol csak alkalmam van látni; nem haragszik, ugye, hogy ezt nyíltan megmondom? Piktornak nem lehet rossz néven venni, ha érdekli egy szép test… És valahányszor látom, tudja, mit mondok magamban? Azt mondom: ez az asszony nem való ide Újvárosba! Maga vidéki lány, ugye?

– Vidéken nőttem fel – felelte Ilona, örülve, hogy valaki különválasztja attól, amit maga körül látott.

A festő gesztusa mérhetetlen megvetést fejezett ki a saját vendégei iránt.

– Én mondom magának: nincs rondább a világon Újvárosnál! Maga persze most azt kérdi, hogy miért lakom akkor mégis itt? Látja, éppen a maga urával beszéltem ma erről: a jövő században, mikor repülőgépek fognak járni mindenfelé, nem lesz szükség városokra: de ma még… Látja, nekem kellenek a fák, azért nem megyek Pestre; de kellenek a szép testek is; vagy egy szép meztelen nő talán kevésbé „természet”, mint egy szép fa?

És megint gesztust formált, melyről nem lehetett tudni, a teremben zsibongó félmeztelen nőkre vonatkozik-e, vagy a nagyon is egész meztelen képekre, melyek a hajdani templom falait borították? Ilona zavartan nézett szerte. A szegény Partos körül még egyre tartott a parodisztikus ünneplés.

– Hölgyek, csókot a hősnek! – kiáltott valaki, amerikai szokással érvelve, s az igazságügy-miniszter szeretője már nyújtotta ajkát a járásbírónak.

Öcsényi dr. ügyvéd – ő volt, aki fönn ült az orgonánál – minden csókot csattanó akkorddal húzott alá.

Partos szédült és borzongott.

– Már nem árt, ha kitörik a nyakát! – mondta egyszerre egy hang, az öreg Tőkéssy, s csak később lehetett megérteni, hogy a polgármesterről beszél… Az öregúr a nagy meleg dacára nyitott, prémes kabátban állt ott, mint a régi hadvezérek; szájában vastag, erős szivart tartott, s előkelően vékony, foghíjas ajkai csak úgy a szivaron át szűrték az úri szót. „Kitörni a nyakát”: ezt bizonyos kéjjel mondta, öröklött grandseigneuri gonoszsággal, úgy, hogy Partos bíró megborzongott, a tisztviselőtelepi villa fejében befizetett rengeteg összegre gondolva.

– Most már nem bánná a vén csirkefogó – szólta le Tőkéssyné az apósát. – A mór megtette kötelességét, a mór mehet.

– Hogyan? – kérdezte Újhegyi.

– Fölszedte a dohányt a telkekre.

– Ah, vagy úgy!

– De hiszen – kockáztatta a megjegyzést Partos –, úgy tudtam, hogy az öregúr kormánypárti.

– Zsebepárti – felelt a szép asszony, míg a „vén csirkefogó” épp hatodik pohárka konyakot hajtotta fel elegáns egyhuzamra, anélkül hogy prémei azért lekívánkoztak volna.

– Egy senki! – mondta, még mindig Madárról beszélve. – Egy falusi bíró fia!

– Cigányok! – kiáltott valaki; s egyszerre fölreccsent a Csak egy kislány van a világon! Újhegyi kérdőleg nézett fel, s egy pillantás az öregúrra megértette vele, hogy ezúttal az ő műve volt a füstös banda megjelenése.

– Pénznél van az öreg – szólt Bátor Mór ügyvéd; Tőkéssy meg is sejtette, hogy rá vonatkozik a suttogás, s egy megsemmisítő mozdulattal hozta köztudomásra, mennyibe veszi a zsidót.

– Pesti banda! – mondta. – Újvároson még a cigány is zsidó. – (Ami igaz is volt, mert Fehér Poldi volt.) – Hirschfeld! – kiáltott selymes orosz agarára, mely most is lábainál, idegesen emelte arisztokratikus orrát a zene hangjára, és egyet vakkantott. – Hirschfeld, couche-toi!88 – A jól idomított állat fájdalmas önuralommal fektette vissza állát a parkettre.

Bátor Mór okos gyávasággal átment a terem túlsó oldalára. Újhegyi táncra kérte Kerboltnét.

– Nem, nem! – szólt Ilona. – Ne haragudjon: nem táncolok. Flóra tudja, milyen kedvben jöttem ide: nem is jöttem volna, de valósággal kényszerített.

És elmondta délutáni rettegéseit.

– Ó, hát az uráért aggódik: micsoda asszony! – kiáltott Újhegyi. – De hiszen én is beszéltem az urával délután, és este is látták! És higgye el, az aggodalmak ellen legjobb orvosság egy kis tánc.

Ilona végre felállt, mert mindenhogy rossz volt itt, és elmenni sem lett volna ereje. Öcsényi dr. egy-egy orgonahangot ütött bele a cigánymuzsikába. Partos Bátor Mórt hallgatta, aki a tegnapi betörés részleteit beszélte el.

– Kérem, ezek a közbiztonsági állapotok már igazán botrányosak! Én nem tölthetem otthon az éjszakát, mert kaszinói titkár vagyok…

– Madár fűt-fát ígér: hallom, ma valami razzia lesz – mondta valaki, odalépve.

– Ajjaj, razzia! – ugrált, kacagott egy kis ficsúr, tenyerét az arcába fektetve. – Éppen most beszéltem Svarcikával. A bürgi^89 direkt futni hagyta Briliantot. Nagy muri lesz ebből. Képzelheti: ha már futni hagyta, volt oka rá. Ajjaj, szépen csinál az razziát.

– Csak nem úgy tetszik érteni, hogy a polgármester összejátszanék a betörőkkel? – kérdezte elborzadva Partos.

– Das kann niemand wissen.90 Újvároson minden lehetséges. És különben is volt már eset ilyesmire. Kérdezze meg az öreg Tőkéssytől, hogy ki volt a Fatia Negra.

– És mit felel?

– Hogy ő.

A bíró ámultan nézett az öregúrra, akinek hogy, hogy nem, épp ekkor mutatkozott be Nagy-Tatár.

– Nagy-Tatár Vilmos, nyugalmazott százados vagyok.

– Isten hozta öcsémuramat. A nógrádi vagy a szepesi Tatárokból való?

Ebben a pillanatban egy kis termetű, de szép lábszárú hölgy, akinek meglepően rövid szoknyája alá titkon már eddig is sokszor pillantgatott Partos, hirtelen a magas öregnek nyakába ugrott, és jól felágaskodva úgy belécsimpaszkodott, hogy ama rövid szoknya felhúzódzkodva a lógásban a meztelen comb egy darabját is láttatni engedte.

– Az én nótámat! – sikoltotta.

Tőkéssy felcsapta monokliját, és megnézte a nőt; azután tenyerével „Állj”-t parancsolt a cigánynak, aki hajbókolva lépett hozzá.

– No! – mondta az öreg, s egy ezrest nyomott a markába. Partos felfogta Tőkéssyné pillantását, mellyel ezt a mozdulatot kísérte: olyan volt az, mintha meg akarná gyilkolni az apósát.

A zene megint fölcsattant, és a rövid szoknyás nő most Partos közvetlen közelében egy asztal tetején táncolt közkívánatra az „ajjaj razziás” ficsúrral, aki ismét tenyerébe fektetve az arcát hangsúlyozta, hogy mulat. Partos szédülten ámolygott tova a rugdaló, rakoncátlan lábszárak szomszédságából.

– Ej, sose halunk meg! – kiáltotta a ficsúr.

A tánc egy szünetében Újhegyi fölvezette Ilonát a templom tornyába, amit meghagytak, olyan kilátónak. Egész Újváros éjjeli képe nyújtózott alattuk. Messzebb Budapest fénye derengett. A hűs levegő jólesőn csapott az asszony arcába.

– Égnek a lámpák – újságolta Újhegyi, leérve.

– No végre!

Partos Bátor Mórhoz közeledett, akiben komoly embert sejtett, s ebben nem is egészen csalatkozott, mert az ügyvéd kaszinói titkár és fő-fő kártyaszakértő lévén, kényszerült mindig bizonyos komolyságot megtartani. Partos hozzá fordult az „egy gondolattal”, mely szüntelen bántotta: megbukik-e a polgármester, s mi lesz a tisztviselőtelepre befizetett pénzekkel?

– Kérem, minden játék kockázattal jár – felelte Bátor Mór. – Nem tart velem a járásbíró úr? Talán visszanyeri.

És átment a kártyaszobába Tőkéssy után, aki éppen most foglalt helyet nagy, higgadt méltósággal, s Partos csodálkozva látta, hogy a zsidó és az antiszemita gyönyörűen megférnek együtt a zöld asztal mellett.

– Tessék, tessék! – Tőkéssy jobbján Borcsay táblabíró ült le, s Partos nem tudta kivonni magát hivatalfőnökének hívása alól. Már készítette ki aprópénzét (Szakolcán a tízfilléres alap volt divatban), mikor váratlan aranyak és ötkoronások koppanására ijedt.

– Talán egy kicsit hazárd lesz? – mosolygott feléje Borcsay.

– Ó… hát… egyszer… – dadogott a bíró, és restellt visszavonulni. Homlokára izzadság gyöngyei ültek ki. De nemsokára még nagyobb lett az ijedelme, mert minden várakozása ellenére nyert. Nyert, nyert, egyre nyert, százasokat, ezreseket, s már a tisztviselőtelepi villára befizetett rengeteg összeg ötszörösen hevert előtte.

A tétek hólabdaszerűen nőttek, és Partos bíró, mint egy hökkent Midás király, elvarázsoltan ült az asztal mellett.

Künn nőtt az orgia. Már kinyitották a vestibulumot, s kitáncoltak az orgona alá, egyik ezt táncolt, a másik azt, a párok összeütköztek, felbuktak s nevettek. Öcsényi dr. válogatott zenevicceket csinált az orgonán. A szép lábszárú hölgy föltűzködte szoknyáját, és balettfigurákat mutatott, fehér bugyogóját villogtatva. Ilona nem látta ezt, nem látott semmit, újra táncolt, elkapta az örvény, nem gondolt semmire, hacsak nem régi, lánykori báljaira, melyeknek hangulatát alapjában naiv és ártatlan lelke ebbe az orgiába is belebűvölte: néha egy komor, puskás férfialak lebegett előtte, máskor Újhegyi vigyorgott rá, s édes sherryvel kínálta. Újhegyi egyébiránt egy nagy repülőgépmodellt hozott elő, s tudósan magyarázta a hölgyeknek. Aztán a jövő társadalmát fejtegette, s a szabad szerelemre tért át. Kovács tanító, már teljesen elázva, végérhetetlen tósztba keveredett a büfé mellett. Tőkéssyné felcsavarta a repülőgép csavarját, hogy az arcát legyezze vele.

– Melegem van – mondta. – Szabad itt levetkőzni?

– Ó, nagyságos asszony! – nevetett Újhegyi. – Én festő vagyok. Nálam egyebet se tesznek a hölgyek, mint levetkőznek.

A szép asszony még mindig az ápolónőkosztümben volt: a vöröskeresztes karszalagú üngben. Előbb jobb karját, majd bal karját kibújtatta, s visszabújtatta megint, aztán az öve körül oldozott valamit, s lába alá hullt egy csomó selyem, csipke és színes szalagcsokor a fehér üng alól. Továbblökte hegyes cipőjével, a vetkőző Venus mozdulatát mímelve. Az ápolónőüngöt kacéran idomaihoz szorította.

– Monna Vanna!- kiáltott a ficsúr.

Künn az öreg már pezsgősüvegeket bontogatott, olykor elaludt, majd újra fölriadt, s felváltva simpfelte hol a polgármestert, hol meg vendégeit. A szoros dugók szaporán durrogtak. De most a táncospárok hosszú füzérré bomolva úgynevezett „ostort” csináltak, s az ostor vége a gyors hajrában éppen nekicsappant a mellékszoba ajtajának, ahol az öreg volt. Az ajtó kipattant, és a párok betáncoltak a felbontott és felbontatlan pezsgősüvegek glédái közé. A szép lábszárú nő úgy kerülgette a földön szerte álló palackokat, mintha leszúrt kardok közt táncolna, mint egzotikus bajadérok: de csodálatos módon, nagy ívben rántva föl a lába hegyét, éppen egy frissen nyitott Veuve-Cliquot-t sikerült felrúgnia, mely az asztal szélén állt, s egyenesen a szundikáló öreg pék nyakába dőlt. Félig öntudatlan állapotban, s eszeveszett dühvel emelte tehetetlen fejét a hideg zuhanyra, és elmosódó hörgésszerű hangon kiáltotta:

– Ringyók! Ringyók!

– Részeg az öreg! – vihogtak a nők és ifjoncok. Néhányan ölre nyaláboltak az arany nyakú üvegekből, ki amennyit látott, s úgy táncoltak vissza a terembe. Durrogtak a dugók, s apró, ezüst szökőkutak habzottak föl. A Tőkéssy agarai vonítani kezdtek. Az orgona tust húzott. Egy ügyetlen fuser egy egész üveget ráöntött Monna Vanna gyolcsüngpalástjára. A fölhevült, szép asszony kéjesen borzongott meg. A vászon áttetszővé vált, és bőréhez tapadt, mint egy habból született szobornak.

– Görög szobrászok – mondta Újhegyi – így nedvesítették meg a modelljeik ruháját.

– Jaj, ne nézzenek ide! – kiáltott Tőkéssyné. – Szégyellem magamat.

– Nincs ok rá – röhögött a monoklis ficsúr.

– Hol a ruhám? Flóra, kérlek, a ruhámat! – idegeskedett Tőkéssyné.

– De nagyságos asszonyom! – kérlelte Újhegyi. – Hiszen maga egy felvilágosult nő. Higgye el, nincs szebb a világon a meztelenségnél. A görög Phrüné például…

De az izgalom fokozódott. Kitűnt, hogy a szép asszony ruhája sehol sem található. Valaki elrejtette. Flóra, Újhegyiné, kétségbeesetten szaladgált ide-oda.

– Ez már mégis rossz vicc! Jaj, megfázol, édesem!

Kendőket és sálokat hozott. De Tőkéssyné már bemenekült a kártyaszobába, s apósának prémes bundáját borította gömbölyű vállaira. Egyben a kártyákba nézett. Tőkéssy valódi angol hidegvérrel dobott éppen egy ezrest a posztóra. A szép asszony megborzongott a prémes bunda alatt. Az öregúr minden pénze a járásbíró előtt hevert. Partos izzadt, lángolt, és merész tekintetet vetett a szép asszony szemébe.

