RÁKOSI VIKTOR

KIÁRENDÁLT URAK

RÉVAI TESTVÉREK IRODALMI INTÉZET R.-T.
BUDAPEST MCMXI

Ez a könyv az Országos Széchényi Könyvtár
Magyar Elektronikus Könyvtárából származik:

http://mek.oszk.hu

A konvertálást a Kindle-varázs készítette (szerkesztette: Kalmár Csilla),

további PRC/MOBI könyvek a Kindle Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat, azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

2012

I.

Mikor tavasszal a hó eltakarodott a Beszkid-hegyekről, a lucski parasztok, a kik szombat délután favágásból tértek haza, egy holttestet vettek észre a szentpáli erdő szélén. Keresztet vetettek magukra, s megállottak tanakodni. Jól fegyelmezett, engedelmes lelkületü, a nyomoruság által puhára veregetett rutének voltak, a kik jól tudták, hogy az urakra tartozik az a körülmény: ki bátorkodott itthagyni a földi siralomvölgyet, megszökvén az adófizetés, a katonáskodás és a munka elől. Ezek a mintaszerü állampolgárok nem ismerték jogaikat, de tisztában voltak kötelességeikkel s ebben az esetben is a rövid tanácskozás eredménye az lett, hogy nekik kutyakötelességük az esetről a hatóságnál jelentést tenni. Ez annyival is világosabban állt előttük, mert a mint a kis távolságból is észrevették, a holttest egy parasztemberé volt, a ki megfagyott jobb kezét fenyegetőleg emelte a magasba. A lucskiak okoskodása szerint a parasztember tizszeresen felelősségre vonható mindenféle tetteiért, még holta után is, mert az ur mégis csak azt teheti, a mi neki tetszik, holott a paraszt csak elvétve engedhet meg magának ilyen luxust.

Mielőtt a parasztok tovább haladtak volna, megállapitották, hogy a holttest szentpáli emberé. A szentpáliak egy református magyar községet alkottak mélyen bent a hegyek között. Félreeső vad vidéken laktak, a hova télen még szekéren, de tán lóháton is csak alig lehetett eljutni. Hagyományaik szerint őseik a török hóditás idején bujdostak ide föl, valahonnan Temes vármegyéből. Az ősök a meneküléskor nagyon nekilódulhattak, hogy meg sem állottak a gácsországi határig. Valami fene makacs török aga szorithatta őket, vagy pedig nagy kincseknek valának ők vivői, hogy ilyen messze elfutottak s nem látták biztosságban magukat, csak a magas hegyek, mély hegyszakadékok, s emberi munka által is könnyen földagasztható hegyi patakok világában. A nagy kincsek a századok folyamán elpárologtak, a mai korra már semmi más nem maradt nekik, mint munkás két kezök. Különben a fekete, rövidgubás magyarokhoz tartoztak. Müvészi érzékükre vallott, hogy pörge kalapjuk mellett szerettek darutollat viselni, s vasárnap a derekukra tarka kendőt tüzni. A legények ünnepeken sarkantyus csizmában mentek a korcsmába, szerettek nótázni, még jobban verekedni, büszkék voltak szép barmaikra, s a zsidókkal élénk versengést fejtettek ki a fuvarozás terén. Nagyon szembetünő falu volt, a sokkal szegényebb, csöndesebb és szelidebb, majdnem szomoru rutén községek között. Elég jó viszonyban voltak kisorosz szomszédaikkal, már csak azért is, mert országos vásárokat kivéve alig jöttek össze velük, a falvak közt a közlekedés nagyon nehéz lévén. No meg azért is, mert a rutének rendesen kitértek a magyarok elől, a mi által az összeütközés alkalmai nagyon megritkultak.

Mikor a lucskiak észrevették, hogy a holttest szentpáli parasztember volt, mindjárt rá is mondták, hogy ez sem meg nem fagyott, sem a guta meg nem ütötte, hanem agyonlőtték, vagy agyonverték s ilyen értelemben tettek jelentést a hatóságnál. A mi a következőkép történt:

Szombat este értek haza ezek a favágók, hogy a vasárnapot otthon töltsék. Csak éppen körülnéztek egy kicsit a házuk táján s azonnal a Hirsch korcsmájába tették át szállásukat az ügyek további megbeszélése végett. Mert az komoly megfontolást kivánt, olyan dologról lévén szó, mely a törvényszékkel és a csendőrséggel hozza összeköttetésbe a szegény embert. Többrendbeli hosszunyaku pálinkás üveg kiüritése után abban állapodtak meg, hogy Hirsch elintézi az egész dolgot a csendőrséggel, ők pedig szépen a háttérben maradnak és nem keverednek bele semmiféle kellemetlen ügybe. Hirsch gazda nyakába keritette a lebernyegét s az üzletet Áron fiára bizván, azonnal a lucski csendőrállomásra sietett, jelentést tenni arról, a mi a szentpáli erdőszélen látható.

Két csendőr azonnal a Hirsch korcsmájába ment, hogy a parasztoktól egyet-mást bővebben megtudjon. A jó emberek mindenek előtt azt a szemrehányást kapták, hogy miért nem maradtak ott strázsálni, hátha a hullát reggelre megeszik a farkasok és igy sohse tudja meg senki, hogy ki volt? A csendőrök természetesen nem érdeklődtek a kérdésnek azon további oldala iránt, hogy a farkasok nemcsak a holtakat, hanem az eleveneket is megeszik, mely körülmény a jó lucskiak őrtállását igen problematikussá tehette volna. Egy lovas csendőr még az éjjel nekivágott a hegyeknek Szentpál községe irányában, hogy onnan előljárókat hozzon a helyszinére, a holttest fölismerése végett.

A szentpáli magyar ugy látszik, még holta után is imponál, még a farkasoknak is, mert mikor az emberek megjelentek a kérdéses erdőszélen, a holttestet hiba nélkül ott találták levegőbe tartott merev karjával. Ekkor vették csak észre, hogy ebben az emelt kézben egy cifrára faragott bicskát szorongat s ebből a bicskából (mert már az arcvonások meglehetősen elmosódtak) a törvénybiró tüstént megállapitotta, hogy ez az ember nem más, mint Bálint Gergely szolgalegény, ki különböző uraságoknál eltöltvén néhány esztendőt, a télen át odahaza volt az édes apjánál és legutóbb Szentléleki Gáspárnál szolgált.

A csendőrőrmester közelebbről megnézvén a hullát, észrevette, hogy két lövés nyomát viseli magán. Egyik a balpofacsontját rombolta szét, a másik a mellén hatolt be és a hátán jött ki. Az őrmester elővette jegyzőkönyvét, beirta az észleleteket, szekeret hozatott, a holttestet bevitette Szentpálra s intézkedett, hogy (bünügyről lévén szó) a munkácsi törvényszék orvosa és vizsgálóbirája mozgósittassék.

II.

Szentpál községet lakói ijedt állapotban alapitották és ez még ma is meglátszik a falun.

A magyarnak nem szokása, hogy falujának házait szanaszét hajigálja. Inkább ugy rakja a házakat, hogyha János bácsi a portáján eltüsszenti magát, Zsófi komámasszony a szomszédból ráköszönthesse: Kedves egészségére kivánom! Ha az egyik háznál baj van, akár három szomszéd is szaladhat tüstént a segitségére. Ha az összetartás nem nagy erénye is a turáni fajnak, de a társaséletet szereti. Nem kedvelője a magánynak, szereti tudni, mit főznek és mit pletykáznak azok, a kik vele egy faluban laknak. Csöndes pipaszó mellett szivesen elnézegeti, hogyan kanyarog ki a füst a szomszéd kéményén s közbe szinte érzi a birkapaprikás szagát, a mi István napjára készül a tulsó szomszédnál. Magyar helyen nem történhetik meg az, hogy az egyik ház porig leég és a legközelebbi szomszédja csak harmadnap értesül róla. (Azt mondhatná erre valaki: Hát az alföldi tanyák lakói? A mire én azt felelném vissza: Ugyan, kérem szeretettel, hisz a tanyai ember a küszöbéről tizenöt tanyát lát; ezek a házak nem bujnak el a hegyek mögé, meg a szakadékok közé. A tanyai ember ha egyet kurjant, ugyancsak messze elhallatszik, aztán meg ő maga is meghallja városának déli harangszavát. Nem mondhatja senki, hogy remete életet él. Sik földön nincs magányos élet, közelebb van a szomszédjához, mint a pesti ember ahhoz, a ki vele egy emeleten lakik.)

A szentpáliak, mint emlitém, Temesből futottak északra a Kárpátok közé, az egész hosszu uton figyelve maguk mögött a török fegyverek csattogását. S a török rémtől még akkor sem tudott megszabadulni a lelkök, mikor már a hozzáférhetetlen hegyek között lappangtak tova. S ebben a félelemben épitették föl a falujokat. És abból is csak olyan falu lett, hogy mikor már benne járt az ember, alig vette észre. A házak messze egymástól, mindegyik közel az erdőszélhez, vagy valami vizmosáshoz, a hol hamar el lehetett rejteni asszonyt, gyereket, marhát. Csak a templom körül volt egy házcsoport, a falu közepe: a községháza, a jegyző lakása és még egypár jobbmódu embernek az otthona. Ott volt a korcsma is, meg egypár kereskedés. Maga a templom, tornyán a kakassal, szilárd kőépület volt, melyet kőfal vett körül. Annak idején az uj hit hamar rájuk talált s ebben a rejtett fészekben háboritás nélkül megvethette lábát. Valami üldözött prédikátor hintette el itt a magot, mely jó talajra talált azoknál, kik maguk is, mint üldözöttek kerültek ide. S igy maradt meg századokon át ez a kis magyar református község a kis-oroszok nagy tömegében.

Ura a falunak nem volt. A határára ráfeküdt ugyan az az óriási birtok, mely Rákóczi elbujdosása után egy osztrák főurat vallott gazdájának, de ez a szentpáliakat nem nyomta, ők ezt is hasznukra tudták forditani, nem szükséges világosabban magyarázni, hogyan? Elég az hozzá, hogy meg tudtak vele alkudni, könnyebben, mint a kis-urakkal lehet. Ez az uradalom olyan hatalmas szénás szekér volt, hogy azt a pár szálat, a mit a szentpáliak kihuzigáltak belőle, észre sem vette. Azután meg munkát is mindig kaptak, mert dolgos kezekre az óriási uradalomnak mindig szüksége volt.

A szentpáliak helyzete tehát olyan volt, hogy nagyrészt bizony fekete kenyéren éltek, de lakodalmakon rendesen őzpecsenye került az asztalra. Ilyen helyeken az őz meg a szarvas megbecsülhetetlen állat. Nincs vele semmi gond, nem kerül semmi pénzbe, azt sem tudja a família, hogy van-e a világon. Mikor aztán közeledik a napja, a családfő két napra eltünik s mikor visszajön, a mi rendesen sötét éjjel történik, friss szarvashust hoz magával. Mennyire más a disznó, mely hónapokon át jó étvággyal ropogtatja a drága kukoricát, aztán a lakodalom előtt egy héttel megdöglik.

A grófnak annyi iskolázott vadásza, vizsgázott erdésze, meg kitanult erdőkerülője volt, hogy egész hadsereg kitelt volna belőle, de azért soha szentpáli embert nem tudtak rajta csipni, se galyszedésen, se a tilosban való vadászáson. Hja, ez extra-tudomány, ezt semmiféle akadémiákon nem tanitják. A szentpáliaknál, a kiknek a zord vidéken se boruk, se buzájuk nem termett, ez a létért való küzdelemhez tartozott, az pedig hatalmas iskola, jól kitanitja azt, a kit a sors arra kényszerit, hogy beléje járjon! Tiszta nevetség elgondolni, hogy a városi iskolákban nevekedett, modern müveltségü, operaszerü Tell Vilmosnak öltözködött jáger-urfiak tuljárjanak a szentpáli szittyának az eszén, a kinek a hetvenhetedik öregapja is ezekben az erdőkben hallgatta az északi sivatagokon született, a Beszkideken keresztül törő orosz viharok üvöltését.

Igy hát summa-summárum, a szentpáliak földjüknek terméketlen volta mellett sem voltak éppen sajnálatraméltó teremtések. Nem éltek nyomoruságban, csak szegénységben s a mi fő, nem engedték maguk között elhatalmasodni a pusztitó démont, a pálinkát, melynek a rutén faluk nagyobb részt áldozatul estek.

Föntebb emlitettem, hogy ura a falunak nem volt. De ezt oda kell igazitanom, hogy azért ur volt a faluban, még pedig egy szál: Szentléleki Gáspár. Hogy ez a familia hogyan került ide az Isten háta mögé, annak is megvan a maga története. Ha az ember rendet akar tartani, ezt is el kell mondani szép sorjában.

III.

Négy falu esett bele majdnem teljesen a grófi uradalomba: Szentpál, Lucsk, Sztreló, Rajka. Olyanféleképpen viszonylottak az uradalomhoz, mint a fecskefészek a hatalmas kastélyhoz, melynek eresze alatt meghuzódik. Hogy a szentpáliak anyagilag miképpen állottak szemben az uradalommal, azt az imént megpróbáltuk ecsetelni. Valószinü, hogy a többi község épp igy volt. De ezenkivül százféle viszony fejlődött ki a községek és az uradalom között s az érdekellentétek gyakran hadilábra állitották a feleket egymás ellen. Erdő-, legelő-, kaszálókérdések merültek föl, intéztettek el egyiknek vagy másiknak a javára, de rendesen természetesen a nép kárára. Mert mig az uradalomnak mindenféle törvénytudó és törvényelcsavaró ember rendelkezésére állott, addig a községet és érdekeit legföljebb a papja képviselte. A pap pedig talán ha elég erős is ahhoz, hogy a mennyei hatalmak elé kalauzolja a szegény embert, de ahhoz bizony egymaga sokszor gyönge ember, hogy szava döntő sullyal birjon a földi hatalmasságok előtt.

A lucskiaknak jutott legelőször eszükbe, hogy segiteni kell ezen az állapoton. Nem egy összeütközésben tapasztalták gyöngeségüket s a dologhoz értő embereknek hiányát. Valami határigazitási pörben szép területet veszitettek, melyhez még kőbánya is tartozott s ez döntött. Elhatározták, hogy urat hozatnak a faluba. Olyat, a ki köztük lakjék, ösmerje határukat, vagyonukat, jogos birtokukat, kivánságaikat, ne legyen egészen idegen a törvény paragrafusaiban, szóba tudjon állani a hatóságokkal, s ne féljen az uraktól.

Igy történt, hogy a lucskiak elindulának vala nemes embert keresni a falujok számára.

A Beszkid vidékieknek odabent Munkács városában volt egy rendes korcsmájuk, a melyben meg szoktak szállani: a Zöld Oroszlán. (A fantasztikus cim nem okozott nagyobb föltünést, mert elvégre Ung vármegye elég messze van az oroszlánlakta vidékektől s nem nagyon köztudomásu, hogy a kiváló fenevadat a természet milyen szinnel áldotta meg.)

A lucski küldöttség, melyet Rajkovics törvénybiró vezetett, oly szokatlan föladattal volt megbizva, hogy jónak látta a Zöld Oroszlánban egy kis gondolkozási állomást berendezni. Utjok különben sem volt sietős, az már nem sokat határoz, hogy egy héttel későbben, vagy korábban ütik-e nyélbe a dolgot. Rajkovics uram okos ember hirében állott, már mint Lucskon, a mi talán nem sokat határoz. Bizonyos, hogy jómódu ember volt s dolgait a maga kis körében mindig ügyesen, óvatosan és baj nélkül intézte. A község ugy bocsátotta utra, hogy a mi munkája van odahaza, azt addig elvégzik helyette. Külön fizetés a küldetésért nem járt neki, mert mint törvénybiró, köteles volt a község dolgát ingyen kijárni. Nemcsak ő, hanem még a két esküdt is, a ki melléje volt ebben az ügyben adva. Nem mondhatta Rajkovics uram, hogy nem vállalja, mert ki vállalja, ha ő nem? Nem vallhatta be, hogy a föladat nehéz és szokatlan, a világ teremtése óta ilyen különös dologra lucski ember nem vállalkozott, ő az első, tehát nincs is kitől tanácsot és utbaigazitást kérni. Hol fogja meg az ember, hol kezdjen hozzá? Meddig menjen az alkudozásban, mit igérjen, ha az nem elég, a mit a község hajlandó adni? Százféle kérdés merült föl, a mire Rajkovics nem tudott megfelelni s még sem utasithatta vissza a megbizást, mert tekintélye szenvedett volna csorbát. No, de ez a tépelődés egy perccel sem késleltette az elindulást, mely ugy ősz felé, mikor minden be volt takaritva, megtörtént. A községi képviselőtestület és az előljáróság be volt avatva a dologba, a nép zöme nem tudott róla semmit. Az ilyesmire nem jó, ha korán nyilvánosságra jut; csak csufolódás lesz belőle s akkor mindennek vége.

A Zöld Oroszlán-ban Rajkovics nagy örömére Kelemen gazdával találkozott, szentpáli jómódu esküdt emberrel, a kinek a lovait egyszer segitett kiemelni a sztregovai szakadékból. Kelemen uram katonaviselt ember volt, a ki még tán idegen országokat is látott, bizonyos, hogy nem volt röghöz tapadt ember, a városokat járta kupeckedés céljából, a könyvet pápaszemmel olvasta, látták már szivart is szivni, mindenféle dologhoz hozzá tudott szólni s annyira eltanulta az uri módit, hogy még otthon is csak a kályha mögé köpött.

Rajkovics szerencsés kezdetnek vélte, hogy azonnal egy ilyen bölcs emberre bukkant. Elhatározta, hogy neki azonnal ki is tálalja a dolgot.

Bartkó esküdt, mialatt kifogtak, igy szólt Rajkovicshoz:

– Látta kigyelmed a falu szimatját?

– Kelement gondolja?

– Azt.

– Láttam. Mért kérdi?

– Mert tovább aligha vihetjük a titkot. Kelemen uram kiszagolja belőlünk, ha egy szót sem mondunk is neki.

Rajkovics vállat vont.

– Hát baj az? Nem ronthat, csak segithet rajta. Mert ha egyszer megtudja, bizonyos, hogy hozzá is szól. Nem is fognék hozzá a dologhoz, mig meg nem tudom, hogy más falubeli ember milyen szemmel nézi. Nem kicsiség ez, komám, a mit ránk bizott a község. Aztán tudja kigyelmed, ránk, a kik ebben fáradunk, nem sok haszonnal jár. Ha jól megcsináljuk, azt hiszi, minket emlegetnek? Fenéznek, dehogy emlegetnek. Még a lucski cigány is ugy tesz, mintha neki jutott volna eszébe ez az egész urfogdosás. Mert hát ez urfogdosás, nem egyéb. Ha pedig nem jól üt ki, mindenki azt mondja a faluban: mondtam, hogy ne bízzák Rajkovicsra. Igy van ez, komám.

E közben a lovakat kifogták, az istállóba bevezették s beléptek az ivóba, a hol Kelemen gazda éppen a reggelijét fejezte be. Mint a morzsákból látszott, a reggeli állott fekete kenyérből és zöld paprikából. A kenyeret megpaprikázta, a paprikát megsózta s ilyen összetételben egy cseppet sem rosszabb, mintha az ember tüzes parazsat nyelegetne.

A jó barátok üdvözölték egymást s a lucskiak odatelepedtek Kelemen gazda mellé, a ki erre meghosszabbitotta a reggelit, egy fél meszely bort rendelvén. A lucskiak is előszedték a tarisznyából a hagymát és a kenyeret s pálinkát rendeltek hozzá.

Mire a fél meszely bor elfogyott, Kelemen gazda már tisztában volt azzal, hogy a lucskiak mi járatban vették nyakukba a világot. S mivel látta, hogy a polgártársak kiváncsian tekintenek reá, s feszülten várják a véleményét, gondolkodó pofát vágott s hogy ennek még nyomatékot adjon, tempósan pipát tömött és rágyujtott. Csak nagysokára szólalt meg:

– Hm, furcsa dolog. Hiába nézem akár alulról, akár fölülről, akár előlről, akár hátulról, nem tudom, hogy mit tartsak róla? Lehet, hogy okosan teszik kigyelmetek, lehet, hogy bolondul cselekszenek. Lehet, hogy hasznukra lesz, de lehet, hogy kárukra lesz, ha urat hoznak a nyakukra. Attól függ, hogy micsoda kontrektust kötnek vele.

– Micsoda kontrektust gondol kigyelmed? – kérdezte Rajkovics, a ki egyuttal az esküdtekre nézett s odavillantotta nekik: pedzi már a jó tanácsokat!

– Hát ha egyszer odahoznak valakit, épitenek neki házat, adnak neki földet, hogy ott maradjon, hát csak meg is kötik vele a kontrektust, hogy ő ezért mit tartozik csinálni? Mert csak nem azért helyezik el egy szép uri portán, hogy az ámbitusról pipázva nézze a világot?

– Persze hogy nem azért, – felelt Rajkovics, – de nem ám. Ő lesz a mi védelmezőnk, vármegye, uraság ellenében. Jól kifundáltuk mi ezt, komám, meglássa kigyelmed, hogy nagy hasznunkra lesz. Csak egy kis szerencsém legyen, hogy arravaló embert találjak.

– Nem irigylem kigyelmedet, szomszéd, mert ez nehéz dolog, – felelt meggyőződéssel Kelemen.

(Ha nehéz a dolog, – gondolta magában Rajkovics, – egy kis borral lehet rajta könnyiteni. Intett a zöld oroszlánnak s csakhamar egy pint bor állott előttük négy kis pohárral. A mint az első pohárral megitták, Rajkovics a lényegre tért.)

– Mit csinálna kigyelmed, ha rábizták volna?

Kelemen gazda észrevette, hogy Rajkovics szomszédnak szüksége van az ő elméjére, elhatározta tehát, hogy lassan áll kötélnek, mert hosszabb idő alatt több bor fogy el, mint rövidebb idő alatt. Egy darabig hallgatott, aztán kimérten megszólalt:

– Hogy is mondta kigyelmed?

Elmeséltette magának még egyszer, egyet ivott rá, kettőt sodorintott a bajuszán, hármat szippantott a pipájából, négyet pislantott a szemével s végre, mikor Rajkovics kíváncsiságát a legmagasabbra csigázta, igy szólt:

– Furcsa sor ez, szomszéd. Olyan dolog, a mi nagyon ritkán fordul elő, már mint az, hogy egy község szaladt volna az urak után.

Pohárral, pipával, borral, szemmel ujra végigjátszotta a gondolkozási szünetet s aztán megszólalt:

– Lássa kigyelmed, azért nehéz ebbe dönteni, mert ha van ur a faluban, az is baj, meg ha nincs ur, az is baj. Hát lássa, most már nekem azt kéne kitalálni, hogy melyik a kisebbik baj? Próbálja meg kigyelmed. Aztán kinek jutott eszébe a dolog Lucskon? Sose hallottam, hogy a kigyelmetek falujából valami uj dolog kikerült volna. Most meg egyszerre csak ilyesmit hall az ember.

Rajkovics elégülten mosolygott.

– Nem ismernek bennünket, nem tudják, mi telik a falutól. Akadhat még Lucskon is egy pár okos ember.

Itt Rajkovics önelégülten huzogatta a bajuszát, ezzel jelezvén, hogy az akadó egy pár okos ember közt ő okvetetlenül helyet foglal.

– Hát kinek is jutott eszibe? – folytatta a kutatást Kelemen uram.

– A jó Isten a megmondhatója, – felelt Rajkovics. – Ugy magától támadt, aztán lassan megérlelődött.

(Hiszen ha Rajkovics uram tudta volna, hogy Kelemen jónak találja az ideát, bizonyosan vállalta volna az apaságot, de ezt bizony a ravasz szentpáli emberből sehogysem lehetett kivenni.)

Kelemen elméjében nagy tervek merültek föl. Valami régi kalendáriumban olvasta, hogy az égből néha tüzes kövek pottyannak alá a földre, lehet, hogy ez az eszme is igy az égből pottyant alá az Isten háta mögé, Lucskra. Minél tovább gondolkozott rajta, annál inkább megtetszett neki. Azért tehát igy szólott Rajkovicshoz:

– Tisztelem, becsülöm kigyelmedet, szomszéd, azért forgatom olyan sokáig az eszembe azt, a mit kigyelmed beléhelyezett. Mert lássa, könnyü volna azt mondani: el ne mondja sehol, mert kinevetik vele a községet. Az se volna nehéz egy szuszra odavágni: ez az igazi, most már rendbe jön a község dolga, csak siessenek, hogy minél hamarabb urat találjanak maguknak. Más ember igy tenne, ha hozzáfordulnának. De én másképp cselekszem. Nem mondok se büt, se bát, de annyit bevallok, hogy az én fejembe is szöget ütött.

Itt Kelemen gazda elhallgatott s becsületes lelke fölülkerekedvén, fél messzely pálinkát rendelt a lucski embereknek. Megröstelte ugyanis, hogy ezek olyan bizalommal fordultak hozzá, ő meg kiszedte belőlük a titkukat és nemcsak nem segitett rajtuk jó tanáccsal, de sőt azt hányta-vetette a fejében, hogy a lucskiak ideáját a maga javára kamatoztatja. Mikor az utóbb emlitett pálinka is elfogyott, Kelemen gazda sok szerencsét kivánt a lucskiaknak, megbiztatta őket, hogy a dolog alighanem jóra vezet, hát csak serénykedjenek, azután elköszönt, befogta két macskáját zörgős szekerébe s nekivágott a hegyeknek. Lesz ideje megrágni a dolgot, a mig a hegyek közé, Szentpálra fölkapaszkodik. (A mint hogy ime, nekünk is van időnk mindezt elmondani, a mig azt a holttestet az erdőből Szentpál községébe szállitják.)

IV.

Igy került a Szentléleki-familia kontraktusos földesurnak…

– Lucskra! – véli a nyájas olvasó. – Nagy tévedés. Az eszmét Lucskon keltették ki, de Szentpálon hajtották először végre. Csak a pap szítta egy kicsit a fogát, mikor megtudta, hogy a község hozatni akar valakit okos embernek. Ezt az állást hivatalból a papnak kéne betölteni. De a hivatalos embereknek nem nagy fáradságukba került meggyőzni a papot arról, hogy egy ekkora község két okos embert is megbir és a papnak a lelkiek gondozása nem engedi meg, hogy teljesen a falu világi dolgainak szentelje magát. A skrupulózus Rajkovics és cirkumspektus társai még javában keresgették az alkalmatos embert, mikor Kelemen uram, a kire magára rábizták az ügyet, már meg is találta Szentpál község pátrónusát.

Mikor a hivatalos körök beleegyezése meg volt és Kelemen uram a meghatalmazást, hogy urat keressen, megkapta: azt is tudta már, merre forditsa a szekere rudját. Volt a harmadik vármegyében egy Ér-Tarpa nevezetü kis mezőváros, mely hires volt az uri familiáiról. Akadt olyan megyei székváros, melyben nem lakott annyi nemesi család, mint Ér-Tarpán. A város felét még fal vette körül, a fal másik felét fölhasználták az épitkezésekre. Volt egy kis rombadőlt kapuja és őrtornya is, a mely nagyban hozzájárult a város történeti jellegének emeléséhez. A kis város tele volt nagy terjedelmü kuriákkal, de az udvarok meglehetősen puszták, az istállók nagyrészt üresek voltak. Egy pár parádés ló akadt még itt-ott, de igás ló és ökör nem igen. A kocsiszin alatt egy-egy uri hintó szomorkodott, eke meg szekér alig volt látható. Némelyik olyan nagy házban lakott, hogy felét sem tudta butorral betölteni. Az Isten tudja, miből éltek ezek a familiák, a kik itt ugy össze voltak zsufolva, mintha valami tatárjárás elől menekültek volna ide hirtelen. Lehet, hogy egymást segitették ki. A kinek az Isten a holnapjáról is gondoskodott, az a mai napját megosztotta olyan felebarátjával, a kinek a mennyei hatalmak már a tegnapjáról is elfelejtkeztek. Mondom, igy lehetett, de biztosat senki sem tudhatott, mert az ilyesmiről gavallér-kötelesség volt hallgatni. Ebből a városból hozta el Kelemen uram Szentpálra Szentléleki Gáspárt, a ki abban az időben már annyira össze volt gabajodva Ér-Tarpának ugy atyafiságos, mint nem atyafiságos részével, hogy komolyan gondolkozott azon, hogy vagy fölakasztja magát, vagy otthagyja a nemesi fészkét. Képzelhető, mekkorát bámult, mikor egy napon beállit hozzá egy ismeretlen parasztember s igy interpellálja:

– Igaz-e, hogy az ur a legveszekedőbb ember az egész városban?

Szentlélekit ez a vakmerőség annyira meglepte, hogy hamarjában nem is tudott rá válaszolni. Végre megjött a hangja és igy szólt:

– Bolond kend, vagy részeg? Mit akar itt?

– Ne tessék haragudni, tekintetes ur, magja van annak, a mit én kérdek. Csak nem gondolja, hogy azért jöttem ide, ismeretlen ember létemre, hogy gorombáskodjam egy olyan urral, a ki nekem sohasem vétett?

– Hát csak ki vele gyorsan, mit akar, vagy pedig lóduljon odább.

Kelemen gazda szép tempósan helyet foglalt, mintha valami szörnyű nyájasan marasztalták volna, azután lassan eresztve ki fogai közül a szót, elmondta jövetelének célját. Lassusága miatt többször fenyegette őt az a veszedelem, hogy Szentléleki torkon ragadja és kilöki, de megvolt az az elégtétele, hogy mikor befejezte a mondókáját, Szentléleki egészen nyájasra változott, annyira, hogy az utolsó üveg diópálinkát sajátkezüleg behozta a kamarából s egy kupicával megkinálta Kelement. Miután maga is fölhajtott egy kis papramorgót, igy szólt:

– Hogy bukott be kigyelmed épp az én portámra?

– A legveszekedőbb ember után tudakozódtam. Gondoltam magamban, az lehet a legtöbbféle hájjal megkenve. Mindenki a tekintetes urhoz utasitott.

Szentléleki meglehetős savanyu képet vágott Kelemen uram őszinte beszédéhez, de nem haragudott meg érte. Ez a bolond ember, a ki el akarja szerződtetni őt egy másik faluba urnak és semmi egyébnek, mint urnak, éppen kapóra jött neki. Semmiféle érdek nem füzte Ér-Tarpa városához, csak egyetlen egy esetben számithatott a lakosság támogatására: ha ezt abból a célból kérte volna, hogy végképp hátat fordithasson a nemes vármegyének. Igy számithatott arra is, hogy hátramaradt vityillója hamar vevőre talál. Titokban örült annak, hogy Kelemen gazdának egy kellemetlen eshetőség nem jutott eszébe: az, hogy ez a csunya veszekedő ember majd a községgel talál veszekedni, a melynek a szolgálatába szegődött. És hogy ez ne is jusson eszébe a szentpáli deputátusnak, még szalonnát és kenyeret is rakott elébe és orcáját nyájas mosolyra erőltette. Megjegyzendő, hogy a nyájas mosoly oly szokatlan jelenség volt Szentléleki Gáspár orcáján, hogy az ocsmány ráncokba huzódott tőle, mintha rosszul esnék neki.

Kelemen gazda nem kérette magát s hozzálátott a szalonnához. A kinálást visszautasitani épp oly udvariatlanság, mint elmulasztani. Mikor aztán a bicska visszakerült a csizmaszárba, Kelemen gazda hátratolta székét s a szeme közé nézett Szentlélekinek, mondván:

– Most pedig alkudjunk meg, tekintetes ur.

Szentléleki még a dohányzacskót is odatolta Kelemen elé, ezzel jelezvén, hogy nagyon kedves vendégnek tartja. Mert a pálinka lehet obligát dolog, még a harapnivaló is hozzá obligátnak tekinthető, – de a dohányzacskó, az nem obligát, a ki elé azt odatartom, azzal én készülök testvéri pipát elszivni. Ez nem annyi, mint mikor a városi ur szivarral kinálja a vendégét, sokkal bensőbb, bizalmasabb dolog ennél. Meg is villant Kelemennek a szeme s kiegyenesitette különben sem nagyon görbe kálvinista derekát. Érezte, hogy megbecsülik, de érezte azt is, hogy a lábáról akarják levenni. Rágyujtottak mind a ketten s szaggatottan, kimért lépésekkel megindult a tanácskozás.

Persze Szentléleki azt remélte, hogy Szentpál községe hajlandó lesz őt visszahelyezni hajdani fénykorába. Kelemen uram pedig azzal kecsegtette magát, hogy ha a mostani nyomorusághoz hozzáigér valamit, a tekintetes ur szivesen jön. Mert azt első tekintetre látta, hogy itt nagy a nyomoruság… Összedült, üres istálló, giz-gazos udvar, kivül vakolatlan, belül meszeletlen ház, bemohosodott rongyos zsuptető, mind nagy szegénységre vallott.

A felek jó messze állottak föl tehát egymástól, azonban lassan közeledni kezdtek és végre megegyeztek. Elvégre nem nehéz megegyezni egy emberrel, a ki már huzamos idő óta a semmiből élt. Mikor a delet harangozták, Szentlélekinek eszébe jutott az ebéd, a mely nincs, nagyot ütött az asztalra és igy szólt:

– Azt mondom kendnek, gazduram, elintéztünk mindent, a mit Tarpán el lehet intézni. S a mi még hátra van, azt már csak Szentpálon lehet elvégezni. Addig nem is folytathatjuk, a mig én ott körül nem nézek. Szekérrel van itt, ugy-e?

– Azzal. Lent hagytam a vörös Rébéknél.

– Jól van. Kend csak menjen vissza a lovaihoz, ebédeljen meg, én azalatt rendbeszedem a dolgaimat, ugy hogy estére itt is hagyhatjuk a várost. Akkor aztán fölülünk a kend kocsijára és meg sem állunk Szentpálig.

– Abbizony jó lesz, – vélekedett Kelemen. – De én csak azt mondom a tekintetes urnak, hogy galambepéjü emberek lakhatnak Ér-Tarpán.

– Miért mondja?

– Mert kérem, a tekintetes urnak milyen veszekedett hirét költötték, aztán imé, milyen könnyen boldogulunk egymással.

– Na tudja, gazduram, sok rossz ember van a világon, aztán az ördög sem mindig olyan fekete, mint a milyenre festik.

Délután öt óra felé Szentléleki Gáspár megjelent a vörös Rébéknél, ingóságainak nagy részét magával hozva. Ingóságainak ez a nagyrésze egy szimpla puskából, egy faládából, két tajtékpipából, egy furkósbotból és egy lovaglókorbácsból állott. A házát dél óta már eladta s affelől is intézkedett, hogy a butorait utánaszállitsák Szentpálra. Ő már teljesen biztosra vette, hogy ottan megtelepszik. Vagyis hogy annak a falunak a nyakáról őt többé az Isten se veszi le.

– Mehetünk, – szólt szárazon Szentléleki.

A deputátus bámulva nézett rá.

– A tekintetes ur elbucsuzott már mindenkitől?

– Nincs nekem itt senkim, csak ellenségem. Azoktól pedig nem bucsuzom el.

– Igy távozik el örökre?

– Remélem, hogy örökre.

Kelement bántotta egy kicsit a dolog, mintha valami hideg szél csapta volna meg.

– De majd ha a temető mellett elmegyünk, ott csak leszáll a tekintetes ur.

– Nekem ott sincs senkim. Engem sem elevenek, sem holtak ehhez a földhöz nem kötnek. Olyan könnyü szivvel megyek innen, mint egy vándorlólegény, a ki ma reggel érkezett. Épp ugy bántak el velem a kutyák, mint a vándorlólegénnyel szoktak, – tette hozzá nehéz sóhajtással s az utca felé fordulva, csontos öklével megfenyegette a várost. Érthette belőle Kelemen, hogy miféle kutyákat gondol.

E pillanatban összegubancolódott szőrü, elzüllött külsejű, sáros kuvaszkutya jelent meg köztük s nyájas farkcsóválással és alázatos nyöszörgéssel üdvözölte Szentléleki Gáspárt, a ki lehajolt hozzá, megsimogatta és megveregette a fejét, a mire a kutya egész magánkivül lett örömében.

– Hazudtam, gazduram. Van nekem itt valakim: ez a kutya. Ezt sajnálnám itt hagyni. Ettől rosszul esnék elválnom. No de nem is válok. Velem jössz, Kasztor, itt hagyjuk ezt a rongyos fészket, hol mind a ketten csak harapásokban részesültünk, a hol bizony sokszor nem ettem volna egy falatot sem, ha te nem loptál volna hust a mészárszékből.

A kutya leült, okos tekintetét a gazdájára szegezte, mintha értené a beszédjét. Talán értette is. A kutyában olyan csodálatos, hű, értelmes és ragaszkodó lélek lakik, hogy tán képes kitalálni az ura gondolatait, ha a beszédjét nem érti is. Szentléleki folytatta:

– Látod, Kasztor, van Isten az égben: segitett rajtunk. Valóságos csoda ez, valóságos csoda, – mormogott magában.

Füttyentett egyet, intett s a kutya a szekér hátulsó részébe ugrott. Ők is elhelyezkedtek elől az egyetlen ülésben s elindultak. Esteledni kezdett, de tudták, hogy holdvilág lesz s nyugodtan vágtak neki az utnak. Itt-ott világosodni kezdtek az ablakok s a rendes esti mozgalom uralkodott a faluban. De senki a szekerüket meg nem állitotta, hogy kezet fogjon az elbujdosóval. Igazán nem volt ebben a városban egy rongy kuckó, mely üressé vált volna Szentléleki Gáspár távozása folytán. Még csak utána sem nézett senki a tova kocogó kocsinak.

Az erdőből halk zsongás áradt szét, talán ez volt a távozó után küldött bucsusóhaj. Az erdő nyilván tudta, hogy ez a veszekedő, vad ember őt szereti, s szivesebben tölti idejét a nagy fák, mint az emberek között. Igaz, hogy a fákkal könnyebb barátságban élni, mint az emberekkel. A fa ád nyáron árnyékot, télen meleget s nem kér érte se szívességet, se borravalót. Első és utolsó, tehát legkedvesebb pihenésünk is az ő karjai közt esik: a bölcsőben és a koporsóban. Egy dombtetőről mégis visszanézett Szentléleki, s utolsó pillantást vetett a falura, mely a következő percben végképp eltünt szemük elől. Azután megszólalt:

– No ennek is vége. Hanem kigyelmednek még egy vallomással tartozom, Kelemen gazda. Nem állok egyedül a világban, van egy fiam, de annyi, mintha nem volna. Öt esztendeje hirét se hallottam.

– Összeveszett vele a tekintetes ur?

– Hogy összevesztem-e? Lehet. Én bizony nem tudom. De elhagytuk egymást, annyi bizonyos. Én nem tudom, hol van, ő meg nem nagyon siet ide. Az is olyan kemény fejü, mint az apja. Kutyának csak kutya lehet a kölyke.

Hirtelen belekapott a gyeplőbe és megállitotta a lovakat.

– Van kendnek fejszéje? – kérdezte rekedt hangon Kelementől.

– Van. Minek?

– Adja csak ide.

Kelemen a szekér oldalához kötözött fejszét odanyujtotta Szentlélekinek, a ki leugrott a kocsiról s egy rozzant kolna mellett tovahaladva, eltünt valami szőlőben. Kelemennek az a gondolata támadt: ez valakit agyonütni megy. De ez a véres gondolata se volt elég erős arra, hogy a gazdát a kocsiról leszállitsa. Egyszerre csak favágás zaja hallatszott. Áhán, gondolta Kelemen, valami fát akar elhozni magával emlékül. Mégsem hagyja itt rossz szívvel Ér-Tarpát.

Nemsokára visszajött Szentléleki, de nem volt nála semmi más, csak a fejsze, melyet átadott Kelemennek. Föllépett a kocsira és tovább mentek. Sokáig mély csend volt, Kelemen illetlennek találta kérdezősködni, egyszerre aztán Szentléleki magától is megszólalt:

– Ez a szőlő is az enyém volt, uzsorakamatban vették el tőlem.

– Abba tetszett lenni?

– Abba. Eszembe jutott, hogy van nekem ebben a régi szőlőmben nagyon szépen termő három kis almafám…

– Csak nem vágta ki a tekintetes ur?

– De bizony kivágtam én. Az alma nem tartozik a szőlőhöz s ha a szőlőmet elárverezik, az alma azért az enyém marad. Mivel pedig magammal nem vihettem, kivágtam.

– Kár érte. Papunk azt mondja, fát pusztitani annyi, mint emberéletet megölni.

– Papnak a mesterségéhez tartozik, hogy ilyesmiket kitaláljon, de a mi dolgunk válogatni benne, hogy mit higyjünk el neki. Semhogy az az alma, melynek a fáját én ültettem, uzsorást tápláljon, ellenségemet etesse, inkább kivágtam. Ha férges lett volna, nem nyultam volna hozzá, hadd éljenek rajta a nyomorult férgei, de az a kutya ne egyék belőle!