A szép asszony néma jelt váltott az öregúrral. Ekkor kacérkodni kezdett Partos felé. Székét közelebb húzta a járásbíróéhoz. Vállához simult azzal az ürüggyel, hogy kártyáját nézi. Vagy inkább kártyájába lesett azzal az ürüggyel, hogy vállához simul…

S nemsokára fordult a szerencse. A pénzhalmaz kezdett visszavándorolni az öregúr elé. Partos keze remegett, és halántéka lüktetett. Az öreg változatlan flegmával fogadta a nyerést.

– Adhatna, papa, belüle a gyerekeinek! – kacagott a menye.

– Nesze, lyányom!

És kék hasú százasokat dugott a markába. A szép asszony nevetve rejtette a bunda alá, mintha csak tréfa volna az egész. Magában átkozta az öreg smucigságát.

Ha csak annyit adna nekik, mint a cigánynak.

A teremben újra kezdődött a tánc.

– Hol van Flóra? – kérdezte Ilona Újhegyit.

Flóra a sálokkal és kendőkkel járt. Újhegyi fölfigyelve nézett Ilona arcába.

– Csak nem akar hazamenni?

– Nem maradhatok tovább! – Újhegyi nevetett.

– Megijedt ettől a mulatságtól. Pedig milyen kár! Maga a legszebb asszony itt. Magának kéne levetkőzni, nem Tőkéssynének. No, no, ne haragudjon azért! Szép asszonynak nem szabadna szemérmesnek lenni. Ezt törvényileg tiltanám meg. Nem haragszik?

– Hagyjon engem, nem nekem való ez! Hol van Flóra?

– Nem magának való, istenem! – ment utána Újhegyi. – Nem magának való a város… Újváros… a kövek, csúnyaságok… a hazugságok és mesterkéltségek… üzletek… De képzelje el künn, a szabad mezőn, gyönyörű meztelen testeket… Látja, ha egyszer így lefesthetném!… Mi van abban? Jöjjön ki a Balatonhoz, ott van a feleségemnek egy villája…

– Nem szégyelli magát?

– Miért? Az én ideálom a természetes élet. Ehhez tartozik a természetes meztelenség. Úgy kellene élnünk, ahogy Isten megteremtett. És nem szabadna szégyellnünk a vágyakat, melyeket maga a természet ojtott belénk. Ez csupa képmutatás. Látja, én nyíltan bevallom, hogy vágyom magára…

– Maga részeg! Mit szólna ehhez Flóra?

– Flóra okos asszony, és nem irigy. Különben is az egynejűség csak társadalmi forma, mely hazugságon épül. Ellenkezik a természetes állapottal. Az Isten a nemi kéjt adta az embernek, mint egyetlen, legfőbb valóságot és kívánatosságot. Ezt nem szabad törvényekbe és bilincsekbe szorítani. Látja, nekem van egy álmom. Majd ha a repülőgép megsemmisíti a távolságokat, az emberiség szétszóródik a földön, szerelmes csoportokba gyűlve, melyeket nem az érdek és az üzlet fog összetartani, hanem a Kéj.

Ilona szédült és borzongott.

– Ó! Ilyen szép és nagy álmokba ilyen csúnya dolgokat keverni!

Újhegyi szemei megvillogtak.

– Ez a legszebb és legfenségesebb dolog a világon. Hát nem nagy és nemes valami-e a Gyönyör, amelyből az ember élete származik? Ez az, amit mindig elfelejtenek. A legszemérmesebb álszent is csak úgy születhetett meg, hogy az apja meg az anyja disznólkodtak. És nincs olyan szent, aki ne gondolna magában örömmel az ilyen disznólkodásra. Én legalább nyíltan bevallom, hogy mentül többet akarok és nemcsak egyetlen nővel akarok, nohát, ha már így nevezik – s mosolygott –, disznólkodni!

– Ó, Flóra! – kiáltott Kerboltné, észrevéve, hogy Újhegyiné mellettük áll. – Hallod, miket beszél az urad?

– Hadd szórakozzon! – felelt a jó Flóra, s befordult a mellékszobába, ahol apja, az öreg pék, ivott s szitkozódott.

– Látja? – szólt Újhegyi, s hirtelen elborította a forróság. – Adjon most egy csókot! – A volt templom egyik vastag pillére mögött állottak, s a terem forgataga nem vett tudomást róluk. – Adjon egy csókot! – lihegett a festő, átkarolta az asszonyt, és a nyakára tapasztotta ajkát. Ilona sikoltott, és menekült, de nem a forgatag felé, mert restellte volna botrányt csinálni, hanem berontott az öreg pék ajtaján. Gruber különös átmeneti állapotban volt az ébrenlét és az álom között, melyben egy-egy hortyogást egy-egy szitok követett, s ez az állapot azért volt veszedelmes, mert az öreg zsebében volt a pincekulcs s a szobában már csak üres üvegek állottak. Újhegyiné hófehér keze az öreg bagós zsebeiben turkált, s a pék apai karja erőtlenül lökte vissza a tiszteletlen gyermeket, mint egy fölébredt Noé.

– Ringyók! – kiáltotta. – Visszaadományozom a templomot az egyháznak, vissza én! Minek énnekem ház, hogy a ringyók szaufoljanak^91 benne! Minek énnekem ház, hogy az adót fizessem a polgármesternek. Köztisztasági járulékot a ringyóknak! – Egészen összevissza beszélt. – Ringyók!

– De papa, így leinni magát! – kiáltott Újhegyiné a benyíló ajtóra pillantva. De ebben a pillanatban az öreg meglátva Kerboltnét, mint egy apokaliptikus látományra, fölegyenesedett, és fölemelte megnehezült pilláit.

– Polgármester ringyója! – ordította.

Kerboltné hátraalélt, Újhegyi karjaiba. De ekkor egyszerre a vestibulum felől nagy kiabálás, lárma, futkosás hallatszott. A lármát a társaság ifjabb tagjai rendezték, akik friss szagú újságlapokat lobogtatva rohamban szaladtak be a terembe.

– Újvárosi Friss Újság! Rendkívüli külön kiadás! – kiabálták. – Szenzációs leleplezések a polgármesterről! A Bontó-ügy részletei! Bontó Vilma és Briliant! Hiteles okmányok! A razzia története!

– Nem megmondtam? A Svarcika kitett magáért! – harsonázta a ficsúr.

Izgatottan kapkodták az újságokat.

– No ez a kegyelemdöfés! – kiáltott valaki.

– De Kerboltnak is! – toldta másvalaki.

– Az egész rendszernek.

– Éljen az ellenőrző bizottság! – tósztozott Kovács tanító. – Vége a panamás városi gazdálkodásnak, az ószeres politikának! Eltűnnek Újváros piócái!

Az újságlapok ide-oda szálltak, mint valami fehér lángnyelvek egy kába, mámoros pünkösdreggelen. Mindenki mintha meghatványozódott volna. Diadalmak és aggodalmak keltek ki a másnapos fejekben.

– Mi lesz a vízművekkel? – kérdezte egy hang.

– Én érdekelve vagyok! – kiáltott egy másik.

– A parcellázás… – kezdte egy harmadik.

– Mind csak panama volt! – harsant a negyedik.

– Kampec a tisztviselőtelepnek! – zúgta kárörvendve az ötödik.

– Ó, kampec! – Partos bíró a kártyaszobából jött, és olyan volt, mint egy halálfej. Mindenét elvesztette!

– Te, kérlek, kedves barátom – szólította meg diszkréten a tanítót –, nem tudnál nekem kölcsönadni egy száz koronát?… Csak amennyivel hazautazhatnék Szakolcára… visszaküldeném…

– Bocsáss meg, édesem, de hogy gondolod ezt?… Én egy szegény néptanító vagyok… Minden garasom be van osztva.

– Ó… Ne haragudj, kérlek… A világért sem akartam terhedre válni… – Partos, mint egy megvert kutya, oldalgott el. Gyáván és kétségbeesve nézegette hol ezt, hol azt a vendéget: kihez fordulhatna? Alig volt annyi pénze, hogy Pestig villanyozhasson…

De senkihez sem mert közeledni.

– Ah! – kiáltott Újhegyi. – Itt a débâcle! Itt az apokalipszis éjszakája! Minden összeomlik, és egymást esszük meg… És ez így is lesz mindaddig, míg az ember nem fog szállni, mint a madár, és el nem oszlik a szabad mezőkön… Akkor rá fog eszmélni, hogy nem az üzlet és tülekedés az élet célja, hanem a Gyönyör!

Gruber azonban kijött, kezeivel hadonászott, és tagolatlan szavakat rikoltozott, melyekből egy-egy durvaságot lehetett kiérteni. Újhegyiné átölelve kérlelte, és iparkodott visszanógatni szobájába a részeg öreget.

De többé-kevésbé mind részegek voltak, s a mámoros fejekre különös hatást tettek az öreg átkai. Mindenki inkább hökkent volt egy kissé, és akik legjobban kívánták a polgármester bukását, szinte azok ijedtek meg legjobban. Senki sem tudta elképzelni, hogy mi lesz most?

Egyedül az öreg Tőkéssy józanon, az erős és mindent győző öregek fölényével, kárörvendve és duzzadt zsebbel jelent meg az ajtóban.

– Ideje már kitörni a nyakát! – ítélkezett.

Tőkéssyné kitárta a bundát megszáradt ünge fölött: megint melege volt. Mindenkinek melege volt, s hogy már a vestibulumba tódultak az újságok elé, kinyitották a kaput, a nagy templomajtót, s beömlött az utca hidege, a hajnal első lélegzeteivel.

Tőkéssyné a miniszterére gondolt, akivel összekülönbözött, s örült, hogy a polgármester idejében kifizette a pénzt. Ez igazán az utolsó pillanatban sikerült! Az öregtől mégiscsak lehet pumpolni valamelyest.

Ilona egy őrizetlen pillanatban kapta a köpenyét, s kiszökött az utcára. Újhegyi utánament – mert csak nem engedheti ilyenkor egyedül menni haza –, de épp ekkor jött el a ház előtt az első hajnali villamos, megrakva munkásasszonyokkal és a Hirschfeld-gyár kis táskákat cipelő munkásaival: Ilona fölugrott a villamosra. Borzongott a hűvös reggelben, összeszorította köpenyét, és szédülve ült a rossz szagú proletárok között.

30. §. MELYNEK TARTALMA KÖNNYEN ELŐRELÁTHATÓ

A kora reggeli óra Újvároson a proletároké. Gyalog és villamoson, mindenfelé a gyárakba siető embereket látni, akik közt szórványosan tarkul egy-egy „pancamári”, fehér hátibugyrával s az elül rákötözött nagy tejeskannával. A gyárkémények tutulnak, s a fekete hangyaemberek csapatokban viszik-viszik, kis fekete szerszámtáskáikat.

Ilyen gyári munkások látták utoljára Kerboltot is. Rakoncából jött az erdő felől. Hol bolygott egész éjszaka? Az éjjel jó. Elfedi a fű közt heverő gyűrött papírokat és szardíniásskatulyákat. Éjjel még Újváros erdeje is igazi, vad erdő. Éjjel állatok hangjait hallani. Éjjel tanácsot lehet kérni az égtől és a csillagoktól. Mire volt már elhatározva, mire nem? A dilemma még nem dőlt el benne? Ilona sorsán aggódott talán? Bizonyos, hogy minden intézkedést megtett. Írásait már tegnap reggel rendbe hozta. Levele ott volt Ilonánál, hogy átküldje a polgármesternek. Elszámolt mindennel. S aztán – még egy éjjelt töltött a csillagok alatt.

Az éjjel jó.

De a reggel sivár. A reggel hideg: reggel a fű nedves, a föld kemény, derekad fáj, és hátad didereg. A reggel proletár, szürke és füstszagú. A reggel kioltja a csillagokat. Reggel indulnak a villamosok.

Öt órakor megint a rakoncai végállomásnál volt Kerbolt. A sárga kocsi üresen állt: akkor söpörte egy banya. Por, cigarettavégek, gyűrt villamosjegyek kavarogtak ki a hátulsó ajtón. Elül, a vezető helyén, egy kis, csenevész proletárgyerek állt. Alig ötéves. Még hűvös volt. A vezető óriási kesztyűi ott feküdtek a gépszekrényen. A csöpp kölyök fölágaskodott. Apró kacsóira próbálgatta az ormótlan kesztyűt.

– Majd ha vezető leszek – mondta –, nekem is ekkora kesztyűm lesz.

A vezető lenn pipázott, a flaszteren ülve. Itt aszfaltjárda volt az üvegbolt előtt, az alkoholisták szanatóriumáig. A vezető köpött egyet, és úgy felelt a gyereknek:

– Vezető akarsz lenni? Akkor inkább akaszd föl magadat!

Kerbolt egy forintot adott a gyereknek. Ez nagy esemény volt, és a vezető, a söprő banya és a boltosinas, az úgynevezett „vizesnyolcas”, aki akkor nyitotta a boltajtót, azonnal tudták, hogy ki az az úr.

A banya visszarakta a farácsos lábtörlőt, a vezető kiverte pipáját, a kalauz előkereste a jegykönyvecskéket, a pancamárik lerakodtak, a csengő megnyikkant, és Kerbolt fölszállt a kocsiba. A villanyos a tehén bőgéséhez hasonló zajjal kanyarodott be a falu főutcáján. Kerbolt azonban nemsokára megint leszállt, mert gyalog látták Újváros és Rakonca határán, hat óra előtt, mikor a jutagyár munkásai, csupa fiatal leány és asszony, rakoncai lányok, veszekedve, énekelve tódultak a vasúti síneken át. A puskás ember a sínek fölött áthaladó magas hídon állt, és felülről nézte az élénk, tarka képet. A lányok közül sokan még rakoncai viseletben járnak, de a beszédjük – melynek egyes szavai bizonnyal fölhangzottak a hídra már egészen újvárosi jasszbeszéd.

A rácsos cinksorompó lecsapódott, s a tolongó nevetgélő rajnak meg kellett várni, míg a reggeli vonat átrobog az állomáson.

S aztán, míg tolatnak.

Ez néha nagyon soká tart, s a lányok átkiabáltak a pályaőrhöz, durva szavakkal ingerkedtek, szidták… Aztán, nem győzve már várni, csapatokban tódultak föl a hídra, visszamenve nagy kerülővel, s ott özönlöttek el Kerbolt körül. Ebben a tolongásban eltűnt Kerbolt a szem elől.