Elhallgatott, csak a fogainak a csikorgása hallatszott. Hátul a kasban Kasztor morogni kezdett: megérezte a gazdájának a gyülöletét és jelezte, hogy osztozik benne.

Igy hagyta el Szentléleki Gáspár nemes Ér-Tarpa városát, nem vivén egyebet magával, csupán gyülöletét. De ezzel is oly egyedül állott! Csak egy kócos kutya osztozkodott benne. A zörgős kocsi lassan bemélyedt a hegyekbe s elfödte a homály, melynek Szentléleki Gáspár nekivágott, uj életet, uj ellenségeket keresni.

V.

– Hoztam egy urat meg egy kutyát, – ezzel állitott be másnap Kelemen gazda tiszteletes Csuti Jeremiás lelkész urhoz.

– Csak két kutya ne legyen belőle, – felelt rá a tiszteletes ur fejcsóválva – különben miféle ember?

Kelemen uram válaszképpen elmondta hiven ér-tarpai utjának történetét. A mi annyival is könnyebben ment neki, mivel ugyanezt először elmondta a birónál, másodszor pedig a jegyzőnél. Azt nem hallgatta el, hogy ő veszekedő embert keresett a község számára, de az almafával való jelenetet jónak látta mégis kihagyni, mert attól félt, hogy ebből sokan azt fogják következtetni, hogy ő gonosz lelkületü embert hozott a község nyakára.

Addig is, mig a házával elkészülnek, Szentlélekit Boldizsár tanitóhoz szállásolták el, a kinek kis vendégszobáját a bujdosó elfoglalta. A Szentléleki ház fölépitéséhez azonnal hozzá is fogtak, még pedig nagyon leleményes módon.

A grófi uradalomnak volt egy háza a községben. Az uraság ugyanis jónak látta, tekintettel erre, tekintettel arra, de meg tekintettel amarra is, hogy valami alsóbbrendü alkalmazottja utján szemmel tartsa a szentpáliakat. Ez az alkalmazott quasi az uradalomnak nagykövete volt Szentpálon. Az érdekellentéteket simitani igyekezett s általában az volt a törekvése, hogy a község és az uradalom közt állandó jó viszonyt létesitsen. A mi persze nagyon nehezen ment, mert az is nagyon nehezen fért bele a nép fejébe, hogy mért van nekik majdnem kétezredmagukkal négyezer holdjuk, a grófnak pedig százötvenezer holdja? És nem igen értette meg a nép továbbá azt sem, hogy miért éljenek a gróf szarvasai a szarvasi kor legvégső határáig és muljanak ki végelgyengülésben, holott rendeltetésük az volna, hogy fiatalon, mint friss pecsenye, megevődjenek. (Már, hogy hol evődjenek meg, arról a szentpáliak jónak látták bölcsen hallgatni.)

A falu hamar rájött, hogy az a szegény erdész, vagy botos ispán, a kit az uradalom Szentpálra helyezett, tulajdonképpen espion. S ez az ember aztán akárhogy viselte is magát, akárhogy kereste is a falusiak barátságát, gyülölet tárgya volt és nem vétetett fel a köztársaságba. A mellett alkalmatlan lévén, a szentpáliak mindent elkövettek, hogy becses körükben rosszul érezze magát. Robinzon Kruzoé nem lehetett elhagyatottabb, mint ő. Se cselédet, sem napszámost, de még csak egy jó szót se kapott. Nagyon könnyü egy faluból kiszekirozni valakit. Az uradalom megbizottjai gyorsan változtak, mert hamar elkönyörögték magukat Szent-Pálról s végre aztán egy gorombaságáról hires vén cseh erdőkerülő jött oda, a ki emberevő ábrázattal vonult be Szentpálra, megesküdvén mindenféle szentekre, hogy ha eddig nem akadt, a ki a szittya nyakakat kitekerje, hát majd akad most. Egy fiatal segédet is hozott magával, a ki csak nemrég hagyta el a nyájas cseh hazát, s egész arzenállal vonultak be az uradalmi épületbe.

Nem részletezzük a kifejlődött harcot: hogyan lőttek be az erdész ur ablakán, hogyan gyujtották föl az istállóját, hogyan lőttek el egy párszor az erdőben éjjel a feje fölött, oly kitünő célzással, hogy az erdész ur tisztában lehetett azzal, hogy az illető, ha akarta volna, agyonlőhette volna őt. Mindezt nem beszéljük el, elég az hozzá, hogy az összes szittya nyakak épségben maradtak, ellenben az erdész ur szemlátomást soványodott. S mikor egyszer ugy három hónap mulva a grófi tiszttartó elé került, az összecsapta a kezét s igy kiáltott fel:

– Skriválek ur, maga kezd őszülni!

Skriválek ur ijedten a szakállához kapott, gyöngéden megsimogatta, aztán igy szólt:

– Legalább elhiszi a tekintetes ur, a mit mondani fogok. Csak tessék papirost elővenni és följegyezni a panaszaimat.

Csak ugy dült belőle az elégedetlenség. De egyelőre még csak oda lyukadt ki, hogy nem áthelyezését kéri, hanem ha már ilyen veszedelmes poszton van, legalább a fizetését javitsák meg, s adjanak melléje még egy legényt, különben végképp el fog pusztulni az orvvadászok között.

Skriválek ur mindent megkapott s ugy felkészülve vonult vissza Szentpálra, mintha valami belső-afrikai expedicióra indult volna. Mindez azonban mit sem segitett az állapotán. Vörös szakálla csak tovább őszült, helyzete pedig még veszedelmesebb lett. Mikor aztán egy szép éjszakán a háza is kigyuladt és leégett a feje fölül, elhatározta: nem várja meg, mig saját magának a nagyapjává öregszik, hanem áthelyezésért folyamodik. Mikor ezt megtette, az uraság megkérdezte az egyik kasznárját, hogy tulajdonképpen mi az igazság ebben a dologban? A kasznár aztán megmondta őszintén:

– Az igazság az, kegyelmes ur, hogy a szentpáliak tiz esztendő alatt nem okoznak annyi kárt az uradalomnak, mint a mennyi pénzt mi már eddig a köztük való posztolásra elköltöttünk.

– Tehát?

– Tehát hagyjunk fel az egésszel. Mert ha dühbe jönnek, könnyü szerrel igen nagy és komoly károkat tudnak nekünk csinálni.

Igy Skriválek ur megszabadult a veszedelmes hivataltól, a leégett urasági épület kormos falai pedig, mintegy fellegvár, elijesztő példa gyanánt ott disztelenkedtek a falu fölött. Megtörtént aztán, hogy a gróf egyik fia fiatal menyecskét hozott az uradalomba s ez alkalommal a szentpáliak egy olyan helyes lovasbandériummal mentek el hozzá tisztelegni, hogy az öreg gróf el volt ragadtatva s a leégett erdészlakot összes belsőségeivel a községnek ajándékozta.

Ezt a romot épitették föl Szentléleki Gáspárnak a szentpáliak. Kevés költséggel egészen tisztességes uri ház lett belőle.

Hogy történetünkből semmi se hiányozzék, még azt is följegyezzük, hogy Skriválek ur szentpáli kirándulása óta a felemás cseh elnevezést kapta azon oknál fogva, hogy idejekorán kiszabadulhatván a veszedelmes fészekből, a fele megmaradt vörösnek.

Mikor a lucskiak megtudták, hogy Szentpál megelőzte őket az ur importálásban, tisztában voltak vele, hogy eszméjük helyes s ez csak siettette őket annak végrehajtásában. Rajkovics polgártárs ugyancsak Ér-Tarpa felé forditotta szekere rudját és sikerült ott megnyernie Impérfalvi Miklós tekintetes urat, a ki végkép kikopott Ér-Tarpán mindenből s már huzamos idő óta azon törte a fejét, hogy Amerikába megy eszcájgot pucolni, a mi a felsővidéki közhit szerint odakint körülbelül főispáni fizetéssel jár.

A többi községet is élénken érdekelte és foglalkoztatta Szentpálnak és Lucsknak a kisérlete, de egyelőre várakozó álláspontra helyezkedtek, hogy végre is akadjon egy magyar, a ki más kárán tanul, vagy a más hasznán okosodik.

Szentléleki Gáspárnak első föllépése (a hogy a mai szinházbujó világban mondanák) az volt, hogy a hires verekedő Pandur Pétert, a ki olyan fennyen beszélt vele, mintha Szentléleki neki valami fizetett inasa volna, kupán vágta és kilökte a házából. Ez a tette imponált a faluban. Azt mondták róla, hogy nem ijed meg a maga árnyékától és Pandur maga terjesztette a hirét, hogy a bikaerejü ember, a ki öt mással fölveszi. Pandur koma természetesen ezt csak azért találta ki, hogy kidobatását enyhébb szinbe tüntesse föl, de azért a hire elterjedt a faluban, a hol erre nagy respektus támadt Szentléleki iránt. Különösen mikor Szentléleki is kijelentette, hogy ő egy jó szóért az ingét is odaadja, de a ki kötekedik vele, azt kupán veri. Végképp megnyergelte aztán Szentléleki a falut, mikor egy presbiteri gyülés után, a templom körül pipázgató csoportban, annak a véleményének adott kifejezést, hogy Szentpál község régi történetében alighanem valami tévedés történt.

Az atyafiakat nagyon érdekelte a dolog és megkérdezték, hogy miféle tévedést gondol? Mire Szentléleki igy felelt:

– Azt tudják kigyelmetek ugyebár, hogy Árpád apánk lovas vitézei ezen a vidéken jöttek be Magyarországra?

– Bölcsen tudjuk mindnyájan.

– Én tehát azt hiszem, hogy Szentpál községét erre való utjokban még a honfoglaló magyarok alapitották. Lehet, hogy Temes vármegyéből jöttek fel ide később menekülők, de valószinü, hogy akkor itt már volt valami falu, melyet a honfoglalás idejében alapitottak.

Az atyafiak összenéztek, mintha azt mondták volna: ez nem hangzik rosszul.

– Tudják-e mi következik ebből? – folytatta Szentléleki.

Senki sem tudta.

– Az következik, hogy Szentpál a legrégibb magyar falu az országban. Régibb mint Buda, Debrecen, Munkács, Kassa.

Itt az atyafiak már villogó szemmel tekintettek össze s egy fél sukkal mindenki magasabbra emelte a fejét. Ez már valami, a mi dagasztja a szittya lelkeket. A Szentléleki fölfedezésének el is vitték a hirét mindenfelé s a legenda rövid idő alatt igazsággá erősödött, melyre minden szentpáli ember esküt mert volna tenni s jaj volt annak, a ki kétségbe merte vonni.

VI.

Időközben Impérfalvi Miklós tekintetes ur is megkezdte müködését Lucskon.

Lucsek épp olyan hegyi falu volt, mint Szentpál. Lakói azonban görög-katolikus vallásu oroszok voltak. Kőtemploma, kettős keresztjével hegytetőn állott és ebben a templomban Impérfalvi egy nevezetes dologra bukkant rá.

A templom környékét öreg fák ékesitették és ez öreg fák alá temetkeztek az előkelőbb lucski gazdák, a kik ezt a helyet az egyháznak meg tudták fizetni. Az egyháznak szép kis haszna volt az embereknek abból a bolondos hitéből, hogy nem mindegy, hol rágják el a föld alatt a férgek: a templom szomszédságban-e vagy kint az erdőszélen, a szegények temetőjében? A jómódu gazdák azzal kecsegtették magukat, hogy ők még haláluk után is hallhatják az orgona hangját, a csengetyü szavát, a hivők énekét és a pap imádságát.

A templom dél felé néző oldala meg volt repedve és e repedés mellett egy öreg tölgyfa állott, melyet a legvénebb emberek is már öregnek és lombosnak láttak. A fa nőtt, terjedt mindenfelé, de különösen a templom oldala felé s egy hatalmas ág ott találván a fal repedését, szépen bebujt rajta megtekinteni, hogy ugyan mi történik odabent, a hol annyi ember megfordult?

Egyszer csak a hivők észrevették, hogy az öreg tölgyfa egy szép zöld ágát bedugta a templomba, csöndesen rázogatta leveleit s zugását elkeverte az imádkozók alázatos zsibongásába, mintha csak velük könyörgött volna.

A sekrestyés jelentette a papnak, a pap azt mondta neki, hogy vágja le az ágat. A sekrestyés megdöbbenve nézett gazdájára, megcsóválta a fejét, de nem szólt rá semmit. Nem illő, hogy alárendelt embernek véleménye legyen, vagy ha van is, nem való, hogy egyszerre kirukkoljon vele.

Egy hét mulva a sekrestyés beállitott a paphoz.

– Tisztelendő ur, kezit csókolom, nem vágtam ki a fát.

– Miféle fát?

– Az Isten fáját.

A pap nagyot nézett.

– Miféle fáról beszél kend?

– Azt tetszett parancsolni, hogy vágjam le az öreg tölgyfának azt az ágát, a kit benyujtott a templomba. Amondó vagyok, hagyjuk azt a fát békében. Az a galy oly erős, hogy a levágásába az egész fa elpusztulhat. Hát, nem volna örök kár megölni azt a vén fát, a ki talán régibb, mint maga a templom, a ki ott állott ezen a szent helyen akkor, a mikor még senki sem élt a ma élők közül? Megöljük csak azért, mert beküldte az egyik ágát imádkozni az Isten házába? Hagyjuk, tisztelendő ur, ez az Isten rendelése, ki tudja miről jó. A repedést ugy sem falazhatjuk be, mert arra az egyháznak nincs pénze, ha pedig a repedés megmarad, akkor a fa is ott maradhat. Nincs utjában senkinek.

A tisztelendő ur igazat adott a vén sekrestyésnek, a ki mint minden hegyi lakó, babonás volt s minden szokatlan jelenségben földfeletti erők müködését látta. A tölgyfaág megmenekült s évről-évre erőteljesebben duzzadt befelé a templomba.

Mikor Impérfalvi Miklós először a templomba ment, azonnal feltünt neki a falon keresztültörő ág. Figyelmesen megnézte és ekkor egy csodálatos dolgot látott: a benyuló ág két oldalt ujabb ágakat hajtott, a melyek a fának a templomban levő részét teljesen kereszt alakuvá tették.

A véletlen játéka volt ez és mégis különös hatást tett az emberre. Mintha ez a fa hirtelen öntudatra ébredt volna. Mintha rájött volna arra, hogy az Isten házában van. És a maga részéről elkezdett imádkozni, olyan módon, a hogy egy fa imádkozhatik. Nincsen szája, nem dicsérheti az Istent embermódra imádsággal vagy énekkel. De titkos erők élnek benne s ezek cselekedték meg azt a hódolatot, hogy keresztalakuvá növesztették azokat az ágakat, melyek a szentegyházba törtek.

Igy értelmezte ezt a különös jelenséget Impérfalvi Miklós, igy magyarázta és igy hirdette a községnek. S az ájtatos parasztok tömegesen tódultak a templomba, miközben Isten dicsőségét zengték, arccal nem a főoltár, hanem a keresztalaku fa felé fordulva. De legbuzgóbban az öreg egyházfi imádkozott, a ki legelőször megérezte, hogy itt valami nagy dologról van szó, nemcsak arról, hogy a fa körösztülnőtt a megrepedt templomon.

Impérfalvi uram azonban nem elégedett meg ezzel a nevezetes fölfedezéssel. Tudta ő nagyon jól, hogy mi rejlik ebben, ha ügyesen kiaknázza. Ösmerte a hitbuzgó rutén népet s meg volt győződve, hogy ennek körében az Isten fája nagy föltünést fog kelteni. És méltán, mert ez kézzelfoghatóbb, pozitivebb valami, mint más vidékeknek kutban megjelenő Szüz Máriája, a mi csak hallucináció vagy káprázat.

Egy napon ujságolvasás közben nagyot ütött a lapra, azután még nagyobbat ütött a fejére, majd fölugrott és fel-alá kezdett sétálni.

E különféle mozgás azt jelentette, hogy valami jó gondolata támadt s most ezt érleli magában.

A mire Impérfalvi az ujságban ráütött, az egy hir volt, mely jelentette, hogy Vérvölgyi Judit, az ország első tragikai müvésznője egy nem messze fekvő felsővidéki fürdőbe érkezett nyaralni.

Vérvölgyi Judit nemcsak arról volt nevezetes, hogy az évezredekkel ezelőtt élt lángszellemek nagy alkotásait csudálatos intelligenciával és nagy hatással meg tudta játszani ebben a fonnyadt, kifáradt korszakban, hanem arról is, hogy nagyon vallásos volt. Ő maga, nem törődve a világ pletykáival, meglehetősen szabad, férfias, egyéni életet élt. Mindenütt lehetett őt látni, a hol asszonyok nem szoktak megfordulni és mindenről lehetett vele beszélni. Ebben legföljebb az gátolta meg az urakat, hogy Judit asszony müveltség dolgában magasan fölötte állt a férfiak nagy részének. A vallásossága sem abból állott, mintha gyónt, áldozott és templomba járt volna. Nemcsak ezt nem tette, de sőt szidta a papokat, a kik szerinte nem az Istenhez vezetik, hanem közéje és az Isten közé helyezkednek, ugy, hogy vagy az Isten nem látja őt, vagy ő nem látja az Istent. Ellenben megtette azt, hogy egy hónapi fizetését odaadta valami nyomorusággal küzködő eklézsiának, melynek még a legszükségesebb fölszerelése is hiányzott. Vagy azt, hogy kiült egy templomkapuba s a szegényeknek egy rakás pénzt koldult össze. Majd itt, majd ott sült ki, hogy ennek a templomnak orgonát, a másiknak harangot csináltatott és sokszor jóformán a szájából vette ki a falatot, hogy másokon segithessen.

Ezt a müvésznőt kereste fel Impérfalvi Miklós a brizi-brezói fürdőben. A nagy tragikán, mikor a keresztalaku fa történetét hallotta, azonnal kiütött az érdeklődés láza s a legelső parasztszekérre fölkapott Impérfalvival, hogy a csudát megtekintse. Azután a lucski paphoz rohant s engedelmet kért tőle arra, hogy ezt az élő keresztet méltó keretbe helyezhesse. Mikor az engedelem megvolt, robogott a legközelebbi városba s onnan mesteremberekkel tért vissza. A repedést befalaztatta, csak a benyuló ág környéke maradt lyukasan, ennek egy ablakalaku nyilást vágatott. Az ág alá egy oltárt épittetett, két oldalára két szobrot helyezett, föléje még egy csomó képet tett, mely a keresztre feszitett Jézust ábrázolta. A müvésznő müködésének természetesen óriási hire kerekedett, fővárosi ujságok tele voltak vele s nemsokára az egész ország ösmerte a lucski csodát,

És ekkor tünt ki, hogy ennek micsoda értéke van Lucsk községére nézve. Messze vidékről megindult a bucsujárás Lucskra. Még a Hajduságból és Szabolcsból is eljöttek a görög-katolikusok megnézni, hogy az Uristen miféle látható jelét adta az ő látogatásának a templomukban.

Rajkovics uram pedig nagy ember lett Lucskon, mert ime, bebizonyult, hogy az ő eszméje: urat hozni a községre, kitünő volt. Igaz, hogy Impérfalvi találta ki a keresztet, de Impérfalvit meg Rajkovics találta ki, igy a babér kétségtelenül az utóbbié.

Kelemen gazda nem is tudta elnyelni a dolgot, mikor a községháza előtt lévő padon a vasárnapi istentisztelet után együtt ültek a falu bölcsei Szentlélekivel, a maguk és mások dolgait tárgyalva.

– Hát, kedves tekintetes ur, szépen megvirradt a lucskiaknak.

Szentléleki tudta, hova céloz az atyafi. Rántott egyet a vállán és igy felelt:

– Minél hamarabb virrad, annál hamarabb bealkonyodik.

– Lehet. De azért a virradatnak mégis minden teremtett lélek örül, – felelt Kelemen.

A kopott ur végignézett az okos paraszton.

– Hát örüljön kend is. Álljon a feje tetejére. Aztán menjen el a lucski paphoz és kérjen tőle néhány csodatevő szentet kölcsön, mert ugy látszik, erre van szükségük kendteknek.

Vér futotta el az arcát, a füle kezdett melegedni. A veszekedő Szentléleki felülkerekedett benne s rekedt hangon igy szólt tovább:

– Engem nem imádkozni hittak kendtek. Én nem azért jöttem ide, hogy az Uristennel való dolgaikat rendbeszedjem, arra való a pap. Azért, mert a lucskiak azt hirdetik, hogy velük szóba állt az Uristen, nem következik, hogy mi is valami efféle csodától várjuk a boldogulásunkat. Mi kálvinisták vagyunk, velünk nem ugy beszélget az Isten, mint a pápistákkal…

Itt fölugrott Szentléleki a padról.

– Eh, mit is fecsegek én itt kendnek. Csak egyet jegyezzenek meg: ha a ménkü a jövő héten Szentpálon üt be és nem Lucskon, annak se én leszek az oka. Adjon Isten!

Ezzel dühösen otthagyta a kupaktanácsot.

VII.

Kelemen uram nem egyszer sajnálta egy kicsit, hogy Szentléleki Gáspárt odahozta a faluba. A büszke ur nem tudta levetkezni azokat a tulajdonságait, a melyek familiájának romlását okozták. Kasztilia legbüszkébb és legrongyosabb spanyol nemesének uri gőgje elenyészett Szentléleki dölyfössége mellett. De jó ember is tudott lenni, ha akart. A nyomoruság néha megtörte. Mikor napokon keresztül vadkörte volt az összes tápláléka, akkor nagyon csöndes hangon diskurált embertársaival s elfogadott egy-egy meghivót parasztlakodalmakra. De mikor aztán jóllakott s a hitvány gyomor, ez az alávaló zsarnok, mely milliókat tesz rabszolgává és ezreket kényszerit gonosztevőkké lenni, elhallgatott: akkor fejébe nyomta a sapkáját s olyan hangon beszélt a ház népével, mint Harun al Rasid az eunuhok seregével.

Az a szerződés, melyet ő a faluval kötött, idők folytán teljesen átalakult. Nem lekötelezettje vagy alkalmazottja volt ő már a falunak, hanem bérlője, a ki egy bizonyos földterületet birt árendába, azon gazdálkodott és fizetett is érte a községnek. Igy aztán uri dölyfe se szenvedett annyit, mint eleinte, a mikor sok falubeli ember olyan követelő hangon fordult hozzá, mintha mindenkinek fizetett ingyen fiskálisa volna.

Egy dologban nevezetes tehetségek nyilatkoztak meg az öreg Szentlélekiben: az uradalom ellen folytatott guerilla-harcban.

A ki kiváncsi volt, megtudhatta az öregtől, hogy a Szentlélekiek éppen kétszáz esztendővel voltak régibb familia, mint az uradalom tulajdonosa, a cseh-német gróf. Természetes, hogy ezen alapon Szentléleki végtelen lenézéssel tárgyalta a cseh-német pereputtyot, mely még a messze jövő homályában lappangott, mikor az ő ősei már fehér kereszttel a mellükön Jaffa alatt öldösték a hitetleneket. Uri lenézésénél csak gyülölete volt nagyobb, mellyel a magyar földet bitorló idegen főur ellen fordult. S ezt a gyülöletet magas lángokra szitotta a kép, a mely kertje végéről a vadkörtefák alól mindennap eléje tárult: egyfelől a mértföldekre terjedő erdőség, az idegené, másfelől a kormos, kitatarozott rom, melyben egy Szentléleki kénytelen meghuzni magát, szegény embereknek kegyelemkenyerén rágódva.

Ez a gyülölet, melyet a tájon tovaszálló tekintet mindennap friss anyaggal táplált, valósággal inspirálta az öreget s ha különben függetlenitette is magát a néptől és a községtől, egy tekintetben egy testté és lélekké forrtak: az uradalom ellen folytatott küzdelemben. Fanatikus hitté vált Szentlélekiben, hogy neki szent kötelessége az idegen által eltulajdonitott magyar földből minél több hasznot kicsiholni a megrabolt magyarok számára. Szentléleki Gáspár valósággal szervezte a községet s minden embert külön kitanitott, hogyan huzzon hasznot az uradalomból. Odáig ment, hogy megfenyegette a jószágigazgatót az esetre, ha valami kukoricaföldet, legelőt vagy erdőrészt más falunak talál árendába adni. Ő maga kialkudta a napszámot s még abba is beleszólt, hogy a munkásoknak hányszor adnak napjában meleg ételt. Mivel a község e beavatkozásnak és közvetitésnek nagy hasznát látta, szivesen belement és szót fogadott az öreg Szentlélekinek. S igy aztán lassan-lassan bizonyos harmónia jött köztük létre s a vén sas elég nyugodtan élte napjait a szentpáli kezdetleges romvárban, fent a hegyoldalban, a mély szakadék mellett, melyben a Zsilka vize zugva rohant le a völgybe.

Hüvös tavaszi estén Szentléleki Gáspár éppen befejezte vacsoráját, mikor megkopogtatták nagy szobájának az ajtaját. Ez a nagy szoba jóformán az egyetlen lakható része volt a háznak. Egy nagy boglyakemence fütötte, volt benne egy szekrény, egy ágy, egy szék, meg egy fapad, valamennyi durván faragott jószág. A falra egy lópokróc volt szögezve s azon lógott két puska, egy revolver, vadásztarisznya, egy fokos, balta s az egészet fönt bekoronázta egy szarvasagancs. A banyakemence sarkában rongyos bőrkarszék állott, előtte zsámoly. Az ágyat egy medvebőr takarta le. Kép nem volt a falon, csak egy kakuk-óra. A szobának egyik ajtaja az udvarra, másik a konyhára nyilt. Erzsók asszony, az öreg cseléd éppen az asztalt szedte le, Szentléleki pedig ingujjban pipázgatott, mikor a mondott estén az udvarra szolgáló ajtót megkopogtatták.

Szentlélekinek arra a kiáltására, hogy szabad, kinyilt az ajtó s egy alacsony, rendkivül sovány, öreg parasztember lépett be. Botját és kalapját künn hagyta a tornácon, ellenben a szürét föntartotta a vállán. Az öreg valóságos tatártipus volt, kiülő pofacsontokkal, apró és szaporán pislogó szemekkel. De a mit ezekből a szemekből (nagy ritkán és óvatosan) látni engedett, az meglehetős ravaszságot árult el.

– Szerencsés jó estét kivánok a tekintetes urnak, – köszönt a látogató.

Szentléleki nem reflektált az üdvözletre, hanem egyszerüen megkérdezte:

– No mi hozza kendet ide, Tar Mátyás?

A Tar Mátyásnak nevezett alak jobb keze Szentléleki Gáspárnak. Az uradalom ellen intézett részvénytársaságnak, ha Szentléleki Gáspár volt az elnöke, ugy bizonyosan Tar Mátyás uram volt a vezérigazgatója. Szentléleki ezekben a kényes ügyekben ritkán érintkezett a parasztokkal, hanem Mátyás mestert használta fel közvetitőnek. Mátyás mester teljesen jelentéktelen, összetöpörödött alak volt, a kiről az idegen azt hihette, hogy egy gyámoltalan ember, a ki legföljebb koldulásból képes magát föntartani. Ha urak közé keveredett, végtelen ostobának és alázatosnak mutatta magát s ezzel a módszerrel aztán máskor nehéz, kényes helyzetekből ki tudott szabadulni. Valódi arcát csak egy embernek mutatta meg: Szentlélekinek, de még ennek se teljesen. Szóval: csak egy emberben bizott a világon és még abban sem bizott. Sose morgott hiába és sose beszélt fölösleges dolgot. Azért Szentléleki is tisztában volt vele, hogy ha most megjelenik nála, ennek okvetlenül fontos oka van. Még mielőtt Tar Mátyás gazda Szentléleki kérdésére felelhetett volna, a konyhaajtón kaparás hallatszott.

– Beeresszem? – kérdezte Tar.

Szentléleki intett, hogy be s a Tar által kinyitott konyhaajtón belépett Kasztor, bebocsátóját megszagolta, farkát megcsóválta, aztán kettejük közé ült s hol az egyiket, hol a másikat nézegette, mintha a társalgásban részt akarna venni. Tar nem ült le, csupán bal lábára nehezedett s lassu hangon megszólalt:

– A hó jórészt eltakarodott.

Szentléleki jóváhagyólag biccentett s szemét merőn Tarra szegezte, de nem szólt.

Tar folytatta:

– Mikor a hó elolvad, sok minden napvilágra kerül.

Szentléleki intett, hogy ugy van. Tar csak tovább ballagott a szóval.

– Bálint Gergely holttestét is igy találták meg.

Ekkor mondta Szentléleki az első szót:

– Hallottam.

Most kezdte Tar Mátyás szaporábban ereszteni a szót.

– A csöndérek kiszálltak, a mi embereinkkel, a kik ráösmertek a bicskájárul, oszt idehozták a faluba…

– Itt is van már? – kérdezte Szentléleki.

– Itt.

A beszédben hosszabb szünet állt be, elannyira, hogy Kasztor az ügyet befejezettnek vélte és a kemence másik kuckójába heveredett. Szentléleki egy párszor végigsétált a szobán s Tar nyilván az utjában volt, mert megkinálta, hogy üljön le a padra. Tar nem kérette magát, hanem helyet foglalt. Eközben teljesen besötétedett, Erzsók asszony behozott egy füstös és törött petróleum lámpát és előkészületeket tett, hogy meggyujtsa, Szentléleki azonban leintette. Ugy látszik, olyan beszélgetés készült, melyben jobb, ha a felek csak hallják, de nem látják egymást. Szentléleki hátratett kézzel megállt az egyik ablaknál és kinézett a szabadba, majd megfordult és Tar gazda elé állt.

– Mit beszélnek a dologról?

– Nagyot néztek, mert jórészt azt hitték a népek, hogy Gergely öcsém Amerikában van. Kár, hogy ilyen vége lett, mert szép szál legény volt. A tekintetes urnál meddig szolgált?

– Tavasztól őszig. Jó dolgos legény volt, de aztán olyanba ütötte az orrát, a mihez semmi köze se volt. Én aztán megmondtam neki, hogy fel is ut, le is ut, mehet Isten hirével. Azóta nem láttam.

– Magam se, – sietett hozzátenni az öreg – aszongyák a csöndérek, hogy nem ugy fagyott meg, hanem két puskagolyó ment körösztül rajta.

Itt Szentléleki pipára gyujtott s miközben a masina égett, ő Tar Mátyás uram arcát vizsgálta és igy szólt:

– Akkor már tudom, hogy volt a dolog és ugy is kell, hogy legyen. Az urasági jágerek lőtték agyon, mert azt hitték róla, hogy a tilosban vadász. Megértette kend?

– Meg. Világos, nem is lehet másképp.

A gyujtó utolsó fellobbanásánál látszott, hogy Tar Mátyás uram elégedett képet vág. A következő percben minden sötétségbe borult, de a beszélgetés mégis könnyebb lett azáltal, hogy a mint Szentléleki valamit mondott, odaállt Mátyás mester elé és nagyot huzott a pipából, mire az égő dohány vörös fénybe boritotta a parasztember arcát.

Miután igy megállapodtak Bálint Gergely halálának történetében, ujabb szünet következett, melyet végre Szentléleki szakitott félbe:

– A törvény emberei is itt vannak már?

– Nem, tán csak reggel jönnek.

– Nem tudja, kit hivtak be kihallgatásra?

– Nem. Csak gondolom, hogy az atyafiságát, a régi gazdáit, meg a haragosait.

Szentléleki megint járkált egy darabig s aztán ujra megállt Tar Mátyás előtt.

– A mi embereink tudják a dolgot?

– Mind egy szálig. A régit is, a mostanit is. Tudják, hogy Bálint Gergely az uradalom espionja volt köztünk. Mivel hogy a gróf embereit kipörköltük innen, közülünk való embert fogadtak föl. Ügyesen csinálta a gazember, el is adott volna bennünket csunyául, ha az Ur Isten korán véget nem vet fiatal életének.

E kenetteljes szavaknál Szentléleki éppen nagyot szippantott a pipából, ugy, hogy mind a kettőjük arca vörös fényben ragyogott. A két ember egymás szemébe nézett s mintha egyet gondolt volna, helybenhagyólag biccentett. Szentléleki szólt:

– Hát bizony ugy történt. Elpatkolt fiatalon, mi pedig itt vagyunk, Mátyás. Nemcsak itt vagyunk, de okosabbak vagyunk, mert most majd jobban vigyázunk magunkra.

A láthatatlan kutya a sötét kuckóban megmordult, majd vakkantott kettőt, az udvarra nyiló ajtóhoz kullogott, szaglászni kezdett, miközben halkan, de nyugtalanul morgott.

– Érez valakit, – vélekedett Mátyás.

– Még pedig olyant, a ki nem barátunk, – tette hozzá Szentléleki. – Erzsók, gyujthatod a lámpást!

Alig, hogy Erzsók a rozoga lámpást meggyujtotta, lódobogás hallatszott, mely a ház előtt megszünt. A kutya az ágy alá bujt és dühösen mormogott. Szentléleki és Tar Mátyás összenéztek és várták a bekövetkezendőket. Egy erős hang megszólalt odakint:

– Lovas csendőr érkezett. Itt lakik Szentléleki Gáspár tekintetes ur?

A konyhaajtó nyikorgott. Erzsók asszony nyilván kidugta fejét, mert felelt:

– Itt lakik.

– Itthon van?

– Itthon.

– Adja át neki ezt az idézést, mely a vizsgálóbiróhoz hivja. Isten megáldja!

A csendőr lehajolt a lóról, darab papirost nyomott Erzsók asszony kezébe, azzal tovarugtatott. Odabent a szobában a két vén ember különös látványt nyujtott. Mátyás gazda a pad szögletibe, Szentléleki pedig a kuckóbeli karszék sarkába huzta meg magát s ott olyanformán lapult, mintha félt volna attól, hogy a csendőr észreveszi őket. Szinte nagyot szusszantottak a megkönnyebbüléstől, mikor a lódobogás elhangzott. Tar Mátyás arca egy kicsit csufondáros lett, mikor ujra megszólalt:

– Gergely öcsémet nagy parádéval temetik. Törvényszék, zsandár, doktor, protokulum, istennyila.

– Az ám, – tette hozzá Szentléleki, – de föl nem támasztják.

Tar Mátyás mintha elégedetten bólintott volna rá.

– Bizony föl nem támasztják. Nem azt soha! Jobb is igy, tekintetes ur, mert ha életrekelne, talán még be is vádolná az uraság erdőkerülőit.

És szapora pislogással tekintett Szentlélekire, a ki kiállta a tekintetet és visszafelelt:

– Igy pedig majd csak mi fogjuk megcselekedni. Mert lássa kend, Mátyás, nem hagyhatjuk annyiban a dolgot, hogy ezeket a mi derék, szép szál legényeinket a cseh jágerek elpusztítsák.

– Bizony ezt nem engedhetjük, tekintetes úr, csak tessék cselekedni, majd mi is a szerint igazodunk.

Tar Mátyás fölkelt: az igazgatótanács ülése véget ért. Ha egy idegen végighallgatta volna ezt a beszélgetést a két vén ember közt, valószinüleg egy szót sem értett volna belőle, pedig Mátyás mester és Szentléleki a Bálint Gergely meggyilkoltatásának minden részletét megbeszélték és elintézték, s biztosra volt vehető, hogy Mátyás mester ezen az éjszakán nem igen hunyta le a szemét, hanem nyakába veszi a nagyterjedelmü falut s kiosztja a jelszót az emberek között. Tar Mátyás egyet rántott a bal vállán, egyet a jobbon, a mivel a szűrt helyreigazitotta s miközben Szentléleki Erzsók asszonytól átvette a cédulát, elköszönt:

– Nyugodalmas jó éjszakát kivánok.

Szentléleki nem felelt rá semmit, az ilyen fölösleges köszönésekkel nem igen szokta magát fárasztani. Mátyás odakint megtalálta a botját és kalapját, a gazos udvarban még egy percre megállt gondolkozni, mintha valami sorrendet akarna magában megállapitani, aztán nekivágott az éjszakának. A Szentléleki kastélyban pedig lassanként minden elsötétedett és elcsöndesedett.

Éjféltájban a kutya nyöszörögni kezdett. Szentléleki fölébredt rá és felült az ágyban. A kutya az ágy alá bujt és halkan vonitott, mintha valami kellemetlent álmodott volna. Szentléleki jól értette a hü eb nyelvét s tudta, hogy érez valamit. Kiszállt az ágyból, nyakába keritett egy rossz köpenyeget s kiment a tornácra. A kutya nem követte, hanem keservesen tutult az ágy alatt, mintha valami veszedelmet jelezne a gazdája számára. Szentléleki figyelt az éjszakába. Egy rossz szekér távoli nyikorgása hallatszott s jött egyre közelebb és közelebb. Mikor a ház elé ért, az éjszakon álló legmagasabb hegycsucs, a hatalmas Zsebej mögül akkor mászott elő a holdvilág s fehér fényével elboritotta a hótakart tetőt és a szentpáli mély völgyet. Szentléleki kimeresztette szemét és nézte, hogy mit hoznak a szekéren. A szekéren, melyet feltüzött szuronnyal csendőrök kisértek, Bálint Gergely holttestét hozták. Szentléleki elforditotta fejét és a Zsebej felé nézett: a holdsugarakban fürdő csucs olyan hatást tett rá, mintha egy agg, fehér haju óriás levett kalappal tisztelné az elvonuló halottat. Szentléleki megrázta kócos fejét, melyen nem volt süveg s ősz haja, mint egy széltől tépett boglya ingott rajta. A halottas szekér eltünt a fordulónál. Szentléleki megrázkódott a hidegtől s bement szobájába, hol a kutya még mindig nyöszörgött, de kissé nyugodtabban, mintha aggodalmai már mulófélben volnának. Szentléleki rászólt, mire teljesen elhallgatott, sőt az ágy alól is kijött s a kemence mellett elfoglalta rendes kuckóját.

Szentléleki meggyujtotta a lámpást, pipára is gyujtott, az ablakot is gondosan elfirhangolta, nehogy kilásson a holdas éjszakába. Aztán visszafeküdt az ágyba s csöndesen pöfékelt. Különös gondolatok kóvályogtak fejében, mely belülről tán még bozontosabb volt, mint kivülről. A halál elsuhant fölötte és árnyékot vetett lelkére, mint a felhő a rétre, mely fölött nappal tovaszáll. Hogy is volt csak a dolog? Miért kellett annak az ifju életnek elpusztulnia? Volt-e neki része az elpusztulásában? Mi része volt? Az öreg a homlokát dörzsölte. Eh, ő nem ölte meg. Nem, az igaz, de megmenthette volna. Csak szólni kellett volna az embereinek, ezeknek az erdei farkasoknak. Nem is szólni, csak inteni. Csak a pipát kellett volna pár másodpercre kivenni a szájából és Bálint Gergely életben maradt volna. Nem tette. Volt-e joga hozzá? Lehet. Ennél határozottabb feleletet az öreg nem mert adni az önmaga által föltett kérdésre. Bálint Gergely eltünésével a maga érdekeit, a maga életét, a maga kenyerét védelmezte. Ez igaz. De hát érdemes-e ezeket az érdekeket, ezt a hitvány életet, ezt a fekete kenyeret védelmezni? Élet-e ez a nyomorult tengődés itt az erdő mélyén, a vizmosás szélén álló füstös romban, a nagy hegyek árnyékadó tövében? Van-e keresete, célja, értelme ő neki ezen a földön, hol a legutolsó féreg sem fölösleges? Az öreg homlokát elfutotta a hideg verejték, mikor ezek a kérdések föltámadtak benne. Egyetlen vigasztaló sugár nem hatolt bele gondolatainak sötét kaoszába. Mindenkinek több joga van itt élni, mint neki. A kutyatej a természet disze, a százlábu bogár a teremtés remeke ő mellette. Mert a kutyatej virágzik, tehát örül és szeret, a százlábu bogár kirakja tojásait a napra, tehát családot alapit, tán öröme telik benne… de kije van neki, kinek telik öröme ő benne, ki szereti őt?

Az öreg felült ágyában, félretette a pipáját, két tenyerébe temette arcát, fia jutott eszébe, a kinek már szinte a vonásait is elfelejtette. Irtóztató szomjuság szállotta meg: szeretetre szomjazott. A legutóbbi negyven esztendő elmult fölötte a nélkül, hogy egy nyájas szót, egy édes mosolyt kapott volna valakitől. Eszkimó élet volt ez az örök jég hazájában. Ki károsodik meg, ha ő a következő pillanatban örökre lehunyja szemét? Ki busul fölötte, ha a koporsóban fekszik? Ki sajnálja őt, ki ejt könnyet hideg kezére? Emléke addig fog tartani, a míg a sirásók el nem földelik. Azontul nem törődik vele senki.