Bizonnyal ennyi adatot sem mondhatnánk róla, ha nem lett volna ő Újváros szegényügyi osztályának vezetője, úgyhogy a szegény emberek közül sokan ismerték.

Az utolsó adat a levél volt, melyet a polgármesternek címezve a lakásán hagyott, mint reggel átküldendőt, „azon esetre, ha ő addig haza nem tér”.

Az Újhegyiéknél eltöltött lázas éj alatt hányszor gondolt Ilona erre a levélre! S mennél tovább haladt az éjszaka, annál inkább megért benne a gondolat: föl kellett volna ezt a levelet bontani! Mért nem bontotta föl? Ez a gondolat titkos lidércnyomássá nőtt benne, egyre azt az ösztönt érezte: hazaszaladni és fölbontani a levelet! – S mikor megjöttek az újságlapok, mint vészes, nagy, hajnali pillangók, mind a polgármesterről beszélve, és bukásról és bűnről és összeomlásról: akkor nem bírta tovább, szorongva, lihegve érkezett haza, nem is kérdezte Zsemlyénét férjéről… nem is kérdezte, hogy az otthon van-e.

Tudta, úgyis tudta, hogy nincs otthon…

Különös, hogy most milyen biztosan tudta ezt egyszerre, holott egész éjjel azzal áltatta magát, hogy megjön, közben bizonyosan megjön! Mint tegnap is megjött! – S egy kicsit azért is ment el Újhegyinével, azért is maradt reggelig a mulatságban, hogy, ha megjön, őt ne találja otthon!… Gondoljon akármit!…

És most tudta, hogy nem jön meg… úgysem jön meg…

És nem is kérdezte, csak szaladt a levélhez, amely ott fehérlett az ura íróasztalának zöld posztóján; torkáig dobbant a szíve, mikor benyitott az ajtón: ott fogja-e látni?… nem tűnt-e el?… nem nyúlt-e le érte a levegőből egy titkos szellemkéz, hogy láthatatlanságába szorítva a szoba mennyezetén keresztül elvigye, mint a moziban látta egy levéllel?… vagy egyáltalán ott volt-e?… nem csak álmodta-e?… De ott volt, s már a kezében forgatta… és akkor egyszerre megint azt érezte, hogy nem bonthatja föl… hogy nem tudja fölbontani… Kerbolt, ez a csupa jellem ember, ennek a végzetes írásnak írója, annyit beszélt neki a levéltitok szentségéről, a másnak címzett levél érinthetetlenségéről, annyiszor tüntette föl mint lehetetlent, azt, hogy ő, úriasszony, fölnyisson egy leragasztott írást, melynek borítékján idegen név áll… És Kerbolt neki apja és nevelője volt, még inkább, mint férje.

És erre a levélre még pecsétet is nyomott… Nem, nem merte… Érte aggódva még kevésbé merte fölbontani, mint ha másvalakiért aggódott volna…

És talán e lelkiismereti aggályon és a szigorú nevelő emlékén túl, és öntudatlan, egy más félelem is munkált benne, egy gyöngeség, egy asszonyi félelem! Félelem attól, amit ebből a levélből megtudhat, amit asszonyi aggodalma ebben a levélben megsejtett… amit jobb talán tudni, mint sejteni, s amit mégis borzad megtudni, aki sejt… Egészen öntudatlan: mert hiszen ha tudatára ébredt volna ez, annál inkább fölbontotta volna talán a levelet, megelőzni, megelőzni, ha lehet, amitől rettegett!…

Így ott állt Ilona a pecsétes levéllel, és arra gondolt, hogy még csak hat óra… Istenem, nincs több, mint hat óra!… Mit csinál kilencig, amíg Madár Jánost megkeresheti?… Aludni úgysem tud… Ó, istenem, aludni, ilyen állapotban!…

De azért ledőlt a díványra, s néhány perc múlva aludt is, végképp kimerülve az izgalmaktól, lidércnyomásos fullasztó álommal, még aközt is kezében szorongatva és gyűrve a levelet. Álma közben minden neszre figyelt, s mind mintha a fején kalapácsolt volna; várt valamit, és félt is tőle, és nem tudta, mi az. S egyszer csengettek, nyílt az ajtó, és Zsemlyéné beszélt valakivel… Akkor erőlködött, hogy fölébredjen; és hányta magát, és nagy súlyok ellen küzdött; de a zaj elhalt, és ő tovább aludt. S akkor azt álmodta, hogy Újhegyi volt, aki kereste; s mintha látta volna is kéjenc vigyorát egy ablaktábla mögött; bújni, takarózni szeretett volna; valósággal meztelennek érezte magát; fázott, de mozdulni nem tudott.

Végre fölszakadt a bűvölet. Ilona megrázkódott, és fölugrott; már kilenc óra volt. Ilona szaladt – a levél mindig a kezében – a tükör elé, rendbe hozni magát. Zsemlyéné jött, és jelentette, hogy a polgármester volt itt; mikor megtudta, hogy a tekintetes úr nincs itthon, és a nagyságos asszony alszik, elment. Ó! hiszen akkor már a városházán van. Ilona sietett, mert tudta, hogy tízkor közgyűlés kezdődik: azontúl már nem férhet a polgármesterhez. Istenem! Mért aludt? Most meg volna kímélve ettől a kálváriától. Utálta a városház folyosóit az ácsorgó és bámész újságírókkal, a szaladgáló és nagyokat köszönő írnokokkal, a várakozó és méltatlankodó polgárokkal. Idegesen kente álmatlanságtól vörös szemére a púdert; rendesen festeni is szokta az arcát, újvárosi módon, s már csak ingerkedésből is, mert az ura haragudott ezért; de ma nem nyúlt a piros pamacshoz.

Madár János eközben már valóságos ostromállapot alatt volt. Kerboltné különös izgalmat talált a városházán. A polgármester előszobája már a kora reggeli órákban megtelt, úgyhogy nem maradt ülőhely; s ami legterhesebb volt Ilonára nézve, ezúttal csupa úriemberek ültek ott, félig-meddig ismerősök, akik kíváncsian nézték őt, némelyik meg is szólította. Ezek a tisztviselőtelep befizetői voltak, akik „csak mint privát ismerősek” barátságos felvilágosítást akartak kérni a polgármestertől, hogy nincs-e veszélyben pénzük, s nem lehetne-e visszakapniok. Siettek, hogy még a közgyűlés előtt beszéljenek vele. Madár eleinte udvariasan fogadta és megnyugtatta őket, de aztán ideges lett, s éppen Kerboltné érkezése előtt kiadta a szolgának a parancsot, hogy senkit se eresszen be hozzá.

– Ne is jelentse be. Maga se jöjjön be. Mondja, hogy hivatalosan vagyok elfoglalva.

A várakozók azonban nem tágítottak, hanem tovább várakoztak. Ilona félénken közeledett az íróasztalhoz, mely mellett a szolga ült, s beszélni akart vele. De ekkor egy tökéletesen részegnek látszó iparosember (Ampenszán volt, a kárpitos és temetőigazgató) házsártosan ugrott föl helyéből. Reggel tért a Vnukból haza (a temetőbe), s látszott, hogy különös dolog esett vele.

– Ezer pardon, de az egyenlőségi igazságosság nevében fogalmazom tiltakozásomat. Fontos temetőigazgatói ügyekben bátorkodom…

S fenyegető mozdulata túlságosan is erős „bátorkodásról” tanúskodott.

– A polgármester úr megparancsolta, hogy senkit se jelentsek be – mondta a szolga, Szabó János. S titkon intett Kerboltnénak, hogy foglaljon helyet.

Ilona leült a fapadra, a levelet kezében szorongatva, várt, várt, és gondolattalanul jártatta szemeit a hivatalszoba sivár bútorzatán. „Temetőigazgatói ügyek! Temetőigazgatói ügyek!” – tért vissza a furcsa szó fejébe vészjóslóan, és a hosszú, hosszú temetőkerítés nyúlt végtelenbe lelki szeme előtt. Valahányszor keresztülment valaki a szobán, iratcsomóval vagy pecsétbélyegzővel, összerázkódott, és hosszasan utánanézett. Várt, várt, és kínlódott.

Madár Jánosnak szüksége volt rá, hogy összeszedje gondolatait a közgyűlés előtt, elkészüljön a támadások nyugodt és méltóságteljes kivédésére. Napóleon volt, s itt állott Waterlooval szemben: még egyszer meg kellett próbálni erejét. Kerboltot kiejtette gondolatából: nyilván nem jelenik meg a közgyűlésen, s ebben az esetben nem veheti hasznát. Még egyszer koncentrálni kellett magát, elzárkózni minden elől, ami nem a közvetlen cselekvés. Előtte hevertek a reggeli lapok, valami öt-hat különböző „rendkívüli kiadás” (mert rendes lap hétfőn nem is volna). Egész éjjel dolgozott; a „leibzsurnalisztájának”92 maga diktálta le telefonon a reggeli cikket, amit büszkeségből sohasem tett eddig. Kiderült, hogy valaki kihallgatta, s hajnalra már hírül hozták neki egy ellenzéki lap cikkét: „Hogyan nyilatkozik a polgármester önmagáról?” Személyesen szaladt a nyomdába, lefogta a kinyomott példányokat, „bármibe kerüljön”, új cikket írt, két órát aludt, mint Napóleon Waterloo előtt, majd futott Kerbolthoz. Lapja így elkésett. De itt voltak az ellenzékiek, s Madár unva siklott végig a fáklyásmenet pompázó leírásain, a „rendőri brutalitás” fölötti műfelháborodásokon, frázisokon. A legőrültebb szenzációkat rendezték ellene, és ő sok helyütt nevetett, holott tudta, hogy azok, akiknek írva van, a városfenntartó iparosság, komolyan veszi.

Ampenszán kárpitos, most temetőigazgató, felháborodottan és megsértve távozott a városházáról. – Immáron a tisztességes iparosság be nem bocsátási fumigálásban részesül – monologizált az utcán. – Immáron – kiáltott, és megállt – falatok, illetve hivatalok szájunkba helyezése által szavunkat végképp betömöttnek lenni vélekedik. – Ez a polgármesterre vonatkozott. Így ért az ipartestület épülete elé.

Már a kora reggeli órákban gyülekeztek a képviselőtestület jórészt iparos tagjai az ipartestület helyiségében, hogy onnan mintegy, mondhatni, testületileg vonuljanak a nevezetes közgyűlésre. Az újságlapok pünkösdi nyelvei ide is leszálltak közébük, kísérve, mint a görög tragédiák válhatatlan kórusa, Újváros életének tragikus pillanatait. Székeken feküdve, tartókba törve, fogasokon lógva zúgtak, bozsogtak a nyugtalan nyelvek, és a lelkekben éppoly kevéssé volt csönd, mint a levegőben. Mint egy adott jelre jött elő most minden, minden panasz, minden sérelem, az irigységek előbújtak piszkos odúikból, hogy új meg új, apró döfésekkel súlyosítsák a megtámadott Caesar helyzetét, és minden kicsi tőr még egyszer beleszúrjon.

Gyurkovics szappanos a polgármester lapját olvasta tekintélyes pápaszemén át, és nagyokat bólintgatott széles, szögletes fejével:

– Nem tudnak már semmit fölhozni védelmükre.

– Mit is mondhatnának? – volt az egyhangú vélemény.

– Kérem, tessék hallgatni, mit írnak! – És közelebb vitte szeméhez a lapot. – „A függetlenségi kör fáklyásmenetet rendezett Herseinek – olvasta a szöveget, melyet maga a polgármester fogalmazott – azon alkalomból, hogy a vármegyei közgyűlésen az obstrukció mellett, vagyis inkább (vessük le az obstrukciós köpönyeget!) a polgármester ellen foglalt állást… Jelszavakkal és görögtüzes jelenetekkel táplálni ezt a szerencsétlen nemzetet elég volt…” Hát kérem szeretettel, a mi nemzeti küzdelmünk csak jelszó?

– Nekik jelszó.

– És aztán, kérem szeretettel, micsoda egy hang ez? „Hersei – keresgélt a szövegben – hadat üzent a városi rezsimnek…, de hogy a Munkapárt annak idején mért nem állított az újvárosi választókerületben ellenjelöltet, arról hallgat…” Hát kérem, az öreg Hirschfeld csak nem állít a saját fiának ellenjelöltet! Aztán kérem: „A polgármesterre ráfogja, hogy… (lehet, kérem, hogy ráfogás ez, de mi ez, semmi, a mellett a töménytelen panama mellett, amiről mindenki tud!)… de nem beszél arról, hogy egy mindnyájunk által jól ismert család… Megemlíti, hogy ő sehol sem igazgatósági tag, de egy arcrándulással sem árulja el afölötti fájdalmát, hogy a parcellázásoknál a polgármester neki semmi tevőleges szerepet nem szánt…” Kérem, csupa vádak!

– Talán nem igazak? – vetette ellen Christián bádogos.

– Kérem szeretettel, nem arról van itt most szó, hogy igaz-e, mi igaz. Mert ki az a Hersei, kérem, ha a személyt nézem, kérem: az csak egy senki, egy zsidó, nem számít! azért személy szerint, kérem, őróla lehet sok mindent mondani. De most itt, kérem, nem a személyekről van ám szó, hanem a mi követünkről van szó; nincs igazam? Újváros független polgárságának képviselőjéről… Arról pedig ne mondjon senki rosszat, mert velem gyűlik meg a baja!

– Mégis kár, hogy zsidó! – próbálta gyöngíteni a hatást Christián bádogos.

– Eh, mi az a zsidó? Semmi! nem számít! – kiáltott a szappanosmester haragosan. – Aztán, kérem, micsoda egy hang ez kérem: „Mindezekből sejthetjük a harctér színhelyét és a fegyverek mineműségét – hang ez, kérem? –, s higgadt mérséklettel várhatjuk a fejleményeket – minthogyha mi nem volnánk higgadtak. – Csak személyi harc lesz, az elvi harc indokoltsága megszűnt, mióta az ellenzék országos vezérei is az obstrukció ellen nyilatkoztak.” Hát így kell magyar embernek beszélni, kérem szeretettel? Lám, kérem, az ellenzéki az más hangon beszél, az megmondja magyar emberhez illő nyíltsággal a polgármesterről, hogy „kócevő paktumos labanc vezér”: ez már beszéd!

– Független iparosságunkat sérelem érte csekély személyemben – kezdte elmondani panaszát már harmadszor Ampenszán; szenzációs híre zavaros volt benne, mint egy álom, s esze sehogy sem tudott odáig visszamenni: csak sérelménél maradt.