Valami gyötrő érzés, mely a félelemhez hasonlitott, fogta el. Eleinte nem tudta, hogy micsoda, de lassan-lassan rájött, hogy ez az elhagyottság, az egyedüllét érzése. Vad sóvárgás fogta el a fia után, valaki kellett neki, a ki megfogja a kezét, megsimogassa a fejét, valahogy másképp nézzen a szeme közé, mint a többi ember. Ha ez meg volna, akkor talán még érdemes volna élni, sőt talán érdemes volna tiltott dolgokat elkövetni e lét fenmaradása érdekében. De igy… bűnt követ el, ha másokat megsemmisit a maga jóllétének kedveért, ha egy más életet elpusztit, mely jogosultabb volt, mint az övé, mert könnyek hullottak érte.

Ilyenforma gondolatok kavarogtak ebben a zavaros fejben. Nem mondom, ezek, de mondom, hogy ilyenformák. Valami tisztességes érzés volt ez, mely a megbánáshoz és a lelkiismeretfurdaláshoz hasonlitott. Még tán leginkább magábaszállásnak lehetett volna nevezni. Soha nem rohanta még ez igy meg Szentlélekit, mint ma éjjel. De a hogy bőrét kicserzette a szabadban való élés, ugy lelkét is kicserzette a magány és a szeretetlenség. Néhány nagy sóhaj szakadt ki a melléből, aztán lassan-lassan magához tért. Egypárszor végigsétált a szobán, jót huzott a vizes kancsóból s végre megnyugodott. A fia árnya zaklatta legtovább. Lehetett már vagy kilenc esztendeje annak, hogy a fiu elhagyta őt, azóta semmit se hallott róla, tán már nem is élt s ha élt, ez még keserübb, mert akkor elfelejtette, eltemette az apját. No hát temessük el mi is őt!

Az öreg félrehuzta a függönyöket, hogy kilásson a holdfényes éjszakába. Nem félt már a halottaktól. Elfujta a lámpást, visszafeküdt az ágyba. A mint a fal felé fordult s egyet nyujtózkodott, az egyik puskáját megérintette a keze. Kicsit megrezzent, keze visszarándult. S uj gondolatok rohanták meg. Mit töprengesz, vén bolond, hisz csak a kezedet kell kinyujtanod és megmarkolod a halált? Egy mozdulat és vége mindennek: nyomoruságnak, szégyennek, lelkiismeretfurdalásnak, bánatnak. Egy dördülés, s a majdnem hétszáz esztendős fának utolsó hajtása is elpusztul. Élni lehet, de nem muszáj. Ebben megnyugodott s csakhamar mély, hosszu lélegzete bizonyitotta, hogy egészséges álmot alszik.

VIII.

Ilyen bolondul van berendezve ez a világ! Szegény Bálint Gergellyel, a mig élt, dolgozott vagy lebzselt, szóval hasznára vagy kárára lehetett az emberiségnek, a kutya se törődött. És a mint meghalt, egyszerre három ur is érdeklődött iránta. Az apparátus, a melyet mozgásba hozott, állott: a vizsgálóbíróból, az orvosból s a törvényszéki aljegyzőből. Azon az estén, a melyen Tar Mátyás Szentlélekinél megjelent, már ezek is megérkeztek a faluba s a jegyzőhöz szálltak. Sáska Márton jegyzőnek jó konyhája és pompásan berendezett pincéje volt. Szivesen is fogadta az urakat, mert itt, az Isten háta mögött, a kaputos embereknek egy ilyen látogatása az egyetlen szórakozás, sőt valóságos ünnepi esemény, melyen a család hetekig elrágódik. A jegyző családos ember volt, gömbölyü, takaros feleséggel és két egyszerü süldőleánnyal, kik mind a ketten zongoráztak is, meg cimbalmoztak is. A három törvényszéki ur a paprikáscsirke és a juhturós galuska elfogyasztása után igen kellemes és hosszu estét töltött, mely mélyen belenyult az éjszakába. A vizsgálóbiró, Pataky Manfréd, teljesen modern nevelésü, a fővárosból kikerült alak volt, a ki az emberiséget Tolsztoj Leó, a büneseteket pedig Lombroso szemüvegén keresztül nézte. Ellenben az országot és a népeit nem ismerte. Általában müveltségét a budapesti kávéházakban és szinházakban szerezte, de élénk és elegáns modorával ügyesen tudta palástolni ürességét. Weisz Miksa doktor már kevésbbé volt szeretetreméltó ember, mert orvosnövendék és szigorlóorvos korában nagyon megszokta a fővárost s a felsővidéki élettel szörnyen elégedetlen volt. Az aljegyzőt érdekessé tette angolosan megnyirt bajusza és csinos bariton hangja. Képzelhető, hogy ebben a társaságban Sáskáné és leányai kitünően mulattak.

Másnap reggel a községháza környéke tele volt néppel. Egyes csoportok már hajnalban ott ácsorogtak. Hét órakor Szentléleki is megjelent. Nemsokára megérkeztek a Lucskról beidézett emberek is. A csendőrök feltüzött szuronnyal cirkáltak.

A városi urak még nyolc órakor is mélyen aludtak s Pataky ur fél kilenckor ért a bajusza felkötéséhez, a honnan a készenlét még jó messze tartózkodik. A jegyző már korábban kijött és Szentléleki megmondta neki, hogy küldjenek érte, ha szükségük lesz rá, mert ő nem hajlandó itt tátogatni a többi kiváncsi közt. Ezzel sarkon fordult és otthagyta a társaságot. A vizsgálóbiró megtudván, hogy az egyetlen ember, a kit talán urnak lehet nevezni, elment, még lassabban öltözködött s aztán egész komótosan az egész jegyző-család körében a reggelihez fogott, mely meg is érdemelte, hogy vele kimeritőbben foglalkozzanak, a forró friss kávén kivül állván hideg disznópecsenyéből, szalonnából és kolbászból. Patakynak a fejében megfordult egy pillanatra, hogy ebből a Sáskánéból egészen jó anyós válnék, abból a szempontból mindenesetre, hogy ellátná a házát mindenféle jóval. Csak az a rossz oldala ne volna a dolognak, hogy az egyik leányt el kell vinni magával. Nem tudta hamarjában kiszámitani, hogy hány disznótor tenné elviselhetővé Sáska Márta kisasszonyt.

Végre ugy tiz óra tájban nagy mozgolódás támadt, az urak átvonultak a községházához és megkezdődött a tanukihallgatás. A doktor ekkorra már készen volt a visum repertummal, mely konstatálta, hogy Bálint Gergelyt két puskagolyó ölte meg.

Az uradalom részéről is megérkezett két kocsi, egy kasznárral, néhány vadásszal és erdőkerülővel.

Dr. Pataky az egész ügyet, mint érdektelen banalitást kezelte, mely nem igért semmit. Először az áldozat közönséges parasztlegény volt, kinek halála, az ő felfogása szerint, semmiféle körülmények közt sem vethetett nagyobb hullámokat. Ő készen volt a teóriájával: ha egy parasztembert az uradalom erdejében agyonlőve találnak, ez csak orvvadász lehetett. Az egész vizsgálatot tehát oda irányitotta, hogy ez a teória helyesnek bizonyuljon. Egy kis gyönge kisérletet tett, hogy kideritse: vajjon a legényt a gróf emberei közül ki lőhette agyon? A kisérlet azonban nem végződött eredménnyel, mert a jágerek és erdőkerülők semmire sem emlékeztek. Weisz dr. se tudta pontosan megállapitani, hogy ez az ember mióta fekszik halva az erdőben. Némi változatosságot hozott az ügybe Tar Mátyás kihallgatása, a ki mint Bálint Gergely haragosa maga jelentkezett.

– Miért volt ön haragosa az elhunytnak? – kérdezte finoman Pataky.

– Nagyon haragudtam rá, nagyságos biró ur, mert két forintommal tartozott.

– És ön talán boszut esküdött e miatt neki?

Tar Mátyás nagyot nézett.

– Hogy tetszik ezt érteni, nagyságos biró ur?

– Ugy értem, hogy maga ezért boszut lihegett?

Tar Mátyás megcsóválta a fejét.

– Nem lihegtem én, kérem ássan. Nincs nekem semmi bajom. Nem voltam én sohasem beteg.

Dr. Pataky türelmetlen mozdulatot tett.

– Talán fenyegette őt vagy összeveszett vele?

– Nem én.

– Tán azt igérte neki, hogy agyonüti?

– Csak nem vagyok bolond agyonütni azt, a ki két forintommal tartozik!

– Hát akkor mit akar itt?

– Nem akarok én semmit, csak a törvényt segiteni.

– Menjen a pokolba!

Déltájban üzent a vizsgálóbiró Szentlélekinek. A vén ember meglehetősen felkorbácsolt lélekkel jelent meg a törvény emberei előtt. A suttogó, morajló, lapitó néptömeg, a fegyveres csendőrök s a halott közellétének tudata izgató hatással voltak rá, pedig egy hosszu, üres és hideg élet elég keményre edzette. Koronként heves indulatok zudultak végig rajta, melyek arra ösztönözték, hogy a bírónak mindent elmondjon. De a köröskörül terülő nagy erdőkben megindult tavaszi zsongás, az üde zöld rétek illata, a nap fénye, mely sugarakkal töltötte meg szemét, melege, a mely kellemesen csiklandozta hátát, fölkeltette benne az önzést, az élethez való ragaszkodást. Kábult fejjel lépte át a vizsgálóbiró szobájának küszöbét. Nem tudta, mit fog mondani.

A kihallgatás nem kezdődött rögtön, mert a jegyzőné éppen egy kis pálinkát és pogácsát hozott be, amiből Szentlélekit is megkinálta. Erre aztán Pataky is levetette hivatalos ábrázatát, bemutatta magát és beszélgetni kezdett. Első kérdése ez volt:

– Uraságod utolsó sarja a Szentléleki családnak?

Az uraságod szóra ugy nézett Szentléleki Patakyra, mintha az spanyolul beszélt volna hozzá. Először történt vele, hogy egy uri fiatalember igy szólitotta, nem pedig bátyámnak. Vállat vont és igy felelt:

– Lehet, hogy én vagyok az utolsó.

– Hogy tetszik ezt érteni?

– Ugy, hogy van egy fiam – ha van. Körülbelül tiz esztendeje nem hallottam róla semmit.

Itt Weisz doktor figyelmessé lett a beszélgetésre.

– Szabad kérnem, nem Sándornak hivják Szentléleki urnak a fiát?

– De annak.

Weisz doktor egy kis noteszt vett elő a zsebéből és lapozgatni kezdett benne. Aztán valamit mormogott és a könyvecskét hirtelen zsebrevágta. Bizonytalanul nézett az öregre, mintha megbánta volna, hogy a társalgásba avatkozott.

– Miért kérdezte, doktor ur? Talán tud a fiamról valamit? – kezdte ujra Szentléleki.

– Tudok, – felelt habozva a doktor. – Találkoztam vele Munkácson.

– Igen, igen, – avatkozott bele Pataky, – maga emlitette is nekem, doktorkám, ugy-e? Persze, persze! Ez az a Romvári Iván nevü szinész. Gratulálok Szentléleki ur, mondhatom, hogy nagyon tehetséges fiatalember. Láttam egy francia drámában s igazán meg voltunk vele elégedve. A zsánere hősszerelmes. Azt hiszem, hogy Budapesten elvégezett valami szinésziskolát, mert a mit ő produkált, azt csak Pesten lehet elsajátitani. Egy olyan városban, a hol hatalmas társadalmi élet folyik. A hol gazdag, nagy urak laknak…

– Szinész? – szólt, nem is szólt, hanem hördült Szentléleki, miközben bután hol a fecsegő biróra, hol a doktorra nézett.

– Ma már a valóságot kell játszani, – folytatta Pataky, – nem a holdat és a csillagokat leüvölteni az égről. A legegyszerübb eszközökkel lehet a legnagyobb hatást elérni, s éppen ebben a zsánerben produkált ez a fiatal Romvári nagyot. Meg fogja látni, Szentléleki ur, hogy felviszik a Nemzeti Szinházhoz.

– Szinész lett? – kezdte lassan Szentléleki, mintha csak most világosodnék lelkében Pataky beszédének az értelme, – kifesti magát, leborotválkozik, aztán bajuszt ragaszt? Parókát visel és ugrál a közönség előtt a szinpadon? Jajgat, mikor nem fáj semmije? Kacag, pedig talán sirni szeretne?

– Nem rossz, – nevetett Pataky, – Szentléleki ur igy fogja fel a szinészetet? Talán még nem is volt szinházban életében? Talán még azt se tudja, hogy manapság egy középszerü szinésznek van annyi fizetése, mint a legjobb főispánnak? A birákról nem is beszélve.

Szentléleki a doktorhoz fordult.

– Hol van most a fiam?

– Bizonyosan még Munkácson.

– Tud róla valamit?

A doktor gondolkozott.

– Nem, nem tudok semmi különöset. A családját nem láttam.

– Hát családja van?

– Mindenesetre, mert a gyerekét emlegette.

– A gyerekét?

Mikor ezt Szentléleki kimondta, nagyot villant a szeme és nagyot dobbant a szive. Uj élet és friss erő tért vissza ereibe. A gyerekéről és a gyerekének a gyerekéről van szó, tehát két Szentlélekiről, kikről ezelőtt egy fél órával még azt se tudta, hogy a világon vannak. Eszébe jutottak az elmult éjszaka kinjai, előtte állott hosszu évek óta folytatott remete-élete. Most egyszerre más szinben látott mindent. Türelmetlenül fordult Patakyhoz és megsürgette, hogy hallgassa ki azonnal, mert neki fontos dolga van és hamarosan el kell távoznia. A kihallgatás véget is ért egy pár perc alatt. Mikor Szentléleki eltávozott, Pataky igy szólt a doktorhoz:

– Maga meg volt ijedve doktorkám, mikor a noteszébe belenézett. Mi történt? Mit irt be oda az öregnek a fiáról?

A doktor szó nélkül elővette a jegyzőkönyvét, kinyitotta és Pataky elé tartotta. Ez hangosan olvasta a következőket: Romvári Iván, igazi nevén Szentléleki Sándor szinész, betegsége: a tüdővész utolsó stádiuma.

– Mi az ördög, – mormogá a biró, – ezen pedig már nem lehet segíteni.

– Bevitettem a városi kórházba s azt hiszem, onnan nem kerül ki elevenen. Ha ugyan egyáltalán él még.

– Lehetetlen! Hisz alig négy hete, hogy játszani láttam s akkor senkise mondta volna róla, hogy tuberkulotikus.

– Ha két év előtt Davosba vagy Kairóba mehetett volna, megmenti az életét. Most a baja egy nyomorult meghülés folytán hirtelen kitört rajta s elviszi. Az olyan nyomoruságos szinészélet mellett a test elvesziti minden ellenálló erejét.

Szentléleki hazafelé ballag. Bálint Gergely halála többé nem foglalkoztatta, nem érdekelte, nem izgatta. Világosan állott előtte, hogy a legénynek meg kellett halnia, neki pedig élnie kell. Szüksége van az ő megtört és haszontalan életére, mert nem szakadtak még el az összes szálak, melyek őt e földhöz füzik. Hazugság volna azt mondani, hogy Szentléleki szerette a fiát, de valami állati ösztön megmozdult benne és vonzotta őt a kölykéhez, de még inkább egy ismeretlen, uj pont felé, melyet a kölykének a kölyke képviselt. Egy uj hur pendült meg benne s ő feszülten figyelt a muzsikájára. Ez a muzsika harmóniát csinált az eddigi diszharmóniából. Az öreg nehezen botorkált háza felé, pedig se fáradt, se gyönge nem volt, csak ez az uj érzés nehezedett rá és tette lelkét zavarttá, lábát pedig akadozóvá. Az a kis féreg, a kit sose látott, az töltötte be azt a hideg, komor barlangot, melyet szivének nevezett. Fiu-e vagy leány, szőke-e vagy fekete? Ezen tünődött, miközben hörgő zörejjel fujta ki magából a lélekzetet. Lassankint megérlelődött benne az az eszme, hogy itt valami kötelesség vár reá, hogy ő valami föladat előtt áll. Mire a házához ért, tisztában volt vele. Elhatározta, hogy utrakel és fölkeresi azokat, akik kivüle a Szentlélekieket képviselik. Hogy miért keresi föl őket, azt már nem tudta megmondani. De ezen már nem is gondolkozott. Talán elég lesz, ha látja, s aztán ujra ott hagyja őket? Mit tudja ő?

Délután kiült a ház elé és süttette magát a nappal. Levette a kalapját, hogy a tavaszi napsugárral a koponyáját melegittesse. Nem tervezgetett, csak álmodozott. Álmodozott az eddiginél kellemesebb öregségről. Néha lustán kinyitotta szempilláit s végignézett az udvarán. Bizony ezen az udvaron csak a növényvilág proletárjai és koldusai tanyáztak. Mindenféle uri udvarból és nemesi kertből kitiltott dudva és virág: szamártövis, utilapu, királygyertya, kutyatej. Erzsók asszony nagyot bámult, mikor egyszerre csak a gazdája rámordult, hogy ezt a sok gizgazt jó volna innen kikapálni és kihányni. Uram Isten! a tekintetes ur asszonyt akar talán a házhoz hozni, gondolta magában, de nem mondta ki. Régen leszoktatta őt már Szentléleki a beszédről. Egyszerre az öreg felugrott és bement a szobájába. Ütött-kopott ruhadarabjai közül fölöltözködött a legjavába, tollas vadászkalapot nyomott a fejébe, hatalmas furkósbotot ragadott és szó nélkül elment hazulról. Az utról azonban mégis visszafordult s bekiáltott Erzsóknak:

– Hallja kend, a városba megyek, nem tudom, mikor jövök vissza. Kuss, Kasztor! Itthon maradsz!

A kutya tudniillik csak most vette észre, hogy ura utra készül, mert ebédelni volt, valami nyájasabb és jobbmódu háznál s ebben a pillanatban ért haza. Vidám ugatással jelezte, hogy csatlakozik eltávozandó gazdájához, amit ez észrevevén, lefujta a ragaszkodó állatot. Kasztor behuzta a farkát, szomoruan, köszönés nélkül bekullogott a konyhába, Szentléleki pedig utrakelt.

A kora tavaszi nap teljes erejével nekifeküdt az erdőnek s nedves földjéből párákat csalt elő. Mikor Szentléleki egy-egy szabadabb, nyiltabb helyről széttekintett, a völgyekben finom ködöt látott lebegni. Most távozott a talajból az, amit a gazda a föld fagyának nevez. Az erdő mindenféle rejtelmes hanggal volt tele, zugás, pattogás, sercegés hallatszott szanaszét. Mintha a bimbók megpattantak és a fák kérgei megrepedtek volna az őket feszitő tavaszi nedvektől, az ifjuság friss erejétől, az uj élet dagasztó reményétől. A vén ember, a ki otthon érezte magát, kábultan nézett szét, mintha a földből gőzölgő és a fák által kilehelt tavaszi illatok megrészegítették volna. Az ő keményre dermedt lelkéből is mintha távozóban lett volna az élet fagya, a durva jégkérget bontogatta valami remény, amint a süppedékes erdei gyaloguton törtetett előre.

Az éj árnyai lassan leereszkedtek a tájra, de az ő lelkét nem foglalhatták el. S a mint körülötte sötétedett, majd egészen homályba borult a táj, ő világosságot keresvén, befelé forditotta tekintetét, azokra az emlékekre, a melyek ott fiáról éltek. És igy megtörtént Szentléleki Gáspárral az, a mi talán esztendők óta nem fordult elő, hogy egész elmult életét elvonultatta szemei előtt s az egymásután következő képeknek közepén ott állott az ő egyszülött fia, a gyerekével, a kik felé most egy hirtelen indulattól megkapva, kitárt karokkal és fölpattant szivvel rohan, hegyen és völgyön, éjszakán és ködpárán keresztül…

IX.

Hogy Ér-Tarpa micsoda jellegü város volt, ennek az egyszerü történetnek a folyamán már emlitettük. Tele volt apró urakkal, kik érdekes stilszerü régi kuriákban laktak. Régi helyett talán megfelelőbb volna az ócska jelző. Mindenfelé meszeletlen falakat, hulló vakolatot, mohos fazsindelyü háztetőket, beomlott kéményeket lehet látni. Mert ezek az apró urak büszkék voltak ugyan, mint a kasztiliai nemesek, de épp olyan szegények is. Volt itt több vármegyének penzionátus tisztviselője és laktak itt elszegényedett régi családok, a kik vagyonuk romjait fogyasztották. Számosan csak ugy véletlenül kerültek ide, mint a hogy az elsülyedt hajó roncsait a vihar elveri valami szigetre. Minden felekezetnek külön temploma volt s a sok torony nagyban emelte a hely városi jellegét.

Közel egymáshoz állott a Szentlélekiek portája és az Impérfalviak kuriája. A Szentléleki-ház a romhányi dombon feküdt s onnan az egész várost be lehetett látni, de különösen az Impérfalvi-házat, mely majdnem alatta terült. A két házhoz tartozó kert összeért, csak egy eleven töviskerités választotta el. A két kuria romlatag állapotában meglehetősen hasonlitott egymáshoz. Még belülről is. A Szentléleki-házban lakott egy magányos, öregedő ember és egy kis fiu, az Impérfalvi-házban szintén egy egyedül álló deresedő ur egy kis leánnyal. A Szentléleki nemzetségnek utolsó tagja volt Sándor, ez a kis gyerek, az Impérfalvi-hadnak pedig ez a kis leány, Impérfalvi Eszter.

És mind a két gyermek késői házasságnak egyetlen gyümölcse.

Mindegyik elvesztette anyját még kicsi korában. Azok közé a boldogtalanok közé tartoztak, a kik mikor nyiladozó öntudattal kezdenek a világban széttekinteni, azt a helyet, melyet az anya szokott betölteni, már üresen találják. Talán álmukban, vagy félig éber állapotukban megcsendül néha fülükben egy édes hang abból az időből, mikor karonülők voltak s élvezték szeretetét annak a lénynek, a kit nem pótolhat senki; de mikor összerezzenve figyelnek e hangra s kutatni kezdik, honnan jön, nem tudnak rájönni semmire, az elenyészik, elcsendesül, mint a pusztán tovafutó szél.

A városban a két szomszéd nemes urról meséltek valami történetet, melyet senki se tudott biztosan. Ez a történet lehetett az oka makacs ellenségeskedésüknek. Asszonyhistória volt, még pedig banális – legalább a társaság banálisnak tartja, mert az eltaszitott boldogságot, a vérző sziveket, a széttördelt lelkeket az emberek nem szokták meglátni. Ságody Márta hires szépség volt, sokan forgolódtak körülötte, ki sejtette, hogy mikor ő a daliás Impérfalvi Miklóst választotta, ez a döntés a sok udvarló közül az egyik, Szentléleki Gáspár életének a tragédiájává vált? Ságody Márta sokáig válogatott a kérőkben s már majdnem hervadni kezdett, mikor végre a kezét a már javakorabeli Impérfalvinak nyujtotta. Szentléleki, a ki eddig várt és remélt, megmérgezett élettel vonult vissza. Minden nemes tulajdonsága felolvadt a gyülöletben, mely ettől kezdve egyetlen indulata lett. S ez a gyülölet annál engesztelhetetlenebb volt, mert tehetetlenül vergődött – hisz nem akart ő senkin boszut állni! Még csak el se árulhatta gyülöletét, ezt nem engedte a büszkesége!

Impérfalvi, a ki különben léha, kicsinyes, kárörvendő és dologtalan fráter volt, mélyen fájlalta és gyászolta felesége halálát. Ugy volt szokva, hogy az asszony csináljon mindent a háznál; nemcsak a belső, de a külső gazdaságot is az vezette, ő meg csak pipált és a tarpai uri kaszinóban magas politikát üzött. Az asszony a kis darab földön, melyet még magukénak nevezhettek, hősiesen küzdött a mindennapi kenyérért s tojásból, csirkéből, egy-két disznóból s valami gyümölcsből össze tudott szerezni annyi pénzt, hogy nagynehezen megélhettek.

Szentléleki nem sokkal Impérfalvi házassága után megnősült, a minek első inditó oka a dac volt: nehogy megsejtsék ölő bánatát. Erről az asszonyról azt beszélték, hogy valami cselédleány volt, még pedig nagyon szép. A különben brutálisan gőgös Szentléleki mégis feleségül vette. Vagy talán ez a büszkeség birta őt rá arra, hogy egy parasztleányt vegyen feleségül? Ez nem is olyan paradox, mint a milyennek látszik. Szentléleki utolsó sarjadéka volt a családnak és sok-sok álmatlan éjszakán át kínozta az a gondolat, hogy vele kihal az a nemzetség, mely már jeruzsálemi András oldalán kardot forgatott, a mohácsi vész idején pedig már püspököket és egyéb zászlósurakat adott a hazának. Azt hitte, hogy ha a munkás, egészséges, friss parasztvért beoltja a kifáradt régi nemesi fába, még századokat biztosit a Szentléleki-had számára. E házasságból sok keserüsége fakadt, mert az uri társaság a feleségét nem fogadta be. Ellenben a jövő századok biztositására csak egyetlen gyenge, vézna fia született, a kiben megvoltak a hires családnak, a nagy ősöknek nemes vonásai, de hiányzott belőle a nép ereje. Szentléleki csalódását kegyetlenül éreztette a szerencsétlen asszonnyal, a ki egyetlen kincsét, mellyel birt, a nyerserőt, egészséget nem tudta fiára átvinni. Az asszony (a kit csak a másik iránt érzett gyülöletből vett el) csak cselédszerepet játszott a háznál s a tulajdon fiával oly tisztelettel bánt, mintha annak is csak fizetett dajkája volna. Csókolni is csak titokban merte s legboldogabb percei azok voltak, mikor az ur eltávozott hazulról s ő kedvére mosdatta, öltöztette, fésülgette a fekete szemü, sápadt, gyönge gyermeket: a nagyságos urfit, a ki (ezt nem tagadhatták!) az ő fia volt. A durva és lenéző modor, a mellyel Szentléleki vele bánt, lassanként teljesen megtörte. Hervadásnak indult. Lassan-lassan leszokott a beszédről, elfelejtett még dalolni is, pedig jó nótás tiszamenti fajból származott. Micsoda élet az, mikor az anya nem mer dalolni tulajdon gyermekének! Két szemében örökké fájdalom ült, melynek azonban soha kifejezést nem adott. És az, kifelé nem találván utat, oltogató részvétet, annál jobban rombolt odabent. Nem is volt kinek panaszkodni. Fiatalon megöregedett, arcán időnek előtte ráncok jelentek meg. S mikor a kis fiu egyszer nagy betegségen ment keresztül, az asszonyt heves rettegés szállotta meg, mely végkép aláásta egészségét. De azért dolgozott, vonszolta ide-oda beteg, fáradt testét. Egyszer aztán összeesett, végigterült a konyha agyagos padlóján és meghalt. Meg mert halni, mert az ura éppen nem volt otthon! Szentléleki jelenlétében bizonyosan nem bátorkodott volna ilyen vakmerőséget elkövetni. Szentléleki Sándor ekkor két esztendős volt s könnytelen szemekkel állott anyja koporsója mellett. A szegény kis féreg nem sejtette, hogy miféle kincsét viszik el a háztól, durván gyalult deszkák közé zárva.

Szentlélekit megdöbbentette ez a csapás, melyre nem volt elkészülve, mert észre se vette soha az asszony szenvedését és sorvadását. Éppen azért érezte sulyosan a veszteséget, mert nem feleséget, hanem egy kitünő cselédet veszitett. A ház fenekestől felfordult, ettől kezdve összevissza ment minden. Valami öreg parasztasszony maradt ott, az vezette a háztartást s az lett gondviselője a kis Sándornak. Az apja nem sokat törődött vele.

Körülbelül ebben az időtájban maradt árván az alsó udvarban Impérfalvi Eszter, a ki annyi idős lehetett, mint Sándor.

Egyszer aztán az egyforma romok között, egyforma nyomoruságban született és egyforma szomoruságban élő két gyermek egymásra talált.

Ugy a Szentléleki, – mint az Impérfalvi-kert tele volt krumplival és kukoricával. A gyerekre nézve akkor kezdődött a boldog élet, mikor a kukorica embermagasságra nőtt. Ez volt az őserdő tele titkokkal, veszedelmekkel, kalandokkal és mesebeli alakokkal. Közvetetlenül a Szentlélekiék mellett egy rongyos kis viskóban lakott Zsupányi, szegény zsellérember két kis fiával: ezek voltak Szentléleki Sándor első barátai. A Zsupányi fiukban valami titkos gyülölet élt a szomszéd ur iránt, a minek azzal adtak kifejezést, hogy követ és fagyott göröngyöt hajigáltak át. Egyszer aztán Bábi asszony lesbe állott, fülöncsipte és elpáholta a hajigálókat. Ekkor jutott eszébe a jó asszonynak, hogy okosabb volna a két fiuval kibékülni és őket Sándor urfi barátaivá tenni, igy aztán neki is kevesebb vesződsége van s nem kell minduntalan kiszaladni az udvarra, kertbe s az ifiur után nézni.

Az ösmeretséget Szentlélekiék kuvaszkutyája (a Kasztor apja, vagy nagypapája) kezdte. Az eb hamar fölfedezte, hogy Zsupányiéknál többször füstölög a kémény, mint Szentlélekiéknél, s mikor a zsellérfamilia a kellemesen illatozó ciberelevest körülülte, farkcsóválva megjelent az uraság kutyája, körülszaglászta a házat, a konyhát és mindig kapott néhány falatot: szalonnabőrkét, kenyérhajat, sőt mikor a szezonja volt, sült tököt is. A sült tök szokatlan táplálék kutyának s azt az állat nem is ette meg, hanem haza szaladt vele, mintha meg akarta volna mutatni és megkérdeni, hogy nekivaló eledel-e? Ezért a jó tanácsért kihez fordult volna máshoz, mint a Sándor urfihoz? A mig a gyerek ölbevaló volt, karon ült vagy négykézláb mászkált, a kutya nem törődött vele, mert nem tudhatta, hogy ember és neki született ura. De mikor a kis lényben az emberi öntudat csirázni kezdett, a mi abban nyilvánult, hogy a gyerek két lábára állt és fölegyenesedett, a kutya meghökkent, rájött alárendelt helyzetére, két fülét hátrasunyitotta és feléje lapult. Az emberek közt fölnevelkedő kutya valószinüleg tisztában van a társadalmi renddel és a gazdája kis fiában megsejti a trónörököst, a ki majd egykor a korbácsot kezelni fogja. Sándor urfi szerette a kutyát, melyen kivül alig volt neki társasága. Szeretete csak fokozódott, mikor egyszer a gondos állat megjelent a kis gazdája előtt és egy darab sült tököt tett a lábai elé. Az urfi nem sokat tünődött rajta, a jó szag megcsiklandozta az orrát, fogta tehát a tököt és megette, a kutyának nem csekély elámulására. Mikor aztán az öreg cseléd fölhatalmazta a Zsupányi gyereket, hogy átjöhetnek játszani, ezek a kutyához csatlakoztak, mikor az a darab tökkel hazafelé indult. Átbujtak a kerités nyilásán s nagy félénken, óvatosan baktattak az eb után, attól félvén, hogy ők most valami tilos dolgot müvelnek, mert nagyur portájára tolakodtak be. De miután tiz lépést tettek, husz lépést tettek, harminc lépést tettek és se rájuk nem kiáltottak, se pofon nem ütötték őket, valamivel bátrabban haladtak előre a kutya nyomán. A kukoricásnak a ház felé eső szélén, valami gödör partján ült az urfi, épp olyan mosdatlanul, mint a közeledő vendégek, épp ugy valami durva szoknyába öltözködve, mint a Zsupányiak. Az urfi minden zavar nélkül átvette hü szállitójától a tököt (annyiszor ismétlődött ez a jelenet, hogy már egészen hozzá szokott) és majszolni kezdte. De tán már unta a dolgot, mert egyszerre csak a Zsupányiak elé tartotta, a kik néma bámulattal és meghatottsággal álltak előtte és szólt:

– Kő?

– Nem, – felelt a két Zsupányi egyértelmüleg.

– Pedig jó, – folytatta Sándor.

– Már ettünk, – szólt a nagyobbik Zsupányi, – mi sokszor eszünk. Mi többször eszünk mint te. Ez is tőlünk való, a kit a kutya hozott.

Az urfi nem sértődött meg erre a leleplezésre, hanem nyugodtan tovább ette a tököt. Azután madzagot szedtek elő, ostort fontak, hámot készitettek és lovazni kezdtek. Ez volt a szomszéd gyerekek megismerkedésének első jelenete.

A mint a gyerekek nőttek, messzebb és messzebb bátorkodtak. Behatoltak a szélben félelmesen zizegő száraz kukorica őserdőbe s eljutottak egész az Impérfalviak keritéseig. Ez sokáig utjokat állotta, azt hitték, hogy ott vége van a világnak. De valami kecsegtető almafa, mely az Impérfalvi-kertben állott, átcsalta őket az ismeretlen világrészbe s lassankint meghóditották a szomszéd területeket is.

A ki ezt a nagy birodalmat alattvalókkal népesitette be, az Szentléleki Sándor volt. Bábi a Szentléleki-ház egyetlen gondviselője, afféle jó mesemondó öreg parasztasszony volt, a kiknek a fajtája ma már meglehetősen kiveszőben van. Sándornak egyetlen mulatsága, öröme a Bábi meséléséből állott. Ez töltötte meg az ő életét fénnyel és melegséggel, ez tette elviselhetővé rá nézve ennek a szeretet nélkül való, üres létnek komorságát. A kis fiu akkor érezte jól magát, mikor a konyhában, a nyitott tűzhelyhez legközelebb eső kuckóba huzódva, áhitattal leste Bábi ajkáról a szót, miközben odakint Tél apó széltől kergetett szánkóján dübörögve vágtatott végig a Kárpátokon. A barátságos kuckóból gyönyörü Tündérországra nyilt a kilátás, Árgirus királyfival, Tündér Ilonával, kacsalábon forgó várakkal, aranyerdőkkel és gyémántmezőkkel, táltosparipákkal, cukorból való házakkal, mézeskalácsból készült keritésekkel. Mikor aztán egy-egy szélroham megrázta a házat, a megdöbbent gyermek lelke a hétfejü sárkányok, a ravasz törpék, az egyszemű óriások s más efféle szörnyetegek felé fordult. De nyugtalansága nem sokáig tartott, mert a királyfi, a jól értesült Bábi állitása szerint, valamennyit legyőzte.

Ezeket a részint fényes, részint ijesztő mesebeli helyeket és alakokat Szentléleki Sándor átültette először a Zsupányi-gyerekek fantáziájába s azután a kukoricásba. Sándor és két kis pajtása boldogan éltek ebben a végtelen világban. Az Impérfalvi-kert almafájától lassan lejjebb ereszkedtek és mikor egy napon a ritkuló kukoricás közül az Impérfalvi-ház felé kukucskáltak, megpillantották Tündér Ilonát.

Piros ruhában egy szőke kis kócos leány szaladgált a ház előtt. A három gyerek sokáig figyelmesen nézte s akkor Sándor megszólalt:

– Tudjátok, ki ez?

– Én tudom, – felelt Zsupányi Lajos, – ez Impérfalvi tekintetes urnak a leánya.

Sándor heves mozdulattal tiltakozott a valóság betolakodása ellen.

– Ugyan Lajos, hát te mindig elfelejted, hogy mi kik vagyunk? Ha nem felejtenéd el, akkor tudnád, hogy ez a kislány Tündér Ilona, a kit most itt megtaláltunk, a hétfejü sárkány barlangjában.

A három gyerek ragyogó szemmel tekintett össze.

– Az ám, – felelt Lajos szégyenkezve, – ezt el is felejtettem. Kiszabaditsuk?

A Lajos kérdésére hatalmas ugatás felelt. A kis leány labdát hajigált, egy vadászkutya utána szaladt és visszavitte neki. Ekkor Jancsi, a harmadik fiu szólalt meg, kitalálván bajtársai gondolatát:

– Ez a kutya mög a hétfejü sárkány.

A vitézek ujra összenéztek, de a szemük már nem ragyogott annyira, sőt mintha némi megszeppenés mutatkozott volna rajtuk. Szentléleki Sándor, akarom mondani Árgirus királyfi, azt jártatta az eszében, hogy legjobb volna a meghátrálás hasznos mezejére lépni, de még mielőtt ezzel az inditvánnyal fellépett volna, váratlan eset történt…

A kis leány labdája a kukoricásba repült, a gyerekek közé. Még mielőtt a gyerekek visszahajithatták volna, ott termett a kutya is, a ki a gyermekek láttára hevesen ugatni kezdett. A kis leány szólitgatta, de a kutya csak dühösen ugatott s nem vitte vissza a labdát. Végre a kis leány türelmét veszitette, utána szaladt s nagy meglepetésére három remegő gyereket látott maga előtt. De nem ijedt meg, tudta, hogy a kutya az ő pártján van. Végignézett a fiukon. Kettő közülök paraszti ruhában volt, a harmadikon kopott, könyökén lukas uri gunya disztelenkedett. Csak abban hasonlitottak egymáshoz, hogy mind a hárman mezitláb voltak.

– Kit kerestek? – szólt bátor hangon, – ez a mi kertünk.

Sándor megszólalt:

– Mi hárman a szomszédban lakunk. Itt játszunk a kertben…

Itt a hős abbahagyta a beszédet, mert az elcsöndesült kutya odalépett hozzá és szaglászni kezdte, a mi igen kellemetlen érzést támaszt abban, a kit igy szagolgatnak.

– Mondd meg a kutyátoknak, hogy ne harapjon meg, hozok neki sült tököt, – hebegett ijedten az ifju.

– Nem bánt, csak ösmerkedik, – nyugtatta meg őt Impérfalvi Eszter.

A kutya látván, hogy urnője nyájasan diskurál a betörőkkel, megszüntetett minden további érdeklődést és Eszter elé feküdt. Erre a fiuk bátorsága is visszatért.

– Gyere velünk játszani, – szólt Sándor, – a kertetek végében, a napraforgók alatt van Árgirus királyfi palotája. Gyere oda, te lesz a Tündér Ilona, annak is ilyen szép piros ruhája volt.

– Ugy-e szép? – szólt a kis leány büszkén s megrázta kócos, aranyszőke fejét, mely szinte lángolt a rátüző nap fényében.

Erre a négy gyerek megindult a hatalmas napraforgó-csoport felé, a kutya pedig lassan utánuk cammogott. A mint a kukoricáson keresztül törtettek, egyszerre csak Eszter elsikoltotta magát. A társaság megállt.

– Mi bajod? – kérdezte Sándor.

– Tüske ment a lábamba, – nyöszörgött Eszter; mert tudniillik a szép pirosruhás Tündér Ilona szintén mezitláb volt.

A hétfejü sárkányt legyőzni és az óriásokat megölni, gyerekjáték volt Árgirus királyfinak, de a tüskét kihuzni nehéz dolognak látszott. A három kalandor összenézett és végre Sándor habozva megszólalt:

– Ha nem félsz, én megpróbálom kivenni. A Bábitól sokszor láttam, hogyan csinálja.

Eszter nem félt. Leültek a földre, Eszter piszkos kis lábát az urfi térdére fektette, a ki oly figyelemmel kereste a tüskét, a mely egy egyetemi professzornak becsületére vált volna.

– Nem látom. Nagyon piszkos a lábad. Aztán meg egy másik tü is kéne hozzá.

– Tü? – s ezzel Eszter hirtelen visszarántotta a lábát, – akkor ne nyulj hozzá, mert meg találsz szurni. Inkább hazamegyek, majd a Kati néni segit rajtam. Várjatok meg a napraforgó alatt.

Ezzel a kutya társaságában elbicegett a ház felé.

Igy ismerkedett meg Szentléleki Sándor Impérfalvi Eszterrel. A két kócos, rendetlen, elhagyott ház körül mind a két gyerek ugy élt, a hogy neki tetszett, a két elkopott apa alig vett tudomást arról, hogy életben vannak. Impérfalvi különben meg volt győződve, hogy szerette a leányát, minden nap, fölkeléskor és lefekvéskor, megcsókolta, gyakran a térdére ültette s el-elbeszélgetett vele. Néha azonban elfogta a keserüség, hogy ez a leány miért nem fiu s ilyenkor napokig nem törődött vele, sőt ránézni is alig tudott. Eszter hiába ugrált, nevetgélt körülötte, a komor arcra nem tudott derüt varázsolni. Ilyenkor aztán a gyerek is megérezte a hidegséget, mely apjából áradt feléje, elhallgatott s kilopódzott a konyhába Kati nénihez.

Igy hát ennek a két gyermeknek a világában éppen azok játszották a legkisebb és legridegebb szerepet, a kik hozzájuk legközelebb állottak. Gyerekeik drámájában az apák csak epizódalakok voltak. S ha valaki megkérdezte volna őket, hogy kit szeretnek legjobban, elsősorban bizonyosan mindegyik a kutyáját emlitette volna.