– De ezt hallgassa meg, kedves Ampenszán úr – szakította félbe Gyurkovics –, hogyan beszél egy jogos érdekeiben megsértett önérzetes magyar iparos. – S egy furcsa közleményt nyomott a kezébe, mely a Borbás mázoló lapjának külön kiadásában az első oldalon jelent meg:

Kiáltvány Újváros polgáraihoz!
Polgártársak!

Alulírott ezennel kijelentem, hogy Újváros tanácsának és polgármesterének azon intézkedését, mely szerint az Árpád téri illendőségi hely mázolási munkálatait illetéktelen egyénnek juttatta, magamra és a sajtószabadságra nézve sérelmesnek találom, s a megtorló lépéseket haladéktalanul megteszem.

Borbás Emil
lapszerkesztő, mázoló.

– Éljen! – kiáltott Gyurkovics, amint ezt a kiáltványt végigolvasta.

– Szeretettel hozzájárulok – felelte Ampenszán. – Jóllehet immáron temetőigazgatói életpályám hivatása más terekre szólít, szívem melege Újváros független iparosságával holtig együtt dobog.

A véletlen úgy akarta, hogy éppen ebben a pillanatban toppanjon be Borbás mázoló, akit zajosan megéljeneztek.

– Most már csak szeretve tisztelt elnökünk hiányzik – mondta egy hang, a tekintélyes Gruber pékre célozva, aki még ebben a pillanatban talán az asztalon szétgurult pezsgősüvegek közé leborulva aludt, mindenkitől elfeledve és senkitől sem háborítva, veje pezsgős lakomája után.

– A közgyűlés megkezdődik, és puccsot csinálnak – aggályoskodott valaki, az óráját nézve;

– Kitelik tőle – mondta Gyurkovics is.

– Hogyne, kérem – tódítá Ampenszán –, mikor becsületes független polgárokat kizárva mintegy színe elől, távoltartási erőszak által tündöklik. Ámbátor fontos temetőigazgatói ügyben szíveskedtem fölkeresni. Mert miért mennének, kérem, vadászni a tanácsnok urak igazgatásom alatt álló temetőbe? S noha óvakodtam a tett színhelyére lépni, mégis a szóban forgó csattanós ügyet a polgári rend- és tapintattal meg nem egyezőnek véleményezem. Nézetem szerint súlyos csendbontás eszközöltetett Kerbolt tanácsos úr által. Minélfogva kötelességemhez híven jelentést teendő hivatalos közegemhez fordulni bátorkodtam.

– Jön – kiáltott valaki az ablakon kinézve. – Szeretve tisztelt elnökünk közeledik.

– Tiszta szívvel csatlakozom a küzdelemhez – jelentette ki még Ampenszán. – Ámbátor hivatali emeltetésem koszorúja nevéhez fűződik, van szerencsém kijelenteni Újváros független polgársága nevében, miszerint megvesztegetési eredmény részemről nem létezik. Kérem, én a polgármester kedvéért nem exhumálom magamat.

Az öreg Gruber loholva kövér testével, föl a lépcsőkön, jött már összegombolhatatlan, régi szalonkabátjában, melyet leánya ráncibált rá, amint fölébredt az öreg, hogy mielőbb megszabaduljon tőle; a kabát szárnyai lobogtak utána. Még cilindert is tett ez alkalomra.

Elindultak. Gyalog mentek. Borgőz és a tegnapi Vnuk hangulata kavargott az epikus menet körül. Polgárok voltak most, vonulva a Capitoliumra, atavisztikus akcióban, ez államalkotó nép igaz gyermekei.

Politikus szavak szálltak a menetből.

A szavak emberei mentek, az államalkotók, az ellen, aki várost és életet alkotott.

Izgatottak voltak. Tíz óra múlt öt perccel. A polgármesterről föltehető, hogy pont tízkor megnyitja az ülést, s távollétükben öt perc alatt letárgyaltatja az indítványt.

Ilona azalatt ott ült a polgármesteri váróterem fapadján. Szabó János szolga megpróbálta bejelenteni, de eredmény nélkül tért vissza. Bezárkózott – mondta. – Engem sem ereszt magához.

– De Szabó bácsi, kérem, legyen szíves, kopogjon be, és mondja neki, hogy én kéretem.

Szabó bácsi csupa izgalom volt. Mi lesz, ha igaz, amit beszélnek, megbukik a polgármester, létszámcsökkentés lesz a városházán, spórolni fognak mindenen: őrá bizonyosan legkevésbé van szükség, mert őt Madár János kizárólag személyes szolgálatára alkalmazta. Öt gyermekére gondolt, s maga is öreg gyermek, epedt a megnyugtató szóért, melyet egyedül a polgármestertől remélt. Örült az ürügynek, hogy megszólíthatja.

– Tessék várni, nagyságos asszony, míg az ülésre megy, akkor szólok neki.

– Mikor lesz az?

– Pont tíz órakor.

Kerboltné visszaült, és az óramutatót nézte, mely lehetetlen lassúsággal cammogott.

Künn, a hivatali szobákban, szorongó izgalom uralkodott. Csak most látták a helyzet komolyságát. Eddig még rá sem gondoltak igazán a katasztrófa lehetőségére: Madár János rendje örökkévalónak tűnt föl előttük, mint az élet az egészséges ember előtt. Madár János bukása mindannyiukét jelentette: nem volt köztük egy sem, aki érdekelve ne lett volna, aki ne exponálta volna magát, aki el ne követett vagy ne fedezett volna valamit, amiről nem adhatott számot másnak, mint Madár Jánosnak. Tömeges elbocsátások s fegyelmi vizsgálatok voltak várhatók. Még az ártatlan írnokok is reszkettek. Aki semmit sem tett, mert kisebb ember volt, hogysem tehetett volna valamit, annak állása volt kétes, mert a polgármester rengeteg embert alkalmazott csupa könyörületből vagy politikából: s a nagy krach után a város nem pazarolhat többé. Reszkettek, mint porszemek a szélben. Stark Rezső nem találta helyét: ha a tisztviselőtelep terve dugába dől, őrá, ki a telep firkáit körmöli, semmi szükség. Mind úgy lesték a híreket, mint a Messiást.

Kerboltné föl-fölvetette a fejét, amint ezek az izgatott alakok benéztek olykor a váróhelyiségbe, mintha türelmetlenségük innen remélt volna valami orvoslást, s aztán csalódottan húzódtak újra vissza.

Tíz óra előtt néhány perccel Balázsy főjegyző – aki magába vonult és otthon ülő ember létére semmit sem tudott a Kerbolt eltűnéséről – nagy sebbel-lobbal áthaladt a szobán, s futtában üdvözölte Ilonát.

– Az urát keresi, nagyságos asszonyom?

– Nem, nem, a polgármestert!

– Ó, most el van foglalva, az ülés végén tessék! – és már nyitott is be.

Partos bíró, aki a többiek közt a teremben várt, meg akarta fogni egy szóra. De Balázsy nem állt meg egy pillanatra sem.

– Bocsásson meg, bíró úr, rendkívül sürgős… – s menekült. A várószobán a méltatlankodás moraja ment végig.

– De sürgős nekik egyszerre az a közgyűlés – mondta valaki.

– Máskor bezzeg nem kezdték ily pontosan.

– Idegesek a jó városi urak, és ez érthető – mondta vigyorogva egy fiatal újságíró, aki nem volt tagja a közgyűlésnek, s így idekint lebzselt hírekért.

– Nem tetszik tudni valamit, kérem – kérdezte Partos –, a tisztviselőtelepi befizetések ügye hogy áll?

A fiú csak egy vigyorral válaszolt, s továbbment.

– Pedig akkor soká fog tartani – aggodalmaskodott egy várakozó, óráját előhúzva –, ha végig kell itt várnunk a közgyűlést.

– Ó, nem, ellenkezőleg nagyon rövid lesz! – kiáltottak mások a folyosóról. Itt Svarc Jenő, Nagy-Tatár és Kovács tanító állt, akik mint bennfentesek jelentek meg, holott az utóbbi nem is volt tagja a közgyűlésnek. Svarc Jenő meg is magyarázta a dolgot.

– A gazemberek számítanak arra, hogy az ellenpárt lekésik, és meglepetéssel akarják a várat bevenni.

– Áh, áh, hát innen a pontosság!

– Csak azt nem értem, hol maradnak – izgatódott Nagy-Tatár. – Tudhatnák.

– Te, ha ez sikerül, ez a puccs – fordult Partos a tanítóhoz –, akkor a tisztviselőtelepi befizetések… akkor a polgármester rezsimje megmarad?

– Persze – felelt Kovács Endre. – Csak egy kis haladékot kapjon, kivágja magát, és az ördög se bír vele többet. Hol késhetnek ezek a címeres ökrök? Megyek, elibük megyek… Úgyis mennem kell az iskolába…

– Én is megyek! – mondta Partos.

De ekkor – pont tíz óra volt – a belső ajtó kinyílt, és Szabó János szolga kiszólt.

– A polgármester úr kéreti Kerboltné nagyságos asszonyt.

Ilona, aki már azt sem tudta, hova rejtőzzék el a kíváncsi tekintetek és sugdosó ajkak közt, felugrott, és remegve lépett be az ajtón.

A nagy tanácsteremben öt-hat ember ácsorgott, látható izgalommal és türelmetlenséggel. Madár, amint meglátta Ilonát, elébe ment, és szobája ajtajáig vezette, de csak az ajtóig.

– Látja – mondta, kissé mosolyogva –, széttépnek. Nincsen egy percem se. Mi újság? Mi van Gyulával? Ó, hát nem jött haza? – S elvonta a száját. – Levél? Adja ide! Várjon addig itt; jó?

S leültette Ilonát ott a tanácsteremben, egy nagy bőrfotelbe. Ilona szerette volna sürgetni: olvassa el a levelet azonnal, mutassa meg neki! de a polgármester mozdulatai oly parancsolóak, oly gyorsak és véglegesek voltak, hogy nem jutott szóhoz. Észre sem vette, s már egyedül maradt: az öt-hat zsakettes úr, élén Madár Jánossal, kivonult a teremből, a várószobán át, nyitva hagyva az ajtót maga után.

Most egy percre csönd volt. Ilona majd elveszett az öblös fotelben, szeme megcsúszott a hosszú, zöld asztalon, feje fölött hangos óraketyegést hallott. Tíz óra múlt két perccel. Ilona egyszerre összerezzent: nem volt kezében a levél. Egy pillanatra úgy rémlett, hogy elveszítette. Aztán eszébe jutott, hogy a polgármesternek adta. Tükröt vett elő, és haját igazgatta – mintegy utólag. Közben figyelni kezdett a beszélgetésekre, melyek a nyitott ajtón a várószobából hallatszottak.

A várószoba is egy darabig csendes volt. A kíváncsiabbak fölosontak a tisztikar nyomában a közgyűlési terem előszobájába, hallgatózni. Ezekhez csatlakoztak csakhamar Kovács tanító és Partos, akik a téren találkoztak az ipartestületből jövő menettel. Néhány perc múlva, az izgalom növekedvén, a polgármester kiüríttette az előszobát. Ekkor a váróterem újra hangos lett.

– Tudja, mi volt a szerencse? – kérdezte egy hang, a Svarc Jenőé. – Az, hogy Kerboltné éppen jókor tartotta fel a polgármestert.

– Hogyne. Ha két perccel korábban jön, az ellenzék lekésik.

– Sose gondoltam, hogy ez a Gyula bácsi ilyen ravasz. Elküldi a feleségét pont az ülés előtt levéllel az elnökhöz, maga meg „eltűnik”, hogy semmi felelősség ne érhesse.

– Hát most már… eszerint… – hangzott Partos bíró remegő hangja.

– Most már, barátom, kampec a tisztviselőtelepnek, kampec a polgármesternek, kampec mindennek!…

– De… még nem ért véget az ülés… Nyugtával…

– Ó, csak ne fájjon a maga feje! Látta azt az impozáns fölvonulást?! A hetvennyolc aláíró egy szálig megjelent.

– Sok ember fogja ma este vakarni a nyakát!

– Gönnolom ezt édes szülőhazámnak, Újvárosnak! Most már agyő vízművek! soká kell várni míg vezetékből ihatjuk a Dunát.

– Még jó egypár tífusz és kolera lesz addig.

– Lám, mennyi bajt csinál egy asszony, ha rosszkor jön.

Kerboltné remegve ült a szomszéd szobában. A képek káosza táncot járt agyában. A végítélet jött el? Minden lépésre megrezzent. Várt és várt… Az óra dobogott fölötte, mint egy szív. És ahogy néha izgatott csuklóját a fotel sima bőrkarjára fektette, a csukló is dobogott, és dobogott az egész fotel, és az egész asszony és az egész terem, mint egy óra.

Madár tíz óra után két perccel vonult be a gyűlésterembe, kezében a Kerbolt levelével. (De ezt csak szórakozottságból tartotta kezében, nem foglalkozott vele, hisz nyilvánvaló, hogy Kerbolt nem fog megjelenni, s ezzel elvesztette egyelőre minden jelentőségét.) Alig néhány ember volt még a teremben, inkább a polgármester személyes hívei, az ellenzéket Hersei képviselte, aki izgatottan nézte az óráját. Madár síri csöndben nyitotta meg az ülést. Bejelentette a hetvennyolc képviselő aláírásával beterjesztett önálló indítványt, mely a város ügyeinek megvizsgálására szűkebb körű ellenőrző bizottság kiküldését javasolja.

Gépiesen nyújtotta a szavakat, s minden szótag mintha egy finom és pontos súlyparány lett volna, melyeket egyenként ejtett egy érzékeny mérlegre. Hidegnek, közönyösnek, szenvtelennek látszott mindez a nagy üres teremben, mint egy megunt hivatalos aktus: de az óra elevenen haladt a falon, és ő volt ezúttal a protagonista.

– Kívánja a közgyűlés, hogy az indítvány megindokoltassék?

Ez fontos kérdés volt, noha az elnök úgy tette föl, mint a legérdektelenebb formaságot: a csönd és a protagonista ketyegése megadták hangsúlyát. Az indítvány megokolásával el lehetett húzni az időt addig a néhány percig, míg az ipartestület polgárai megérkeznek.

– Nem! Nem! – kiáltotta néhány hang a polgármester hívei köréből.

– Igen! – szólt közbe Hersei vastagon. – Szavazzunk.

Itt volt a döntő pillanat. A következő perceknek az elnöki szék szempontjából így kellett volna kialakulni: Hersei közbekiáltását a polgármester hallatlanná veszi, s kijelenti, hogy a többség az indítvány megokolása ellen foglalván állást, magát az indítványt, megokolás nélkül, szavazásra teszi föl. A közgyűlés, melyen Hersein kívül jóformán csak a polgármester emberei voltak még jelen, közfelkiáltással elveti az indítványt. Elnök a gyűlést bezárja.

Jönnek aztán a rekriminációk, semmiségi panaszok, új aláírások. De addig a polgármesternek ideje van megdolgozni a közhangulatot, s mindenben új helyzetet teremteni.

Így történt volna – ha a protagonista mozdulatlan marad. De a percek léptek, s egy menet jött, hasonló azon régi, allegorikus menetekhez, melyeket az ÓRA bocsátott magából, művészibb korokban: középkori mesterek remekei, a vénséges Idő, a Halál kaszával, a Sors és Büntetés. Az újvárosi városház menete nagyobb volt, groteszkebb és még végzetesebb: elül a kövér Gruber pék, feketén lengő szalonkabátjában, utána Ampenszán, temetőigazgatói méltóság, akit Gyurkovics követett, nagy, halálszemű okuláréval, és Christián bádogos, születésétől fehér, ősz ember, albínó. És Borbás, a mázoló, lapszerkesztő, egy fejjel nagyobb, mint valamennyien, zord égilajtorja. És így sorban a többiek, mint a római szenátorok.

Az elnök elhallgatott, és megvárta, míg helyeikre ülnek. S amint leültek, a nagy terem elváltozott képpel mutatta a tegnapi hangversenyterem paródiáját. Egy különös opera játszódott le, melyben e felvonulásnak zenei értéke volt.

– Kívánja a közgyűlés az indítvány megokolását? – kérdezte újra az elnök. S mintegy ellenkező varázs alatt, ugyanazok akik előbb a „nemeket”, most ezt kiáltozták:

– Kívánjuk! Kívánjuk!

– Minthogy a közgyűlés túlnyomó része az indítványt aláírta, indokolásra semmi szükség – hangzott egy hang az ellenzék felől. De a polgármester ezt nem vette figyelembe.

– Felkérem Hersei képviselő urat az indítvány megindokolására.

Hersei beszédét teljes egészében közölték a lapok: hosszú volt az, s nem lehet megtagadni tőle bizonyos tárgyilagosságot és komolyságot.

– A pártszempontok törpüljenek el! – kezdte. – Mindnyájunk érdeke, megcáfolni végre a pletykákat, melyek Újváros közigazgatásáról kerengnek, vagy szembenézni a vádakkal, ha azoknak valami alapjuk van. – Nagy műveltségű és sokbeszédű ember létére Spencer Herbertet idézte, s kiterjeszkedett történeti ismertetésére annak, hogy az angol közigazgatás egyes hatóságai mily szigorral őrködnek a közélet tisztaságán. Az ellenzéki tagok nagyokat bólogatva hallgatták ezt az értekezést, s a polgármestert nézték, aki komolyan és őszintén figyelni látszott. Bármennyire megpecsételtnek látszott is bukása, ebben a pillanatban valahogy mégsem hittek benne: úgy tűnt föl mindenkinek, mintha valami zseniális sakkhúzást tartogatna még…

Mi volt a sakkhúzás, amit Madár tartogatott, vagy volt-e egyáltalán ilyen sakkhúzás? Talán gondolt arra, hogy Kerbolt neve mégiscsak szóba kerül az ellenőrző bizottság tagjainak összeállításánál, és ha megválasztják, ki tudja, Gyula nem fogja-e az utolsó pillanatban mégis kötelességének érezni, hogy elfogadja ezt a megbízatást? Bizonyos, hogy Hersei egész beszéde alatt a Kerbolt levelét forgatta kezében, mintha nem tudná rászánni magát a fölbontására: s talán az a nagy figyelem, amivel Herseit hallgatni látszott, nem is a közönségnek szánt tüntetés volt, hanem csak ürügy önmagával szemben, amihez kapaszkodva elhalaszthatja még a levél fölnyitását… Így fél óra és háromnegyed óra múlt el, s a titkon túlfeszített izgalmú teremben egyhangúan zengtek a frázisok.

Végre óhatatlan unalom és türelmetlenség fluiduma áradt mindenkiben, s a telepatikus ingerültség egy pillanatában Madár önkénytelen mozdulattal feltörte a levél pecsétjét. Ekkor már a végzet vezette tovább, s nemsokára előtte állott a levél egész tartalma, amely naiv volt, és méltóságos, mint a halálraszánt Jókai-hősöké.

Kedves Barátom!

Csak röviden írok: férfiak közt nincsen helye érzelgésnek. Utolsó beszélgetésünk feltárta előttem helyzetem dilemmáját. Olyan utat kell választanom, mely se elveimet ne sértse, se a lojalitást oly valaki iránt, aki miattam exponálta magát. Ilyen út csak egy van, s az kivezet ebből a városból… Most azt kérem tőled: bármi történjék is, viselj gondot helyettem Ilonára. Hivatali kulcsaimat íróasztalom jobb oldali kis fiókjában találod. – Gondolkozom, mi írnivalóm még: úgy látszik, semmi más. – Sárból csinált gyarló lények vagyunk. – Isten velünk!

Gyula

Madár összehajtogatta a levelet, és szép gondosan zsebre tette. A beszéd utolsó szólamai hangzottak el, és Szabolcs ügyvéd, laptulajdonos, felállt, hogy előterjessze a határozati javaslatot. Szabolcs, aki azelőtt Madár legbuzgóbb emberei közé tartozott, s tegnap még a „nem követjük, de meg sem kövezzük” stílusban tartotta lapja vezércikkét: ma már az ünnepelt Herseit dicsőítette a türelmes kolumnákon, s érces hanglejtéssel iparkodott hangsúlyozni az egyhangú szólamok fontosságát. A polgármester azt a meglepetést szerezte, hogy semmiféle meglepetést nem szerzett. Sokan azt vélték észrevenni, hogy a levél elolvasása után szórakozott lett, és mintha nem is figyelt volna az ülésre. Találgatták, mi van a levélben, s a beavatottak titokteljesen súgták, hogy Kerbolttól jött.

– Kerbolt nincs itt – súgták. – Levelet küldött maga helyett. – Mindenki erre gondolt, s úgyszólván senki se hallgatta a száraz előterjesztést. Minden a sablonok szerint ment: a polgármester mintha csak elnöklő géppé vált volna. A javaslat elhangzott, az elnök felfüggesztette a gyűlést, határozathozatal céljából. Senki sem gondolta, hogy ilyen simán fog menni. A legcsekélyebb diszkusszió vagy akadékoskodás nem esett. Még Madár János személyes hívei is meg voltak lepve. A gyűlés újból megnyílt, s pillanatnyi csönddel, majd lelkes éljenzéssel fogadta az elnöki enunciációt, mely „teljes egészében az elhangzott indítványok határozattá emeléséről szólt”.

A jelenvoltak később megvallottak, hogy a tájékozatlanság és szinte ijedtség érzése vett erőt rajtuk: nem tudták, mi lesz most, és nem akarták hinni, hogy ne volna Madár kezében még egy nem sejtett ütőkártya. A főtisztviselők maguk is tájékozatlanok voltak, s izgatottan és zárkózottan viselkedtek. Állásukról volt szó. A jövő gondja ült homlokukon, melyet mostanig nem vettek elég komolyan. Mi lesz? Fegyelmik zuhataga, nyugdíjazások, felfüggesztések… Nézték Madárt, s iparkodtak az ő gondolatát kitalálni. De Madár hallgatott, mint egy szfinx.

Csak a kisebb tisztviselők szaladgáltak, gesztikuláltak a folyosókon és az előszobákban, kétségbeesetten, mint a riadt patkányok. Stark Rezső sipítva kiáltotta az ajtóban:

– Szégyen-gyalázat ezt az indítványt elfogadni! Újváros mindent Madár Jánosnak köszönhet, s nincs itt senki, aki ne volna legalább olyan panamista, mint ő!

Az elnök csöngetett, s újra síri csönd lett. Hersei felállt, és javaslatot tett a bizottság tagjaira nézve. Valaki Kerbolt nevét kiáltotta, s ő is bekerült. Így alakult meg a „kilences bizottság” a város ügyeinek ellenőrzésére.

A gyűlés a határozat ellen esetleg beadandó fellebbezéseket név szerinti szavazással birtokon kívül helyezte. Madár itt is csak az elnöklő gép volt, s a név szerinti szavazás alatt valami aktát írt.

Gyászszertartáshoz illő hangulatban állapították meg a legközelebbi rendkívüli közgyűlés határidejét (melyen a bizottságnak jelentést kellett tenni). Mikor az ügyrend megállapítására került a sor, Madár János néhány szót váltott Balázsyval és a városi tisztikar többi jelenlevő tagjaival, megmutatta az általa imént kiállított okmányt, aztán felállt, és száraz hangon a következő fontos kijelentést tette:

– Minthogy az elfogadott határozatban – mondta – Újváros polgármestere és a tisztikar bizalmatlanságot lát maga iránt, ezennel benyújtja nyugdíjaztatása iránti kérvényét, s kéri a testületet, hogy azt a legközelebbi rendkívüli közgyűlésen napirend előtt letárgyalni méltóztassék.

Mint mikor a nemes vad váratlan hátrálása figyelmezteti győzelmére a támadó csordát, mely maga sem merte elhinni, hogy győzött: akkor vérszemet kapva, hirtelen, újult erővel rohanják meg a szerencsétlen bukottat, hogy szívük és fogaik alacsony dühét rajta kitölthessék: akként harsantak föl a varázs alól fölszabadult ellenzék méltatlankodó fölkiáltásai:

– Hohó! Ohó! Nyugdíjat akarnak!

– Még mit nem?

– Mentik, ami menthető.

– Majd csak a bizottság jelentése után tárgyaljuk.

– Nem elég, amit összelopkodtak?

– Egy krajcárt se többet a város pénzéből, míg nem tisztázzák magukat!

Ez volt az első vihar ezen az ülésen.

Most a sorrend kérdése emelkedett föl, és dominálta a helyzetet: mert a nyugdíj megszavazása igen kérdéses, ha a bizottság jelentése után tárgyaltatik; egészen biztos, ha előtte. Ez életkérdés volt. Hersei fölkelt, mint nemes ellenfél, s a tisztikar kérelme mellett foglalt állást. Ezúttal a csorda leszavazta vezérét. A hangulat tetőpontjára hágott: ölni, lehetetlenné tenni akartak kímélet nélkül, szadista kéj töltötte be a gyülekezetet.

– Eleget összelopkodtak már!

A tisztviselők sápadtan néztek egymásra. Itt volt a legrettegettebb eshetőség, amelyre talán sokszor gondoltak magukban, de amelynek bekövetkezését sohasem hitték komolyan. Mindenki titkon és pillanatok alatt beszámolt magának: hogyan gondoskodott erről az eshetőségről?

– Nem elég, amit összeharácsoltak!?

Ó, igen, lehetett gondoskodni, Madár nem kötötte be senkinek a száját. S talán ő volt az egyetlen itt, akit ez a csapás anyagilag is súlyosan érintett, akinek a maga és családja megélhetése vált általa problematikussá. Madár mégsem ezekre gondolt, hanem terveire, a Jövő tornyos épületeire, melyek egyszerre összeomlottak, mielőtt még megépültek volna.

Mindegy! a katona harca közben nem tekint a biztos halálra, és nyugodt arccal önt bátorságot vitézeibe. – S vajon az elesettekre tekint-e? – A Kerbolt levele átégett Madár János zsebén, s egyetlen dolog volt fontos előtte e pillanatokban: sietni! sietni! mielőbb túllenni már ezen az ülésen!

31. §. MELYBEN VÉGRE ELÉRKEZÜNK AMA BIZONYOS TEMETŐKERÍTÉSHEZ

– Hát már most hogy lesz, polgármester uram?

– Valahogy csak lesz, mert úgy még sohase volt, hogy sehogy se lett volna.

A polgármester Bánffy Dezső híres mondásával felelt. A levél, melyet zsebében tartott, nagy gyengesége volt, de egyúttal nagy ereje is. Ez segítette contenance-át.93 Mert folyton erre gondolt, meg tudta őrzeni azt a látszatot, mintha a gyűlésen történtek, a bukás, őt nem érintenék, mintha ő mindazon felül állana. Szórakozottan sietett végig a folyosón, s míg párthívei izgatottan vették őt körül, ő a levelet mutatta, s Kerboltra vonatkozó aggodalmairól beszélt a körülállóknak.

– Szegény Gyula, mély kedély, érzékeny lélek! Nem bírja az ilyesmit. Mi már lerázzuk, mint kutya a jégesőt! – tette hozzá régi modorában. – Komolyan aggódom! – S érzett, hogy igazat mond.

– Mégiscsak derék ember! – súgta mögötte valaki. Stark Rezső közel furakodott a polgármesterhez.

– A tanácsos urat látták ma reggel a rakoncai erdő felé – újságolta Kerboltról.

– Puskával a vállán – mondta másvalaki.

– Komolyan aggódom – ismételte a polgármester. – Légy szíves, kérlek, telefonálj a rendőrségre! Mocsai tanácsoshoz. Igen? Megteszed? Én sietek megnyugtatni azt a szegény asszonyt.

– A rakoncai erdő kedvelt helye az öngyilkosoknak – mondta Balázsy sötéten. – Egyszer hivatalosan voltam kint ilyen esetnél. Még aljegyző koromban. Egy asszony meggyújtotta magát odakint, kivitte magával a petróleumosüveget. Szélesen leégett a gyep körülötte. Büdös volt. Égő emberi test förtelmes bűz.

Stark Rezső elkeseredetten maradt hátra; látta, hogy a polgármesterrel most nem beszélhet a maga bajáról.

– Az okos, aki végez magával! Én már egyszer a szélén voltam… Két kisfiam halt meg a nyomorban. Pfuj! Ki törődik a szegény tisztviselővel, ha Madár János bukik? Nincs rád szükség, mehetsz a fenébe! Éhen dögölhetek családostul.

Leérve a polgármesteri hivatalhoz, izgatott csoportok fogták körül a menetet. Az előszobában várakozók fölálltak, közelebb jöttek az ajtóhoz:.. Partos bíró, aki a folyosóablakhoz dőlve egy kialudt cigarettát rágott, mint valami hajótörött, hirtelen fölugrott, kiegyenesítette magát, mint hajdan, diákkorában, ha a tanárja jött, és nagyot köszönt a polgármesternek.