Igy suhantak el a napok, a hetek, az évek Ér-Tarpa fölött. A gyerekeket iskolába fogták, de ez se szakitotta el őket egymástól, sőt ellenkezőleg. Farkas Balázsék háza szögleténél megvárták egymást, s onnan a Sándor vitte Eszter könyveit az iskoláig. S uj világ tárult ki előttük, mikor a könyvek rejtélyes ákom-bákomjait érteni és élvezni kezdték. A százszor hallott, ócska dajkamesék elhalványultak; a könyvekből szebb tündérek és félelmesebb szörnyetegek keltek életre.

X.

Egyszer aztán az élet komolyabb arccal fordult Szentléleki Sándor felé.

Fazekas bácsi, az öreg tanitó, bekopogtatott Szentléleki Gáspárhoz. Látogatásának bevallott célja az volt, figyelmeztetni a vén sast, hogy az urfi végire járt az ő tudományának s elérkezett az ideje, hogy magasabb kiképzés céljából más városba helyezze át a tanyáját.

Szentléleki nagyot nézett Fazekasnak erre a kijelentésére. Soha életében nem gondolkozott azon, hogy mi lesz akkor, ha a Sándor gyereknek gimnáziumba kell mennie. Otthon elszaladgált mezitláb, kócosan, rongyosan, az öreg nem törődött vele. De a gyerek tiz éves lett s nem nőhetett tovább Isten nevében, mint a kutyakölyök. Négy esztendő óta járta már a falusi iskolát s a vén Szentlélekinek egyszer se jutott eszébe utánanézni: hogyan tanul és hogy tud-e egyáltalán valamit? Fazekas bácsi mostani látogatása is inkább arra akarta figyelmeztetni Szentlélekit, hogy a tanitó se kapott soha egy krajcárt se az oktatásért, holott a legszegényebb zsellér is kiizzadt egy véka buzát, száz cső kukoricát, egy malacot, vagy egy kosár gyümölcsöt. Mikor aztán Fazekas végigtekintett a puszta udvaron, a düledező házon s a dudvás kerten, érezte, hogy előterjesztése alighanem süket fülekre fog találni. Nem is szólt a dologról egy szót se, csak inkább arról beszélt, hogy bizony tanittatni kéne a gyereket, mert (igy fejezte ki magát) nem közönséges tálentumok szunnyadnak benne. Ezzel köszönt és eltávozott. Aznap a Sándor gyerek, lovat legeltető pajtásaival, kint volt a határban s csak alkonyatkor került haza. Kezet csókolt apjának, a ki az udvaron pipázgatott s tovább akart sompolyogni, hogy a konyhában szokott kuckóját elfoglalja s közlendőit, a mennyiben volnának, Bábinak elmondja. De az apja utána kiáltott s maga elé állitotta a fiut, a ki félénken, szégyenkezve huzódott össze apja tekintete előtt.

– Mit tanultál az iskolában?

– Ma nem volt iskola, – felelt halkan a gyerek.

– Nem máma, hanem egyáltalán, mióta iskolába jársz?

A gyerek csöndes hangon, félszegen felelt, nehezére esett az apjával való beszélgetés. Mégis kivallotta, hogy tud irni, olvasni, számolni. Az apja elővett egy gyürött kalendáriumot, kezébe nyomta és megparancsolta neki, hogy olvasson. A fiu nagy kinnál, hebegve baktatott végig a szövegen, az apja is hamar elunta a dolgot s pár perc mulva elbocsátotta. Ő maga ott maradt az udvar szögletében. A nap régen lehanyatlott és árnyékba vonult minden, ő még mindig ott ült, tünődve azon, hogy mit csináljon a fiával? Világosan állott előtte, hogy gimnáziumba kell őt adni, de hol az a gimnázium, a mely ingyen elvállalja, táplálja és még tanitsa is? Itt a ház körül a gyerek nem volt érezhető teher, de ha idegenbe adja ki, ez a legolcsóbb számitással is olyan költség, a melyre az öregnek nem futotta. Szégyen és elkeseredés viaskodott lelkében. Büszke volt a fajtájára, a vérére és szégyelte most, itt a homályban, a hol nem látta senki, hogy ennyire elrongyosodott. De nagy bolond volt, mikor azt kivánta, hogy törzsöke ne pusztuljon ki vele! Mért is jött erre a világra ez a nyomorult féreg, fényes névvel és koldusgunyával? Az ősök fényes sorozata rajzott el szeme előtt, a kastélyok és püspöki várak ragyogó urai, a dandárok büszke vezérei. S az egész régi dicsőség elvégződik ebben az omlatag viskóban, szemetes udvarban. Ha maga volna, elfeküdnék valahol egy kerités mellé, mint egy beteg kutya és megdöglenék. De igy ez a kölyök arra kényszeriti, hogy éljen és a jövőbe vesse fáradt tekintetét…

Fölugrott és hevesen járkálni kezdett. Érthetetlen szavakat mormogott maga elé. Végre megfordult s lassu léptekkel a ház felé indult. A konyhában a tüzhely mellett ült a fiu, az ölében egy cseréptányér sült krumplival. Lassan majszolgatta a vacsoráját. Mikor apja a konyhába lépett, abbahagyta az evést s nagy fekete szemeit alázatos tekintettel függesztette rá, mintha parancsait várná.

Szentléleki hosszan mustrálta a gyereket, mintha azon tünődnék, érdemes-e érte valami áldozatot hozni. Bizony sovány és gyenge volt az istenadta, a szabad élet nem izmositotta meg, a nap nem fogott rajta. Törékenynek született. Csak nagy fekete szemei mutatták, hogy van benne erő, vagy lélek. Az apa elégedetlenül megcsóválta a fejét és bement a szobájába. Gyertyát gyujtott és odalépett a kincses ládához…

Ez a kincses láda tulajdonképp egy tizenhetedik századbeli magyar sublót volt, három ládafiával, melyeknek mindegyikén két oroszlánfej rézkarikát tartott. Ebben a ládában tartotta Szentléleki azt, a mi a régi dicsőségből még megmaradt. Volt ott két pár ezüst sarkantyu, bogláros mentekötő, müvészi diszitésü töröknyereg, tizenötödik századbeli kengyel és lószerszám, türkiszköves kócsag, kard, fokos, kardkötő, azután sokféle dirib-darab jószág, tört részei régi ezüstkancsóknak és bronztálaknak. Csak nagy események birták rá Szentlélekit arra, hogy a kincstárba belenyuljon. A rendes nyomoruságot, a mindennapi koplalást sohasem enyhitette meg e végső romok elkótyavetyélésével, de nagyobb események alkalmával ott tünődött a kihuzott sublótfiókok fölött s arca ilyenkor szinte eltorzult a fájdalomtól, mintha a tulajdon testének egyes darabjait kellett volna levagdalnia. Utoljára akkor nyult bele, mikor a feleségét temette. Az egész már nem sokat érhetett. Azok a ragyogó kövek régen hamis gyémántok voltak. Mégis, hosszabb ideig tartó szemle után körülbelül megállapitotta azt, hogy talán a gimnázium költségeit kifutják. Hanem akkor azután nem marad semmi, még a láda sem!

A két pár ezüst sarkantyut és a kardot magához véve, elment Blauhoz, az összes értarpai urak valóságos belső titkos tanácsosához, valamennyi uri hitelmüvelet korlátlan intézőjéhez, a ki kivül füszerkereskedés volt, belül pedig zálogház, bank és váltóüzlet. Ez a sok tehetetlen ur Blau segitsége nélkül egyszerüen éhen halt volna. Blau mindent megvett és elvitt az udvarukról és mindent megvett és odavitt a házukhoz. A sarkantyukat és a kardot is szó nélkül megvette. Nem sokat adott értük, de tudta, hogy egy kis ügyességgel és egy kis szerencsével ötszörös áron tuladhat rajtuk, mert echt ősi dolgok voltak, nem pedig XIX. századbeli komisz utánzatok. Szentléleki szégyelte egy kicsit az elődök hagyatékának vásárba bocsátását s azért mentegetődzve mondta:

– Fiam miatt teszem, gimnáziumba kell vinni.

Blau nagyot sóhajtott, jelezvén, hogy érti, mit tesz az, apának lenni. Hisz ha az apai gondok nem nyomnák annyira, bizony ő az efféle családi ereklyékért sokkal többet adna. De hát neki sokkal különb költségei vannak, mint a tekintetes urnak. Az egyik fia Munkácson tanul, a másik Pesten végezi a jogot, a harmadik Zürichben járja a kereskedelmi akadémiát. Tessék megnézni, hogy legutóbb milyen angol levelet küldött. Az egész vármegyében csak három ember tud angolul, azok közül kettő gróf, egy gimnáziumi igazgató, a negyedik pedig a Blau fiu lesz.

Szentléleki pedig ezalatt azon gondolkozott, hogy bizony a sarokban lógó szalámiból jó volna hazavinni egy darabot, csak pénze volna rá. Szentléleki különben nem alkudott, a mit a boltos ajánlott, besöpörte és elment.

A kapott pénzen a fiut egy kicsit kiruházta, ez feltünt Sándornak s nagy szepegve bátorkodott megkérdezni az apjától, hogy mit jelent mindez. Az apja aztán fölvilágositotta, hogy felsőbb iskolába viszi Sárospatakra.

A fiu rábámult az öregre. Soha még álmában sem hagyta el ezt a tájat. Még mikor Tündérországban járt, akkor is Ér-Tarpán maradt, melynek egyes részeit kinevezte mesebirodalomnak. Gyönge kis szivét valami névtelen szorongás fogta el s balsejtelmek támadtak benne. Nagy erőfeszitésébe került, hogy könnyeit visszafojtsa. Szégyelt volna sirni, mert nem tudta volna megmondani az apjának, hogy miért sir. Lesütötte szemét, miközben apja igy szólt:

– Tanulnod kell, fiu, ha csak kondás nem akarsz lenni.

A fiu itt föltekintett az apjára s tekintetével azt látszott kérdezni: Mért ne lehetnék én kondás? Hisz az egészen kellemes foglalkozás volna. De ezt a nézetét nem merte elárulni, ellenben megkérdezte, hogy mikor mennek?

– Holnapután hajnalban.

A mint apja nyomasztó közelségéből el tudott somfordálni, rohant le az Impérfalvi-portára. Megfogta Eszter kezét s igy szólt:

– Gyere a napraforgó-kertbe, mondok valamit.

A két gyerek egymásba fogózkodva futott végig a kukoricáson s a napraforgók alatt megállott. Leültek az ott ásott gödör szélére és Sándor elmondta a nagy ujságot: hogy őt Sárospatakra viszik, olyan iskolába, a milyen Ér-Tarpán nincsen, olyan tudományt tanulni, a milyet Fazekas bácsi már nem tud tanitani.

A fiu büszkén, dicsekedve mondta ezt, de ugy vette észre, hogy Eszter egy kicsit elszontyolodott.

– Hát nem örülsz neki, Eszti?

– Dehogy nem, csak azt szeretném tudni, mikor jösz vissza?

Biz erre Sándor nem tudott felelni. Gondolkozott és a vállát vonogatta. A kis leány ujra kezdte:

– Akkor aztán kivel játszom? Magam maradok itt, pedig a mesében is ugy van, hogy Árgirus királyfi magával viszi Tündér Ilonát.

Erre fölragyogott a fiunak az arca.

– Visszajövök ám én érted, Eszti. Akkorra lesz majd lovam, kocsim, cifra kocsisom, a kocsisomnak pántlikás kalapja, a lovamnak ezüst patkója. Megfujom az aranykürtöt a házatok előtt, te kijösz, beülsz a kocsimba. De látod, ha itt maradok, akkor sose hozhatok neked se kocsit, se lovat.

Eszter hirtelen megragadta Sándort.

– Te Sándor, babát hozz nekem. Olyan babát, a ki lehunyja a szemeit, mikor lefektetik. Legyen neki hosszu szőke haja és látni lehessen a fogait.

– Igérem, hogy hozok. Mindent hozok, a mit csak szemed, szád kiván. A babádnak külön kis kocsit, a melybe fehér bárányt fogunk. A fehér bárány nyakán aranycsengő lesz.

– Jaj, de jó lesz! – kiáltott a kis leány, miközben ugrált és tapsolt örömében.

Igy hát a bucsuzás nem is volt valami érzékeny, sőt az utazás vérmes reményekkel töltötte el mind a kettőjük szivét. Mikor Sándort felöltöztették uj ruhájába, még egyszer lement s megmutatta az uj bőrét Esztikének. A kis leány ugyancsak megbámulta, körültapogatta s annyira megdicsérte, hogy a fiu maga is kiváncsi lett önmagára. Elszaladtak tehát a patakhoz és Sándor annak tükrében megnézte magát. Azután elbucsuztak, ártatlanul, még csak az se jutott eszükbe, hogy megcsókolják egymást.

Másnap hajnalban parasztszekéren mentek a megye székvárosába és onnan tovább Sárospatak felé. Egy esztendeig nem is került haza Szentléleki Sándor. A vézna gyerek még soványabb lett, mikor szülőházában ujra megjelent. Nőni nőtt, de nem hizott és nem erősödött. Ez az egy iskolai esztendő már sejttette vele, hogy a való élet egészen más, mint a minőnek ő a napraforgók alatt elképzelte. Az ünnepélyes és szigoru professzorok, az iskola katonás rendje, a hatalmas, komor épület gyöngén fütött szobáival és jéghideg folyosóival kedélyét rideggé tette s kezdte kiölni belőle a gyermeki vidámságot. Ér-Tarpán, bárminő szegényen éltek is, boldog volt, mert szabadon járt-kelt és nem tudta, hogy koldus. Az apja nemcsak nem parancsolt neki, de nem is törődött vele, Patakon az aranyszabadság véget ért s belépvén az emberi társadalomba, ott rögtön megtudta, hogy jóformán kegyelemkenyéren él, mert apja nagyon keveset tud fizetni érte. Éretlen volt még arra, hogy az intézet jótéteményeit méltányolja és hála fakadjon benne, de elég nagy volt már ahhoz, hogy alárendelt helyzetének keserüségeit megérezze. Hanem a mikor a nagy vakáció visszahozta Ér-Tarpára, ott még megtalálta régi gondatlan életét s boldogan játszott Eszterrel, az elhagyott, de ujra fölélesztett tündérbirodalomban. Ah, de ez nem sokáig tartott. Az álmok szétfoszlottak s nemsokára ujra ott ült a sárospataki tanulószobában, a tudást rejtő unalmas könyvek között.

Mikor a hatodik iskolát elvégezte, akkor történt meg vele legelőször, hogy nem a kukoricáson keresztül ment látogatóba Impérfalviékhoz. Az a Szentléleki Sándor, a ki a ház kapujához került, nem is a régi gyerek volt többé. Teljesen kibontakozott már a gyermekkor mindent eltakaró aranyos ködéből. Fiatalemberré lett, a ki nyitott szemmel nézett maga elé és látta helyzetének nyomoruságát, életének sivárságát.

Az az aranyhaju Tündér Ilona is de sokszor megjelent előtte a pataki rideg diákszobában, mikor ébren vagy alva álmodozott. Nem tudta, mit tartson róla és mit tartson magáról, a leánnyal szemben. Mikor utoljára elváltak, gyermekszemmel tekintették egymást és a világot. Azóta Szentléleki Sándor külső életében nem változott semmi, de belseje teljesen átalakult. Ott bent elsülyedt egy világ, a gyermekkor ragyogó világa s körülbelül az az érzés szállhatta meg a fiut, a mely Ádámban élt, mikor a kapuból visszatekintett az elvesztett paradicsomba…

A fiatal embert egy fiatal leány fogadta. Egyedül volt otthon s bevezette egy nagyon szegényes, de nagyon tiszta szobába. Mikor kezet fogtak, mindegyik érezte, hogy a másik reszket. Először történt, hogy nem tegezték egymást. És nagyon közömbös dolgokról beszélgettek. A leány nagy volt és szép volt; teljesen kifejlődött, minden gyerekvonás levedlett már róla. Sándor összeszorult szivvel gondolt arra, hogy ez bizony nem fog többet eljönni a napraforgók közé. Pataki diákéletéről beszélt, a Rákóczi-kastélyról, az urasági parkról, a honnan a diákokat kitiltották, a Bodrogról, a kántus sikereiről, a diák-bálokról, az ujhelyi nagy tüzről s mikor már mindez ki volt meritve, köszönt és eltávozott. A leány csak hallgatta és néha mosolygott. Mikor kezet fogtak, ujra elvörösödtek mind a ketten, de a leány nem merte tartóztatni.

Másnap ebéd alatt az apja igy szólt a fiához:

– Tegnap Impérfalviéknál voltál?

– Ott.

– Miért?

– Meglátogattam Esztert.

Az apja összehuzta szemöldökét és egy darabig hallgatott, végre megszólalt:

– Ne menj többet oda!

– Miért? – kérdezte a fiu ridegen, fölvetette fejét és merészen szeme közé nézett az apjának.

– Mert nem akarom.

A fiu vállat vont és alig serkedő bajuszát kezdte pödörgetni. Mozdulata és tekintete azt látszott jelenteni: ezt az indokolást nagyon gyengének tartom. Az apja halántékán egy kicsit megdagadtak az erek, mintha valami keletkezőfélben levő indulat feszegetné ott a bőrt, s az öreg nyersen igy szólt:

– Ha az apád azt mondja, nem akarom, nincs jogod bővebb magyarázatot kérni. Még később is belenyugodhatsz ennyibe, hát még most, mikor csak tejfelesszáju suhanc vagy!

Most a fiu homlokerei kezdtek dagadni. Egy kicsit remegett a hangja, mikor megszólalt:

– Apám, ha nem kötelessége is megmagyarázni a parancsát, talán nem tiszteletlenség, ha mégis szeretném az okát tudni? Mert igy azt látom, hogy éretlen tökfilkónak tart, a kivel fölösleges bővebb fejtegetésekbe bocsátkozni.

Az apa erősen megnézte fiát. Sohase kerültek még igy szemtől-szembe és sohase beszélgettek ugy, mint a hogy férfi szokott a férfival. Egy idő mulva lassu hangon megszólalt:

– Nem vetted észre, mióta megszülettél, hogy én Impérfalvi küszöbét át nem léptem és vele soha egy szót se váltottam?

– Tudtam, hogy haragban vannak.

„Tudtam, hogy haragban vannak” – mily irtóztató banalitás volt ez, ennek a fiunak a részéről. Az öreg nem mert ránézni a fiára. Félt, hogy tekintetük hirtelen találkozik s a fiu kiolvas onnan valamit, a mit ez a rongyos, keféletlen, torzonborz, sehol nem számitó, csupán vegetáló emberalak elásott magába és soha föl nem föd senkinek se. Annyira ki nem pusztulhat, el nem éhesedhetik, hogy erről megfeledkezhessék. Mikor fölvetette a fejét, arca közömbös, szeme fénytelen volt s nyugodtan folytatta a banalitást:

– És mégse jutott eszedbe, hogy e szerint nem járja, hogy az apád tudtán kivül beállits oda?

– Szoknyás gyermekkorom óta játszópajtásom volt az Esztike és igy eszembe se jutott, hogy most ne menjek oda.

– A mig gyerek voltál, nem is háborgattalak, de most már legény lettél, legalább ugy félig-meddig s lehetnek, a kik tetteidért felelőssé tesznek.

Egy darabig csend volt a szobában. Végre a fiu megszólalt:

– Annál inkább föl kell világositania engem, hogy mért kerüljek egy házat, melynek lakói közül senki sem vétett ellenem soha?

– Gondolod? – felelt Szentléleki, s hangja egyszerre rekedt lett. Ugy tetszett, mintha még többet is akarna mondani, de visszagyürte az előtódulni akaró szavakat. A fia várakozással tekintett rá. Szentléleki melle hullámzani kezdett attól a titoktól, mely majdnem kitört belőle. Mustrálta a fiát, mintha azon tünődnék, megérett-e már a komoly dolgok meghallgatására. A mustrálás eredménye kedvezőtlen lehetett, mert az öreg egyet legyintett a kezével, mintha valami gondolatot el akarna hajtani. Aztán lehunyta szemét és lehajtotta fejét. Majd lassu hangon igy szólt:

– Majd egyszer… talán nemsokára.

Kinyitotta szemét, szigoruan ránézett Sándorra.

– Most elég ennyi: igy akarom, igy parancsolom! Megértettél?