– Ó, bocsásson meg a bíró úr, most lehetetlen rendelkezésére állnom – szólt Madár János udvariasan. – Egy szomorú expedíció gátol, nézze el ez egyszer!

– Emberéletről van szó! – mondta Balázsy sötéten és félig gúnyosan.

– Öngyilkosság! – mondta másvalaki.

Partos hökkenve tántorult vissza, mint a hajótörött, ha hullát lát úszni a vízen.

Ilona is fölugrott a polgármester hangjára, s az a hallucinációja volt, mintha a férje hangját hallaná. Az ajtóig kiszaladt Madár elé, s akik látták a várószobából, sugdosva fordultak szomszédaikhoz.

– Kedves nagyságos asszony! – mondta Madár tüntetőleg a könnyed udvariasság hangján. – Végtelenül sajnálom, hogy ilyen soká várakozott.

– Mi van az uram levelében? – kérdezte Ilona elfúló hangon.

– Ó, semmi, hivatalos ügyek, igazán semmi sem. Ne aggódjon semmit, nagyságos asszonyom, Gyula jól érzi magát, semmi ok nincs az aggodalomra… Ha az én feleségem is így aggódna értem, mikor kimaradok! – mondta tréfásan a többiekhez.

Aztán megint Kerboltnéhoz fordult:

– Engedje meg, nagyságos asszonyom, hogy hazavigyem. Itt a kocsi? – kérdezte Jánostól, a szolgától. És föladta Ilonára a kabátját.

– A kocsi jön – mondta a hajdú, miután kihajolt az ablakon, s füttyentett a kocsisnak.

– Jöjjön, egész sápadt, le kell feküdnie! – folytatta a polgármester. – Hisz alig áll a lábán. Képzelem, mit állt ki! – tette hozzá részvevően és halkan.

Karonfogva mentek át a fojtva és gyáván méltatlankodó, de visszahúzódó tömegen. A kapu előtt várniok kellett, míg a kocsi előáll.

– A Kossuth utcába, a Kerbolt nagyságos úrékhoz! – mondta Madár a kocsisnak.

Ebben a pillanatban Ampenszán kárpitos, aki sebbel-lobbal szaladt le utánuk a lépcsőkön, lihegve megszólította a polgármestert.

– Nagyságos uram! Nagyságos uram! Némi alázatos figyelemért esdek temetőigazgatói kötelmeim iránt!

Ilona megborzadt a különös és baljós szavakra, s Madár ingerülten fordult a kárpitos felé.

– Bolond maga? – rivallt reá nyersen. – Nem látja, hogy el vagyok foglalva.

– Ó, kérem, én tisztelem a szép nemet – emelte le zsíros, kizöldült keménykalapját Ampenszán –, és szívembe zárom. Nem óhajtanám nagyságos uramat hölgyekkeli tiszteletteljes érintkezésében zavarni. De holott a kötelesség szava szólít, és van szerencsém sürgős temetőigazgatói jelentésemet benyújtani.

– Hát mi vagyok én? Nyújtsa a fenébe! – förmedt rá újból a polgármester.

– Méltóztassék irántam nagyobb alázatossági hangnem útjára térni – replikázott a kárpitos. – A magyar korona egész temetőigazgatói karának méltóságát őrzöm csekély személyemben. Tegnap voltam „Ampenszán barátom”: ma vagyok „bolond maga”! Polgármesteri csekélységed engem hivatal polcára emelt; s ezen ténykörülmény el nem tántorítván honfiúi kötelességemtől, volt szerencsém a mai ülésen csekélységed ellen szavazni. Ennélfogva fokozottabb nyájasságot igénylek, nehogy illetéktelen véleményezések szavazatom és az elhangzott „bolond maga” közt apasági keresetet indítsanak.

A polgármester meg nem állhatta, hogy el ne nevesse magát erre a különös logikára.

– Igaza van, Ampenszán barátom, de talán a mondanivalója mégsem lesz annyira sürgős, hogy holnapig ne várna.

– Minekutána az élők várhatnak, de a halottak nem várnak, sürgősségi indítványt nyújtok be. Temetőigazgatói méltóságomat sérelmezi, hogy az igazgatóságom alatt álló halottakat puskalövésekkel háborítsák. Sürgős intézkedést kérvén a puskalövések tettese ellen, ki is Kerbolt tanácsos úr lévén, polgármester úrhoz fordulni véleményeztem.

– Az istenért!… Gyula!? – kiáltott föl Ilona. – Gyula… A temetőben… Hajtsunk azonnal oda! – S Ampenszánt, mint valami túlvilági kalauzt, mint egy különös Hermészt, maguk közé ültetvén a kisülésre, a négyesfogat útnak eredt a temető felé.

– Az isten áldja meg, Ampenszán, beszéljen rendes emberi nyelven és érthetően! Mi történt? Micsoda lövésről beszél?

– Célját és lényegét illetőleg nincsen tudomásom.

– De azt mondja, hogy a tanácsos úr…

– A fegyverhasználat messziről hallható lévén, igazgatósági figyelmeztetésem megszegése megállapítható.

– De nem látta, hogy mi történt?

– Minekutána a tanácsos úr komoly intésemet nyilvánvaló fumigálásban részesítette, a helyszínén megjelenni céltalannak véleményeztem.

– Hajtson, hajtson, János!

Néhány perc alatt a hosszú-hosszú temetőkerítéshez ért a „szomorú expedíció” batára. E váratlan út alatt a polgármesternek alkalma volt még egyszer látnia városát, amely megtagadta. Látta a vigadót, az óriási mozit, a főtéren épülő nagy házat, és messzebbről a víztornyot, melyet tizenhétszer kerülnek meg napjában a munkások. A gép forgott tovább. Ki tudja, meddig és mi végre? Ami megvan, azt már visszacsinálni nem lehet. Ami pedig nincs meg – azt valaki talán jön még egyszer, aki újrakezdi. A természet pazarlással dolgozik, s az élet éppen úgy. Egyre elhullat – terveket, kezdeteket, embereket.

Újváros zaja között robogtak át. Egy motorbicikli e dühös, kis járművek erőszakosságával pöffent el mellettük, egy rikkancs nyávogott egy újságcímet, egy néma koldus bömbölt artikulátlan hangokon. Errefelé is több építkezés folyt, talyiga nyikorgott, pillanatokra megcsapta őket a téglák hűvössége. Egy teherkocsi, szinte kibírhatatlan vaszörgésekkel, súlyosan döcögött át a Temető utca rücskös kövezetén, a villanyos fűrészelő most itt dolgozott, itt hallatszott ki egy udvarból a metsző-éles sivítás. – A gép forog tovább.

A zaj ott sem szűnt meg, a temető mellett, a hosszú-hosszú kerítés mellett, ahol leszálltak a kocsiról. Sőt a kerítésen is áthallatszott az autó tülke, a villamos sivító surranása; s idáig hangzott még a fűrész őrjítő hangja is. Ez ellenszenves élet hangjai közt sétáltak be az ellenszenves halottak városrészébe. Ampenszán, mint egy síri házigazda, szónoklatok között vezette vendégeit. Körülöttük a sírok hiú pompája tobzódott: gazok közt márványok! újvárosi sírok! Madár szeme megakadt egy régi, s már beroskadt kövön, ahol német betűkkel volt olvasható: Der erste Ansiedler.94 Ez Johann Turteltaub sírja volt. Aztán elkalandozott messzebb, a kolerások meszes temetője felé. Ilona roskadozott, meg-megbotlott az elhanyagolt utak göröngyein. Madárban még egyszer felébredt a polgármester: meg nem állta, hogy szóba ne hozza:

– Kárpitozza meg jól ezeket az utakat, Ampenszán barátom! Magának könnyebb dolga van, mint nekem: némileg csöndesebb polgárokat igazgat.

S karjával támogatta Ilonát.

– Ó, kérem, tessék elhinni… – Ampenszán előreszaladt, mint egy kutya.

S egyszerre megállt, mint a kutya, ha szimatot lel, és különös rosszallással fölhúzta az orrát:

– Ámbátor a halottaknak rendeltetési helyét a temető képezi, de nem a föld fölött, hanem a föld alatt – véleményezte. – Sajnos, nincs mód, hogy temetőigazgatói megrovásomat a tetteshez juttassam.

Ebben a pillanatban sikoltás hallatszott. Ilona ájultan zuhant a földre, mint egy bábu.

Körös-körül az újvárosi temetkezés pompája tobzódott: tornyos, emeletes, lehetetlennél lehetetlenebb építmények, obeliszkek, oszlopok, kúpok és kupolák, asszír, babiloni, egyiptomi, szecessziós, egy másik Újváros, elterpedve, ameddig a szem látott, hihetetlen messzeségbe, a hosszú-hosszú sárga kerítésig, a kolerások meszes temetőjéig, egymással versengve, kiabálva, a szolidság nélküli gazdagság lármájával, színesre mázolt kövek, arany mozaikok s stilizált, mezítelen szobrok erdeje: férfialakok, kik szándékosan hangsúlyozott nemiszerveikkel szemérmetlen csúfolták a halált, allegorikus nők, kik még itt a halottak porai fölött is, buján látszottak kínálni széles és csupasz tagjaikat: hipermodern szobrászok művei. Minden tag kicsavarva, minden arc grimasszal. A halottak már némultan rohadtak föld alatt, de itt még a kövek éltek és rikoltoztak fölöttük, szélhámos címereket és csodálatos felírásokat harsogva egymásra. S a legtöbb síron arckép díszelgett: fotográfia! az allegorikus csupaszságok között, a kövek ablakain furcsa frakkos és ferencjóskás urak fontoskodtak, szecessziós frizurájú hölgyek kacérkodtak ki a világba, a halottak se halhattak itt meg kielégítően; ez az ízléstelen, koszorús sereglet hamisítatlan újvárosi népesség maradt. És kő és por, csupa por és kő minden; alig egy fa; a zöld, falusi temetők bája teljesen hiányzott itt. Újvárosiak nem válnak lombbá és levéllé haláluk után sem: hanem porrá: mely torkot fojt, és a tüdőre száll. Csak a gaz verte ki dúsan az elhanyagolt utakat: a csalán, a lapátfű, a keserűlapu. Egy ciprus ugyan, és messzebb még egy pálma is állt, nagyon otthontalan, porosan, ridegen, igazi újvárosias szélhámossággal tüntetve; ám a gyér, hajahullós fű kopott, szakadt plüsse alól kiáradt a por, a por, a por, a halottak pora! Egy friss, véres holttest – mintha kidobta volna magából a föld (s mint Ampenszán imént találóan megjegyezte, rendellenes és helytelen mód nem alatta, hanem fölötte) – itatta vörös levét a holtak porával.

Talán éppen annak a holtnak a porával, akinek keresztje ott nyúlott fölötte, fehéren, dacosan, magasan, messzi láthatóan; kissé nagyon is modern formájú ez is, mert a karjai nem egyenest ágaztak kétoldalt, hanem rézsút fölfelé, úgy, hogy valami jajveszékelő kísértethez hasonlított. A kísértet fehér hasán széles, arany betűkkel ragyogott a neve.

És Madár Jánosnak, amint erre a névre esett tekintete, az a különös érzése támadt, hogy nem is valóság, ami vele történik, hanem valami balga sablonok szerint megy minden, zsinóron rángatva, s mintha nem is húsból, vérből való ember, hanem holmi olcsó sorssémákban élő-haló báb holtteste fölött állana – aki avval, hogy e sírhoz jött meghalni, elárulta magát.

– Szegény Gyula, ideológ volt – formulázta magában –, Jókai-ember; s úgy halt meg, ahogy élt.

Ilona fölocsúdva zokogott a véres hulla fölött. Azt tette, amit minden asszony tett volna helyében; ártatlan volt újra, a hű és szerető, kétségbeesett nő, aki előtt csak halott férje van. Feloldódott, szinte révbe jutott biztos bánatában. Mindent elfeledett. A Sors engedelmes, síróbabája volt, akinek ez a kegyetlen gyerek egész egyszerű és százszor ismételt mechanizmussal préselte ki naiv könnyeit.

A polgármester leemelve kalapját, maga is bábuként, az imádságot és meghatottságot mímelve állt. Mímelte csak: mert Gyula úgy hevert ott, mint egy elintézett akta, és többé nem lehetett rajta segíteni. Nagy dolgok omlottak össze: ez háború volt, melynek halottja van. Bizonyos értelemben ő is halott volt, s érzésre nem képes, csak gépies mozdulatokra.

– Engedtessék meg, részvétem zálogát forró szavakban átnyújtani – mondta Ampenszán, a leggroteszkebb báb, osztozni kívánván az obligát meghatottságban.

A kőkísértet, rézsút égnek emelt karjaival, jajveszékelt, vagy talán ujjongott fölöttük, míg fehér hasán a déli napban okvetetlenkedve csillantak meg az arany betűk:

BONTÓ MIHÁLY
CS. KIR. CSENDBIZTOS.

– Jöjjön, édesem – szólt a polgármester Ilonához –, magának nem való ez… – és megérintette gyengéden a karját.

– Hagyjon! – sikoltott Ilona, mint egy szobor, akit fölkeltenek; mert ebben a pillanatban az volt az érzése, hogy a temető rettenetes meztelen szobrai közt ő is meztelen áll egy sír fölött, s Újhegyi kéjenc vigyorral bámulja. Egész testében megrezzent, mintha Újhegyi érintette volna. – Hagyjon!

– Jöjjön – ismételte Madár –, jöjjön… hazaviszem…

– Nem, nem! – sikoltott a síróbaba, mint a világ bármely más síróbabája sikoltott volna a helyében. – Nem! nem! nem hagyom itt! – borult a holttestre.

– Ó, őt is hozzák, Ampenszán barátom majd intézkedik – szólt a polgármester. – Jöjjön… vár a kocsi.

A hosszú-hosszú kőkerítés mögött csótáros lófejek nyúltak ki: a polgármester négy lovának feje, és látszott a kocsis, deréktól, ostorral, mint egy bábszínpadon a Vitéz László; és látszott Szabó János városházi szolga a bakon, arcán a bukott ember gondjaival.

Ilona azonban megmeredt, mint egy Medúza: idegenül nézett a batárra, idegenül nézett a fölébe hajoló Madár Jánosra, mintha egy közömbös tolakodó volna, s idegenül nézett a temetőből kivezető útra, amelyen ebben a pillanatban két új alak közelgett.

Künn sivított a villamos fűrész, csengtek a kocsik, valami nagy emberlárma támadt, az ostor megrezzent a fal bábszínpadán, a fehér kőkísértet szinte megmozdulni, karját emelni látszott a déli napfényben.

A két új alak különös esetlenséggel szaporázta lépteit a holtak porában, két új szereplő a bábjátékhoz, két jelentéktelen, de izgatott és álmatlan emberke: az egyik hangos volt, a másik levert.

A polgármester megismerte őket. Az egyik Partos Kálmán, királyi járásbíró, a másik Kovács Endre tanító volt.

Partos bíró a városházáról egyenest a temető felé indult gyalog, ahová könnyű volt eltalálni, csak a pesti villanyos síneit kellett követni. Tudta, hogy Ampenszán kárpitos ott lakik jelenleg a temetőben, s azért ment, hogy visszakérje tőle a bútorok áthúzására adott előleget, visszavonva a rendelést. Persze! most már ilyen luxusra egyáltalán nem telhetik – ez az egyetlen gondolat állt csak tisztán benne. A többi: az újvárosi két nap cikázó emlékei: ó! a könnyelmű pénz, amit lefizetett a házra… telepi házára, mely immár sohasem fog felépülni… a fölvett adósság, mely egész életét nyomni fogja… a terhes és költséges költözködés, amely előtte áll; és hogyan, miből, hova?… ó! fegyelmit kaphat, bizonnyal áthelyezik a tüntetésen való részvétele miatt… és az okmányai! minden okmányát elvesztette! a táskát, melyben életének hivatalos létjogát érezte!… micsoda társaságba keveredett, miken ment keresztül, miket követett el! és szegény felesége várta és sajnálta azalatt… s a nő, akivel tegnap az éjszakát töltötte!… s a pénz, az utolsó pénze, amit ma éjjel a kártyán elvesztett!… a jövő, amit elvesztett!… a felesége, akinek a szemébe kell nézni!… a gyerekek, a családos ember felelőssége!… hogyan mondja el?… és hogyan élje túl?…: ez mind egy káosz volt, háttér volt, eltörpült egyetlen kicsinyes, csökönyös, szükséges, silányka gond előtt! visszakérni Ampenszántól az előleget! Restellte, de muszáj! És pipogya, gyáva drukk töltötte el szívét: mit tesz, ha a kárpitos nem hajlandó a pénzt visszaadni? honnan szerezhet pillanatnyilag máshonnan? kitől kér? mit ad el? micsoda szégyen vár még rá? mert alig volt annyi a zsebében, hogy fölülhessen erre a sárga villanyosra, s kiszabaduljon az újvárosi pokolból. Abban a helyzetben volt, amelyre rendes, józan, beosztó hajlamai mindig a legnagyobb megvetéssel néztek, s amelyet, a közmondás szerint, még a kutyák is megtisztelnek megvetésük különös jelével. Éppen ezért a végső züllés érzetével, s mintegy szalmaszálba kapaszkodva, indult meg gyalog, álmatlan, fejfájósan és reggeli nélkül a temető felé.

Egy óra felé volt, a nagy, kormos, füstös, kéményes gőzvasút robogott át a főtéren, szénszagot csapva rá; „réz, bútor, ruha, toll, cipő, mindenfélét!” krákogta egy handlé s Újváros legifjabb csibészei töltötték meg az utcát, lóbálva táskáikat a megszabadulás örömével; Partosnak mindenben első újvárosi benyomásai éledtek föl (a fiú, aki tegnapelőtt – ó, milyen régen volt! – megérkezése alkalmával rákötötte magát kalauznak); egy óriás, sivár, modern, vörös iskolaépület kapuja egyszerre kirobbant, s egy vadul üvöltő kis indiáncsapat pillanat alatt lesodorta a járdáról a csatornába; s míg, szégyenben e viháncoló apróságok előtt, idegesen veregette durván bekötött sebesült kezével amúgy is alaposan megszenvedett ruhájáról a piszkot, egyszerre csak rettenetes barátja, Kovács tanító állt előtte, szokott nagyhangúságával, mintha ezer szája volna, olyik a gyerekek felé ordítva, akik riadtan kotródtak, más száz izgatottan a hírek elé tátva, amiket Partos a városházáról hozhatott, s az egész ember egy váratlan ujjongássá, egy magánkívüli lúdbőrzéssé alakult a Madár bukásán, végképp elfeledve már az átdúlt éjszakát, mikor barátja utolsó pénzét vesztette el kártyán, és tőle kért kölcsön…

– Megyek, veled! beszélj! megyek veled! – kiáltotta. Ó, mennyire szeretett volna Partos szabadulni tőle! mert sértette hangos ujjongása, s restellte is kissé előtte, hogy a kárpitosnál az ő közvetítésével tett kevély rendelést visszaszívni megy. De a tanító lerázhatatlan volt. És micsoda különös, látványokkal és eseményekkel teli volt ez a néhány percnyi gyalogút Újváros sivár forgatagában! Mikor a Temető utcai nagy építkezéshez értek, egy kiáltást és egy zuhanást hallottak: valami munkás esett le az állványról. Rögtön csődület támadt körülötte, idegen nyelvű szitkozódások és siralmak zendültek. A tanító hangos magyarázgatásokkal kommentálta az eseményt: kiderült, hogy a szétroncsolt munkás olasz volt. Hordágyat hoztak, a tömeg zajongott, egy sötét alak szónokolni kezdett. De már egy másik szerencsétlenség is történt: a villanyos elütött egy kisfiút. Az iskolás könyveket lapokra szétesve lábuk elé dobta a lökés lendülete, az utca porába s a csatorna sarába. Ebben a pillanatban Partosnak is el kellett ugrania egy óriási teherautó kerekei alól, amint a járdára kiszökkent, majdnem nekiütődött a baljós, bádog oszlopszekrénynek, mely keresztbe tett lábszárcsontok között rámeszelt halálfejjel rivallt rá: Életveszélyes! Egy izmos lábszárait fehér harisnyában térden felül mutogató leány (akire ráismert, hogy épp tegnapelőtt is látta már az utcán) szemébe kacagott. De már ott voltak a hosszú-hosszú falnál. A bíró majdnem elfulladt valami rettenetes orrfacsaró bűzben, amit hirtelen feléjük csapott a szél.

– A büdös gyár enyvszaga! – magyarázta Kovács. – Büdös ez a város, mint a halál.

– Mit gondolsz – aggályoskodott a félénk Partos –, visszaadja Ampenszán az előleget? Bevallom, neked, hogy…

– Te! láttad volna ezt az Ampenszánt – vágott a szavába Kovács –, láttad volna, itt tettük át a falon… tegnap éjjel, mikor hazahoztuk a Seligből… látod ezt a falat?… a Stark Rezső nyomta föl a lábát… úgy ingott-bingott rajta, nem mert beugrani… istenuccse olyan volt, mint a Vitéz László a lizsében… a végin úgy kellett lelökni, hogy bepottyanjon… Már én nem tudom, mi lett aztán, talán reggelig ott hevert a sírok közt a holdvilágban! De nézd, a polgármester fogata! Ott állt a négyeshintó a kapunál, s Partos szíve fellüktetett, mint a félénk gyermeké, ha tanítóját látja: mindenütt ez az ember! S eszébe jutott, amit a városház folyosóján hallott – a sötét Balázsy odaejtett szava, mikor a polgármester a „szomorú expedícióról” beszélt:

– Emberéletről van szó!

S elfeledve, hogy imént éppen a polgármestert akarta meginterjúvolni, most szinte elijedt miatta, s talán be se ment volna a temetőbe, ha a tanító előtt indokolni tudja hirtelen hátrálását.

– Hát, János, magával mi lesz, ha a polgármester úr megbukik? – kedélyeskedett közben a fölhangolt Kovács a bakon ülő városi szolgával.

– Tessék már mondani valami újságot, tekintetes úr! – izgatódott János, akinek bőrére ment. – A nagyságos polgármester urat nem merem kérdezni…

– Legyen nyugodt, János, majd szerzünk egy pedellusi állást! – hazudta magának a protektor fölényét a tanító. – De mi ez? – kérdezte egyszerre, amint messzebb, az építkezésnél fölharsant a tömeg.

– Az a Szulimán szaval, merthogy egy ember leesett az állványról – felelt Szabó János. – Azt mondják, az urak munkája pusztítja a szegény népeket.

– Ne higgyen ilyen szamárságot, János! – kiáltott vissza Kovács; de már bent voltak a temetőben. Az őrház előtti udvarkán a déli nap fényében hevertek az Ampenszán kárpitosi utenziliái: különös, groteszk és szinte kísérteties tárgyak, melyek itt látszottak igazán helyükön a sírok között: a karszék puszta és meztelen váza, a fölbontott dívány, melyből kilógott a lószőr, és kikarikáztak a rossz rugók, mint egy fölmetszett gyomorból a belek: és még itt is rajta a korhadt pincskalap.

– Kit tetszik keresni? – kérdezte a sovány Ampenszánné gyanakodva Partostól, akit Kovács szokása ellen előrebocsátott.

– Ampenszán igazgató urat – kezdte Partos, de az asszony már megpillantotta a tanítót, és kitört:

– Ó, maga az? maguk azok? Jaj, nekem, hát még itt sem hagynak békét annak a szegény embernek! Maguk miatt vagyok én szerencsétlen, meg amiatt a Madár János miatt, hogy az Isten ne áldja meg soha! Pfuj, hát micsoda tanító az ilyen? tegnap is holtrészegen hozták nekem haza! utolsó krajcárig elitta a pénzét! Pedig éppen nagy rendelésre kapott előleget! anyagot kellett volna rajta beszerezni! Mindig így van! nem csoda, hogy ott kellett hagyni a mesterségét! azért kell a temetőben laknom! Most meg azt hallom, megbukik a Madár; ki tudja, nem csapják-e el innen is?

– Nyughasson, édes Ampenszán néni! Itt a barátom, királyi járásbíró! ő tette azt a nagy rendelést! Ő akar beszélni az urával…

– Ó, kérem nagyságos úr… – juházott meg egyszerre az asszony –, ne tessék haragudni, de ha tudtam volna… Ne tessék úgy venni, amit mondtam… mi asszonyok mindig bolondokat beszélünk, csakhogy szidhassuk a férjeinket… Ó, kérem… tessék… ott az uram a polgármester úrral…

S Partos feszélyezve s akarat nélkül indult meg zsinórbábulépteivel a holtak alléján.

– Ó, barátom! micsoda temető ez – zengett Kovács, az örök cicerone. – Nézd, és ott állnak a Bontó sírjánál. Igen, az az orgazda, sikkasztó, s ezt a követ a lánya emelte, kétségkívül szerelmi jövedelmeiből…

– De talán… talán ne zavarjuk most a polgármestert! – mondta Partos, amint a csoportot látta.

– Ó, barátom!… Kár volna meg nem ragadni az alkalmat, hogy beszélhetünk vele!… Hiszen te is beszélni akartál vele… Magad mondtad, hogy beszélni akartál vele… Most beszélhetsz vele a telepről… Követelheted vissza a pénzedet!… Két előleget egyszerre: Ampenszántól és tőle… És most jut eszembe, te pillanatnyi pénzzavarban vagy… Tudod mit? kérj addig is tőle kölcsön: ő nagyon előzékeny az ilyenekben… no lehet is, eleget összelopott a várostól! Mondd meg neki, hogy vesztettél, hogy haza kell utaznod…

Ebben a pillanatban megállt, mert megpillantotta a véres holttestet.

– Szomorú szerencsétlenség színterére méltóztattak beérkezni – fogadta őket Ampenszán, mint egy vészes kikiáltó. – Éppen hivatalom távbeszélője felé indultam, intézkedési foganatosításokat teendő.

A kőkísértet ujjongott a síron, a gyárból jött irtózatos bűz betöltötte az egész levegőt, a villamos fűrész sivított, az épülő háztól ordító emberek lármája hatott idáig, az utca macskafejes kövezetén süketítő zörgéssel egy teherautó száguldott végig, s amint befordult a hosszú-hosszú kerítés mellett, szívszakasztó sikoltás hallatszott, s aztán kisvártatva még egy, mintha az autó minden fordulónál egy emberi lelket gázolna el, Ilona mereven és sápadtan állt föl, Madár által támogatva, és mintha várt volna valamit, szárogatta könnyét, a zokogás már csak torkában lüktetett. Ampenszán megindult az őrház felé, de amint a temetőkapu közelébe ért, egyszerre meghőkölt, mert a teherautó teljes gyorsasággal egyenesen bekanyarodott a temetőbe, egyenesen neki Ampenszánnak.

Ampenszán éppen hogy félreugrott, és kifejezte temetőigazgatói rosszallását ily járműveknek a holtak birodalmába való behatolása fölött, de nem volt ideje, mert rögtön fordult az autó is, mintha egyenesen el akarná gázolni, úgyhogy Ampenszán kénytelen volt hirtelen beugorni az útról a sírok közé. Az autó azonban oda is követte, átgördült egy síron, és nagyot zökkent rajta, azután egy nagy lapos sírkő jött, azon is végigugrott kerekeivel, hogy majd azt lehetett hinni, összetörik, Ampenszán ijedten szaladt tovább, átugrálva a sírhalmokat, az autó mindenütt utána, mint egy hullámos földön, mint valami hullámvasút, döccenve, zökkenve, iszonyatos töff-töffözéssel, és így végighajszolta a temetőn, többször, körbe-körbe, és főleg elzárva útját a kapuktól. Ampenszán meg-megbotlott, néha majd elesett, de felugrott megint, fürgesége és ügyessége százszorozódni látszott, könnyedén ugrált az autó előtt, pontosan kikerülte. A sírok összevissza voltak már taposva, és az egész temető széthányva. Keresztek eldőltek, márványok sérültek, nagyokat ütődve. A végén a hajsza körei mind kisebbek lettek, s Ampenszán kétségbeesett lihegéssel menekülve odaugrott a karjait égnek emelő kőkísértet elé, ahol Madár, Ilona, Partos és Kovács sápadtan és megmerevedve nézték a különös jelenetet, s majdnem beesett a holttest vérébe. A gépkocsi ebben a pillanatban megállt a riadt csoport előtt, és sofőrje, a normálisnál sokkal nagyobb alak, fekete szemvédővel, mely miatt semmi sem látszott arcából, körülhordozta rajtuk tekintetét, s legalább amennyire ezt fejmozgásából látni lehetett, hosszan időzött a holttesten. Hihetetlen, de látni lehetett, hogy a fehér kőkísértet formálisan megreszket e tekintet súlya alatt. Ampenszán azonban felbátorodva odaállt a különös sofőr elé.

– Temetőigazgatói megrovásom… – kezdte; de ebben a pillanatban a Sofőr egy kissé megemelte szemvédőjét, úgy, hogy Ampenszán, de senki más, megpillantott valamit arcából.

– Nem ismer? – kérdezte.

Ampenszán visszahőkölt, és mozdulatlanná meredt.

– A főnök! – hörögte hivatalosan. A Sofőr a holttest felé intett.

– Be fogjuk csomagolni – mondta. – Tessék elővenni a kellékeket!

Ampenszán szótlanul az autó nyitott tartályához lépett, amelyben különös, koporsó nagyságú skatulyák voltak láthatók, s egy elkerített rekeszéből nagy nemzetiszínű takarót vett elő.

– Begöngyöljük?

– Természetesen.

Ampenszán begöngyölte a holttestet a nemzetiszínű takaróba, kárpitosi pontossággal ügyelve a redővetésre, s aztán fölemelték, ő lábtól, a Sofőr pedig fejtől, és behelyezték az egyik skatulyába. Ilona egy pillanatra fölocsúdva merevségéből mozdulatot tett, és fölzokogott. A Sofőr intett Ampenszánnak.

– Most rajta a sor – mondta.

– Nem vagyok oka semminek! – zokogott Ilona. – Mindig őt szerettem. Nem vagyok oka semminek.

– Nem is – felelte a Sofőr, s hangjában mosoly érzett. – Igazán semminek. – Aztán újra Ampenszánhoz fordult: – Visszakerül a gyárba. Át fogjuk öltöztetni. Kárpitosmunka.

– Jó kárpitosmunka – felelte Ampenszán.

A Sofőr Ilona vállához ért, s Ilona megmerevült, mintha fából volna. Utána Partos következett.

– Erre címzés kell – mondta a Sofőr. Ampenszán hozta a kellékesládából a festékesbögrét és ecsetet, s a Sofőr maga mázolta rá a nagy dobozra a címet: Nagyságos Partos Kálmánné úrasszonynak, Szakolcán. – A bélelésen megakadtak.

– Lószőr? Tengerifű? – kérdezte Ampenszán.

– Nem, nem! Mezei fű! Margaréta!

Partos úgy érezte, mikor a skatulyába befektették, hogy ismét gyermek, az öreg pap nagybácsijának kertjében, az illatos margaréták között hever. – Kováccsal hamar végeztek.

– Ez üres – mondta Ampenszán.

– Igen. Hólyagbábu. Úszik a vízen – felelte a Sofőr. Nem is tették skatulyába, csak úgy dobatta rá a kocsira. Aztán körülnézett.

– A zsidók nincsenek itt?

– Nincsenek – felelt Ampenszán. – Azokat nálunk külön csomagolják. – És a távolabb látszó zsidó temető felé mutatott.

– Mindegy – szólt a Sofőr. – Most tánc következik. – A fehér kőkísértet fölujjongott, megrázta karjait, és ugrálni kezdett. A többi sírkövek, a meztelen, allegorikus alakok, az obeliszkek és a kőkeresztek, mind vad táncba fogtak. De a Sofőr szigorúan intett:

– Nem ti! A másik csapat! Ti nem táncoltok soha! – A kövek újból megmeredtek, hanem a föld alól különös tompa tánc robaja hangzott, s a föld szinte emelkedni és porzani látszott, mígnem a Sofőr haragosan dobbantott lábával.

– Nem ti! Nem ti! Ti még nem vagytok készen! A zöld ruhás csapat!

A föld elhallgatott. Hanem szél jött, friss szél, és a füvek és a margaréták és a gazok, csalán, lapátfű és keserűlapu, és künn az utca poros akácai, üdítő, vidám hajlongásba kezdtek. A Sofőr visszaült kereke mögé.

– Nincs semmi baj – mondta. – A bábuk rendben működnek, és a tánc azért nem akadt meg. Ők persze nem tudják, mire való. Mint a fogzás. Elég nagy fogak – pillantott Újváros házaira. – Fogzik ez az ország, s a fogzás lázzal jár. Még jó egypár lázon át kell esni. A fő, hogy a tánc meg ne akadjon. Ezek csak tejfogak; majd jön más, jobb… Nem az én dolgom; az Úr tudja, mit tesz. Én csak igazgatom a bábukat. – Eközben tekintete a megmerevült Madár Jánosra esett.

– Ennek a rugója még nem járt le – mondta a mellette ülő Ampenszánhoz. – Csak megakadt valamiben. Mihelyt kiszabadul, tovább jár.

Ampenszán nem felelt, mert az ő rugója lejárt. A Sofőr megforgatta a kormánykereket, s elrobogott.

A növények táncoltak tovább a sírok fölött, a kövek mozdulatlan álltak, künn pedig Újváros nagy masinája forgott… A zajos utcákon semmi feltűnést sem keltett a Bábjátékos gépkocsija.

1 Lueger - Karl Lueger (1844-1910) osztrák keresztényszocialista politikus, 1897-től Bécs polgármestere; munkásellenes, antiszemita, az osztrák parlamentben heves ellenzője a magyar függetlenségi törekvéseknek.

2 „kultúra füzértánc nélkül” - utalás Ambrus Zoltán Kultúra füzértánccal (1911) című novellás kötetére.

3 bausztos - bajuszos.

4 grand seigneur - nagy úr.

5 fait accompli - kész tény.

6 komptoár - pult.

7 enfant terrible - komisz kölyök; szörnyű gyermek.

8 Da kommt er! - Itt jön!

9 saltimbanque - csepűrágó.

10 chef-d’oeuvre - remekmű; főmű.

11 aplomb - egyensúly; önbizalom.

12 Nacktkultur-Sanatorium - nudista szanatórium.

13 Schundfilm - szennyfilm.

14 so soll ich leben - úgy éljek.

15 etwas in der Gasse? - van valami az utcán?

16 Schön, schön - szép, szép

17 das glaubte ich schon - hiszen így is hittem.

18 begleitet da Fräulein - kíséri a kisasszonyt.

19 bin dazu gewöhnt - hozzá vagyok szokva.

20 kann’s nicht verstehen - nem tudom megérteni.

21 wie sagt man das - foglaljanak helyet.

22 nehmen Sie Platz - foglaljanak helyet.

23 numero zwei - másodszor

24 glauben Sie mir - higgyen nekem.

25 abstecherbanda - csavargók bandája.

26 Kenn dósz! - Ismerem én ezt!

27 diurnista - napidíjas írnok.

28 haupttreffer - főnyeremény.

29 débâcle - bukás; összeomlás.

30 dies nefastus - átkozott nap; olyan nap, melyen (az antik Rómában) nem volt szabad bíráskodni.

31 utraque parte - mindkét részen; mind a két pártban.

32 établissement - intézmény.

33 signoria - városháza.

34 couleur locale - helyi színezet; helyi sajátosság.

35 en garde - vívóállásban; támadásra készen.

36 hesterno mero - színbortól mámorosan.

37 pater patriae - a haza atyja.

38 Schmarrn - (Schmarren) semmiség.

39 granárium - magtár, csűr.

40 quantum satis - amennyi kell; rogyásig; bőven.

41 genius loci - a hely szelleme.

42 Oh süsse Jugendzeit! - Ó, édes ifjúkor!

43 diner - vacsora; estebéd.

44 gajus - gój.

45 Beleidigung - sértés.

46 das hab’ ich gesagt auch von Tisza - Tiszáról (Tisza Istvánról) is ezt mondtam.

47 Der ist doch ein grosser Mann - Pedig ő nagy ember.

48 Ich schätze ihn hoch - Én őt nagyra értékelem.

49 Andres Städtchen, andres Mädchen! - más városka, más leányka!

50 auch mein Sohn - az én fiam is.

51 Ich kann’s ja nicht - Ezt nem tehetem.

52 Ich kaufe nichts derlei - Én ilyesmit nem vásárolok.

53 Aber... das ziemt nicht - De... ez nem illik.

54 cercle - kaszinó; fogadás.

55 Oh, das köstliche Tier! - Ó, a pompás állat!

56 bévue - baklövés; tapintatlanság.

57 Dieser junge Mann... - Ez a fiatalember nem is sejti, milyen irigylésre méltó.

58 hoch - fennkölt; magasröptű.

59 Procul negotiis - Távol a gondoktól (Horatius: Az epódoszok könyve 2. 1).

60 Anch’ io sono pittore - Én is festő vagyok. (Correggiónak tulajdonított mondás.)

61 chagrin - érdes felületűre kikészített szamár- vagy kecskebőr.

62 Prügelknabe - bűnbak.

63 salus rei publicae - a köztársaság boldogsága; az ország érdeke.

64 Er hatte doch vollkommen Recht - Hiszen teljesen igaza volt.

65 Aber ich sagte zu mir - De ezt mondtam magamban.

66 Wozu? - Mi célból?

67 leben und leben lassen! - élni és élni hagyni.

68 das war eins. - ez egyet jelentett.

69 ich verehre die Principien - tisztelem az elveket.

70 Tüchtigkeit - derekasság; rendesség.

71 self-made man - önerejéből lett tekintélyes emberré.

72 Ich kenne ihn. - Ismerem őt.

73 tu’ nichts - nem teszek semmit.

74 das weiss er schon! - ezt már tudja!

75 Bürgermeister - polgármester

76 podesta - polgármester.

77 noblesse oblige - a nemesség kötelez.

78 Entre nous - Magunk közt.

79 actio reactionem parit - a cselekvés ellencselekvést szül; az akció reakciót szül.

80 noch besser - még jobb.

81 vestibulum - előcsarnok.

82 weissbäck - (Weissbäcker) péksüteményt készítő (finomárus) pék.

83 gemein - közönséges.

84 dazumal - valaha.

85 gnädiger Herr - nagyságos úr.

86 trumeau - falmélyedésbe épített tükrös szekrény.

87 échantillon - minta; mintagyűjtemény.

88 couche-toi! - feküdj!

89 bürgi - polgármester.

90 Das kann niemand wissen - Azt senki sem tudhatja.

91 szaufol - vedel.

92 leibzsurnaliszta - házi újságíró.

93 contenance - tartás; magatartás.

94 Der erste Ansiedler - Az első telepes.

Tartalomjegyzék

- 1. §. BEVEZETÉS, MELYBEN AZ ÍRÓ A MAGA LOVÁT DICSÉRI

- 2. §. MELYBEN A JÁRÁSBÍRÓ LAKÁST KERES

- 3. §. A JÁRÁSBÍRÓ BENÉZ A KÁVÉHÁZBA, ÉS EGY RÉGI ISKOLATÁRSÁVAL TALÁLKOZIK

- 4. §. EGY MŰSZAKI FEJEZET, MELYET A JÁRÁSBÍRÓ ÉS AZ OLVASÓ EGYÜTT SZENVEDNEK VÉGIG

- 5. §. A BÍRÓ A KÁRPITOSHOZ KERÜL, ÉS: A KÁRPITOS EMLÉKEIBŐL

- 6. §. MELYBEN ÚJVÁROST A TURTELTAUB UTCA FELÉ ÉPÍTJÜK KI,ÉS: A TANÍTÓ EMLÉKEIBŐL

- 7. §. A TANÍTÓ EMLÉKEIBŐL(FOLYTATÁS, MELYBŐL AZ OLVASÓ JOBBAN MEGISMERI A SPRICCERPÁRTOT ÉS A KÍSÉRTETES KOCSMÁT)

- 8. §. MELY AZ ÚJVÁROSI VIGADÓBAN JÁTSZIK

- 9. §. MELY ÁLTAL A POLGÁRMESTER GONDOLATAIBA AVATTATUNK BELÉ

- 10. §. ROMANTIKUS FEJEZET, FÉRJRŐL, SZERETŐRŐL ÉS EGY RÉGI BŰNRŐL

- 11. §. A HARMINC ASSZONY ÉS A HARMINCEGYEDIK

- 12. §. BONTÓÉK, A CSERI-CSÁRDA ÉS A BRILIANT:EGY FEJEZET ÚJVÁROS ŐSTÖRTÉNETÉBŐL

- 13. §. EGÉSZEN RÖVID § A POLGÁRMESTER KÉT GONDOLATÁRÓL

- 14. §. MELYBEN EGY ÚJVÁROSI HANGVERSENYT FOGUNK MEGHALLGATNI

- 15. §. MELYBEN EGY NŐCSKE BOLYONG, ÚJVÁROSON, ESTE

- 16. §. AMELY ELMONDJA, MI TÖRTÉNT ÉJFÉLTÁJT

- 17. §. SCHUNDFILM,13 VAGYIS EGY FEJEZET AZ APACSTANYÁN

- 18. §. A SCHUNDFILM FOLYTATÁSA: MELYBEN A HELYZET NÉMILEG TISZTÁZÓDIK

- 19. §. MELYBEN A POLGÁRMESTER ELOLVASSA A REGGELI LAPOKAT

- 20. §. MELYBEN, TÖBBEK KÖZT, EGY HASONLAT LESZ A KANNÁRÓLÉS AZ ÖNTÖZŐRÓZSÁRÓL

- 21. §. MELYBEN KÜLÖNBÖZŐ JELENETEK FOGNAK LEJÁTSZÓDNI

- 22. §. EGY SÁMSON ÉS EGY ATLASZ

- 23. §. BESZÉLGETÉSEK A VÁROSHÁZÁN ÉS A MEXIKÓBAN

- 24. §. MELYBEN AZ ÍRÓ SZIMULTÁNISTA HAJLAMOKAT ÁRUL EL

- 25. §. MELYBEN VASÁRNAP DÉLUTÁN LÉVÉN, SEMMI SEM TÖRTÉNIK

- 26. §. MELYBEN AZ EPOPEIÁHOZ SZÜKSÉGES OLÜMPOSZI TANÁCSKOZÁS FOGLALTATIK

- 27. §. MELYBEN A JÁRÁSBÍRÓ POLITIKAI TÜNTETÉSBEN VESZ RÉSZT, S MEGSEBESÜL

- 28. §. MELYBEN BRILIANT POLGÁRMESTERI ASSZISZTENCIÁVAL KÜLFÖLDRE UTAZIK

- 29. §. MELY NEM MINDENÜTT TELJESEN ILLEDELMES

- 30. §. MELYNEK TARTALMA KÖNNYEN ELŐRELÁTHATÓ

- 31. §. MELYBEN VÉGRE ELÉRKEZÜNK AMA BIZONYOS TEMETŐKERÍTÉSHEZ