Az utóbbi szavakat már kiabálva mondta. A fiu fölkelt és kiment. El volt tökélve, hogy nem fogad szót az apjának, a ki, – legalább ő igy kombinált, – valószinüleg maga sem emlékezett már rá, hogy min kaptak össze Impérfalvival, de ősi szokás szerint föntartotta a gyülöletet, melyet az idő csak engesztelhetetlenebbé tett.

Körülbelül ugyanebben az időben Impérfalvi is megkérdezte a leányától, hogy mit keresett ott a Szentléleki-gyerek?

– Máskor is el szokott jönni látogatóba, – felelt a leány. (Csak azt nem emlitette meg, hogy eddig a napraforgó-szalonban szokta fogadni őt.)

– Az apjával haragban élünk, – szólt Impérfalvi elgondolkozva, – még te a világon se voltál, mi már ellenségek voltunk.

Miközben Impérfalvi pipára gyujtott, dörmögő hangon, meglehetősen érthetetlenül elmotyogott valamit az összeütközés történetéről. Néha elakadt és komisz kis arcából kivillogott valami kárörömmel vegyes kaján gyülölet. Annyit a lány világosan megértett, hogy Impérfalvi nem óhajtja a fiu idejárását.

A leány mozdulatlanul ült egy rozoga széken, lassan elforditotta a fejét az apjától és kinézett az ablakon. Talán attól félt, hogy könnyek tolulnak a szemébe? Az apja hangjából kicsendülő gyülölet egyszerre becsesebbé tette előtte Sándort. A hirtelen közéjük tornyosuló akadályok értékesebbé tették. Most emlékezett csak rá, hogy már hónapok óta türelmetlenül várta ezt a két nyári hónapot. Bizonyosan azért, mert ekkor legalább volt egy rendes társa, a kivel kellemesen szórakozott. Különben nem igen volt neki társasága. Annyira szegények voltak, hogy nem járhattak sehová se, nehogy nekik is fogadniok kelljen. Mert az Impérfalvi-leány nem mehetett el olyan uzsonnára, a melyet nem adhatott vissza, még látogatóba se mehetett el, mert ha visszaadják a vizitet, ez őket zavarba hozta volna. Igy hát minél jobban nőtt a leány és nyilt az értelme, annál nehezebb és nyomasztóbb ködök nehezedtek a lelkére. Micsoda irtóztató teleket töltött ebben a hideg, mély völgyben, melyet a nap már délután három órakor elhagyott s helyette megjelentek az éj borzongató árnyai. Természetesen a tanyája neki is a konyha volt s mint gyerek, egészen jól érezte magát a meleg szögletben, eljátszogatott rongyokból készült babáival s elbeszélgetett öreg cselédjükkel. Később is aztán, mikor már unta ezt a környezetet s a babák visszaváltoztak ronggyá, csak itt maradt, mert nem volt hová mennie. Eljutott tizenhatodik évéig a nélkül, hogy egyetlen barátnője lett volna. Azaz, hogy volt neki mégis egy, a ki némileg elviselhetővé tette az életét: ez iskolatársa, a Blau Klári volt, a ki könyveket kölcsönzött neki. Ezenkivül még egy élvezete volt, az, hogy vacsora után nagy kendőt kanyarintva a nyakába, elszökött hazulról a Pordánék háza elé s hallgatta Etelka kisasszony zongorajátékát, melyet művészinek tartottak a városban, mert Budapesten tanulta. A kis Esztinek valóban művészi is volt.

Az apák tilalma uj varázzsal vonta be a két fiatal léleknek egymáshoz való viszonyát. E tilalom nélkül a gyermekkori bizalom kagylójából talán sohasem bontakozott volna ki a szerelem gyöngye. Milyen szivdobogva siettek találkozni a patak partjára, a kis füzes ligetbe s minden semmiség, a mi köztük szóba jött, most százszorosan fölkeltette érdeklődésüket. Lassan-lassan tudatára ébredtek annak, hogy szeretik egymást s mindegyik tisztában volt a másiknak érzelmeivel, noha se zugó viz, se sugdosó fák, se futó felhő nem hallották soha szent esküvéseiket. S mikor ujra elérkezett a bucsuzás ideje, még akkor se tettek fogadalmat egymásnak és Sándor csak annyit mondott: Nem felejtelek el és visszajövök hozzád. A mire a leány egyszerüen annyit felelt: Várok reád.

Mielőtt Szentléleki Sándor elvégezhette volna a sárospataki gimnáziumot, kiürült a családi kincstár s egy napon, mikor a fia a tanulószobában olvasgatott, megnyilt az ajtó s egészen váratlanul az öreg Szentléleki lépett be rajta. Leült, sokáig hallgatott, majd monoton hangon, minden megindulás nélkül, előadta a fiának, hogy nem tudja tovább tanittatni. A gyerek nem volt nagyon elkényeztetve, soha kedves és örvendetes dolgot az apjától nem hallott s valahányszor életében az öreg őt megszólitotta, mindig készen állt arra, hogy ez a beszélgetés neki szomoruságot fog okozni. Most is fölemelte sápadt, bánatos arcát s mély tüzü szemeit apjára függesztette. De nem szólt semmit. Az apja folytatta:

– Van egy gazdag atyánkfia a Nyirvidéken. Ez megigérte egyszer, hogy odavesz az uradalmába gazdasági irnoknak. Irtam hozzá egy levelet, ha itt sehogyse tudsz már tovább meglenni, bármely pillanatban elindulhatsz hozzá. Valami tulságos nagy jóindulatot ne várj tőle, mert nagyon távoli atyafiság, olyan sógorság-komaság féle…

Itt az öreg elkezdett kaparászni valamelyik belső zsebében s onnan egy levelet és nagy kinnal egy tizforintost huzott elő.

– Ez az utolsó pénzem számodra, ennél többet tőlem ebben az életben aligha kapsz.

A fiu átvette a levelet és a bankót és eltette. Még eddig egy szót se szólt. Ujra az apjára függesztette tekintetét, mintegy kérdezve, hogy befejezte-e a mondókáját? Az öregen is látszott, hogy nem tudja, beszéljen-e tovább, vagy egyszerüen itt hagyja a fiut, röviden véget vetve a bucsuzásnak? Hosszabb szünet után a fiu megszólalt:

– Ha apám a tanárokhoz menne…

– Én? – horkant föl az öreg.

– Beszélni az érdekemben.

– Minek?

– Akkor tán itt maradhatnék, mig az esztendő véget ér…

Igen, ez megfordult az öregnek a fejében is, nem most, hanem régebben. Ha meg tudott volna alázkodni, akkor a sublót tartalma és maga a sublót is, nem ment volna rá olyan hamar a pataki iskoláztatásra. A vén hidalgó, a Cid-románcok rongyos lovagja, vállat vont s egy melankólikus mozdulatot tett, mely teljes lemondást jelentett. Már késő! Nincs már semmink a világon, se ezüst sarkantyu, se török nyereg, se skófium, se csontos karabély! Rekedten felelt a fiának:

– Nem lehet. Még ha jobb tanuló volnál, vagy valami különösen kedvelt alak itt Patakon… de igy…

Elhallgatott. A fiu se szólt többet egy szót se. Sokkal büszkébb volt, semhogy folytatta volna. Azt is megbánta, a mit eddig mondott. Jó darab ideig hallgatagon ültek a rideg diákszobában, végre az apa fölkelt, hogy távozzék. Odalépett a fiához és kezet nyujtott neki. Egy pillanatig habozott, végre mégis lehajolt, megölelte és megcsókolta a fiát. A fiu megrázta az apja kezét, azután ő is lehajolt és kezet csókolt az apjának. Ki is kisérte az öreget a vasuti állomásra. Ott már csak kézfogással bucsuzkodtak. A fiu sokáig utánabámult a vonatnak, mely elvitte tőle azt az embert, a ki a természet törvényei szerint az apja volt s a kit talán hosszu ideig nem fog látni, de semmi különös fájdalmat nem érzett a szivében. Aztán lassan megfordult s nehéz lélekkel baktatott vissza a kollégiumba, a kis város néptelen utcáin. Valami sajgás mégis volt a szivében: érezte, hogy a diákélettől való megválás küszöbén áll. Ha ezek az évek nem jelentették is rá nézve a gondtalan vidámság korszakát, mégis csak rosszul esett otthagyni őket s egy lépést tenni kifelé, a zugó élet szinpadára. Ha távol állott is még tanulmányai befejezésétől, gyermekkorának sivár évei és komor ifjusága hamar éretté tették lelkét, s a fiu majdnem koravénnek volt nevezhető. Azon gondolkozott, mi volna az utja és a módja annak, hogy ő továbbra is a kollégiumban maradhasson. De ugy látta, akárhogy forgatta is a dolgot, hogy ez kunyorálással, megalázkodással, jóformán koldulással jár s ettől megborzadt. Nem tudta, milyen lesz helyzete a gazdag rokonnál, de ez már el volt készitve, neki csak oda kellett mennie. Fölment kis diákszobájába, összepakkolta csekély holmiját s az ősi födél alatt álmodozva eltöltött utolsó éjszaka után hajnalban nekivágott a nagy világnak.

XI.

Három esztendeig nem került haza Ér-Tarpára Szentléleki Sándor. Ebből két esztendőt valahol az ecsedi láp vidékén töltött, a Komlódy-uradalom egyik félreeső pusztáján, valami elzüllött ispán mellett. Mikor hazajött, magasra nőtt legény volt, sovány, sápadt, ideges alak. Az ispán, maga is agglegény, vad mulatozásainak cimborájává tette a fiut, a ki szép hangjával valóságos pacsirtája volt az elhagyott tanyának. Két esztendő mulva történt, hogy a szabolcsi urak lejöttek erre a helyre vadászni s a dölyfös Komlódy ugy bánt a szegény rokonnal, hogy ez egy vizes kancsót a fejéhez vágott. Az lett a vége, hogy az inasok dobták ki az uri társaságból. Szentléleki Sándor bement Szatmárra, korhely szinészek közé keveredett és fölcsapott komédiásnak. A részeg direktor előtt egy üveg bikszádi viz állott, fölkapta, a fiunak a fejére öntötte s elkeresztelte őt Romvári Ivánnak.

Szentléleki Sándor nem érzett hivatást ehhez a pályához, még csak kedve se volt hozzá. Sose fordult meg az eszében, hogy ő egykor szinész legyen. De megtetszett neki a gondtalan, vidám, rosszul táplált, de jószivü társaság, mely esténkint a nagy költők lelkével szítta tele magát, mámorositó verseinek hullámain ringatódzott, nappal pedig az élet legsilányabb prózáját taposta. A direktornak megtetszett a szép hangja, a direktorné kijelentette, hogy nagyon csinos fiu, a szinészek hurrát orditottak hozzá s a fölvétel megvolt. Nem kérdezte senki tőle, hogy kastélyban született-e, vagy nádfödeles kunyhóban, az se érdekelt senkit, hogy hány iskolát végzett és miféle diploma van a zsebében, de arról biztositották, hogy ha a többinek lesz mit enni, akkor ő se marad éhen.

Két hónapot töltött ennél a társulatnál. Ez a rövid idő csodálatosan átalakitotta. Fölfedezte magában a kedvet és a tehetséget erre a megvesztegető és romantikus pályára. Nagy kedvvel tanult mindent, a mi idevonatkozott, sokat olvasott és hires szinészek életét tanulmányozta. Szemlátomást kezdett kinőni társai közül. A mi kis pénzt keresett, összerakta, mert égető vágy fogta el, hogy a fővárosba mehessen. A harmadik hónapban már volt akkora összeg a zsebében, hogy fölmehetett Budapestre. Meghuzódott e betegesen zajos, csodaszép tivornya-város nagy palotáinak sötét árnyékában, nyomoruságának rejtett és piszkos zugaiban s készült hivatására. Este az operett-szinháznál fujta a kórust, nappal pedig egy szinésziskolában tanult. Ez igy tartott körülbelül egy esztendeig. Egy esztendő mulva beteg lett, a fiatal szinházi orvos megvizsgálta s ugy odavetőleg, jóindulatuan megjegyezte: Maga pedig atyafi, jól teszi, ha vidékre megy, mert a tüdeje nincs egészen rendben.

A szinésziskola egy türhető szerződést szerzett neki valamelyik kisebb vidéki szintársulatnál, de mielőtt helyét elfoglalta, elhatározta, hogy otthon tesz egy látogatást. Nem az apja, nem is szülőháza vonzotta, de ébren is, álmában is gyakran megjelent előtte a kukoricabirodalom királynéja, a napraforgó-szalon urnője, az aranyhaju Tündér Ilona. Teljesen felnőtt férfinak érezte magát s szenvedélye is felnőtt keblében, többé nem lehetett féken tartani, rázta a ketrecet. El kell, hogy dőljön a sorsa. Elmegy megtudni, hogy Impérfalvi Eszter megtartotta-e igéretét s várakozik-e reá?

Igy történt, hogy több mint három esztendő leforgása után Szentléleki Sándor ott állott kertjük végében s az elpusztithatatlan napraforgókon keresztül nézett be az Impérfalvi-ház felé. Talán életében először történt meg rajta, hogy könnyek tódultak szemébe. Szive tele volt gyermekkori emlékeivel s nem tudta leküzdeni meghatottságát. Az öreg cselédet titkos üzenettel Eszterhez küldte s szivszakadva várta a választ. Fejét lehajtotta a keritésre. Egyszerre csak ruhasuhogást hall, a sövénybokrok kissé kétfelé váltak s a kerités tulsó oldalán megjelent Eszter.

A leány sokszor mosott-vasalt ruhában volt, gazdag haját egy szinehagyott kendőbe szoritotta. Arca piros volt az indulattól. Sándor átnyujtotta kezét a keritésen és megragadta a leány jobbját.

– Megvártál? – kérdezte majdnem suttogó hangon.

– Meg, – felelt a leány alig hallhatóan. Sándor lassan lehajtotta fejét és megcsókolta a leány kezét. A leány visszahuzta és még jobban elvörösödött. Percekig csak közömbös dolgokról tudtak beszélgetni. Lassan-lassan belemelegedtek és Sándor elmondta azt az életet, a melyet három év óta folytatott. A leány ámulattal hallotta, hogy szinész lett s hogy erről még az apja se tud, a kinek nem is árulja el. Hiszen mi köze is hozzá? A fiu rajongással nézte a leányt és dicsérte szépségét. A leány viszont aggódva kérdezte a fiut, hogy mi baja lehet, mert olyan sápadt. A fiu ezalatt átbujt a keritésen s már a napraforgók alatt ültek, egymás mellett, mint hajdanában. És a fiu, ha lehetséges, egy árnyalattal még sápadtabb lett, mikor Eszter kezét lázasan megragadva, a leányt magához vonta és mély, rekedt hangon, ott az Isten szabad ege alatt, a régi tündérálmok édes tanyáján, megkérdezte tőle, hogy szereti-e őt azzal a halálos szenvedéllyel, mely minden más kötelékről megfeledkezik? És a reszkető leány megesküdött neki, hogy szereti. És a halál sápadtsága eltünt az ifju arcáról, piros lett az a melegen lüktető vér hullámaitól, s fény lövelt ki elhomályosult szemeiből. És akkor odaforditotta magához a leány arcát, erősen a szeme közé nézett és igy szólt:

– Még egyszer eljövök ide, Eszter, de idejövetelemről akkor senki se fog tudni, csak te. Ez az a nap, a mikor Árgirus királyfi eljön Tündér Ilonáért. Velem fogsz akkor jönni, Eszter?

– Veled megyek.

– Elmegyünk és soha többé ide vissza nem térünk. Addig bucsuzzál el mindenkitől, a kit itt szeretsz.

A leány ránézett nagy, álmodozó szemeivel, mintha azt kérdezné, ugyan kit szeretek én ezen a helyen, ha te nem vagy itt?

A legény elolvasta ezt a tekintetet és meg volt vele elégedve. Előre hajolt és megcsókolta a leányt.

És ekkor a leány arca lett sápadtabb a halálnál, minden vér kifutott belőle.

A végzet füzte tovább e két vér történetét. A dráma megkezdődött a szüléknél és nehéz, dübörgő léptekkel haladt előre, az ismeretlen, homályos jövő felé.

Körülöttünk csend volt. A természet hallgatott és ők némák voltak. Föltekintettek a fényes égre, az ártatlanság fehér bárányfelhői usztak ott tova és lassan-lassan eltüntek a szemhatár véghetetlen kék óceánjában.

Szentléleki Sándor elhagyta a szülei házat. És rá három hónapra üres lett az Impérfalvi-ház is, a kis szőke tündér eltünt. S a vén ember, mint egy harapós kutya, vad tekintettel csatangolt a városban és szaglászta gyermekét.

A két vén ember maga maradt gyülöletével.

XII.

A két szomoru házban a két fiatal teremtés eltünése nem sok változást okozott. A két ház eddig is rideg volt és elhagyatott. Kerülte mindenki. Eszter nem olyan volt az apai házban, mint egy dalos madár, mely csattogásával fölveri a csendet s vidámságával betölt minden zugot. Eszter olyan volt otthon, mint egy beteg madár, mely meghuzza magát és szárnyaszegetten gubbaszt. Sose hallotta dalolni senki, még gyermekkorában sem. Pedig az ajkról tovaszálló nóták megkönnyitik a lelket. Ha pedig bent maradnak az emberben, megromlanak és megsavanyitják a lelket. Jaj annak, a kinek nem adott dalos természetet a jó Isten!

Azért Impérfalvi, ez a közönséges, kicsinyes, senkit nem szerető ember mégis megérezte a leány hiányát. Sok-sok éjszakán keresztül ébresztették föl kinos álmai, melyek az eltünt leányra vonatkoztak. S fölülve az ágyban, órákon keresztül bámult maga elé a sötétbe és azon gondolkozott: mit véthetett ő ennek a szelid, bánatos arcu gyermeknek, hogy itt hagyta a házat, a melyben született és az apját, a kin kivül nincs senkije ezen a világon?

Nem emlékezett rá, hogy valaha goromba lett volna a leányához. Talán egy rossz szót nem szólott hozzá soha. De arra már nem gondolt, hogy jó szót is elfelejtett neki adni. Azt a nyomoruságos házat is kellemessé tehette volna a leány számára egy kis szeretettel, naponkint legalább egy csókkal, egy kis simogatással, egy kis érdeklődéssel a leány belső élete, lelki világa iránt. Ilyesmi azonban ennek a vadon felnőtt embernek eszébe se jutott. Dohányhamutól piszkos ruhában, pipától piszkos kezekkel, megsárgult fogakkal és bajusszal járkált itthon is, a városban is s bárminő ágról szakadt külseje volt is, nem törődött vele senki, nem figyelmeztette senki. A leánya legkevésbbé, a kit már régen elszoktatott attól, hogy az apjával foglalkozzék. A leány eltünésekor aztán, mintha hatalmasan fejbe ütötték volna, fölriadt ebből az állati életből. Kábult fejjel, zavaros szemmel tekintett körül s mint egy alvajáró botorkált végig-végig a lakáson, a leányát keresve. A cseléd állitása szerint még az ágy alá is benézett és a fiókokat is kihuzogatta. Napokon keresztül járt Impérfalvi udvaron, kertben és városban, egyszer aztán bezárkózott a szobájába s a cseléd beszélte a szomszédoknak, hogy sirni hallotta a tekintetes urat. A harmadik nap vége felé elhagyta a szobáját, valami ezüst-kupaku régi pipát pénzzé tett, elment a Tarpához tartozó kis szénsavas fürdőre és ott leitta magát. Ettől kezdve nem foglalkozott a leányával.

Egyszer aztán elkövetkezett az idő, hogy a két ellenség végképp hátat forditott egymásnak. Impérfalvi elment Lucskra, Szentléleki pedig Szentpálra.

Szentlélekit nem viselte meg annyira fia végleges elmaradása. Ő már hozzászokott ahhoz, hogy a fiu ne legyen otthon s egy esztendő mulva most is reménykedni kezdett, hogy a fia majd meglátogatja. De az évek egymás után gördültek tova s a fiu nem mutatkozott. Még csak levelet sem irt. Az öreg magában zsörtölődni kezdett, de szégyelte bevallani, hogy a fiu hallgatása neki rosszul esik. A Szentpálra való átköltözködés szórakoztatta őt s azt hitte, hogy a fiát teljesen elfelejtette. Csak mikor a vizsgálóbiró kiszállt Szentpálra s a doktorral együtt a fiát emlegették: akkor rendült meg a vén Szentléleki s hóboritotta lelkén valósággal egy uj kráter nyilt meg, melyen kitört az apai indulatok forró lávája.

A tavasz erejétől megzsendült erdőn keresztül haladva, hurcolta magával a nagy szenvedélyt. Szinte ijedtség fogta el, a mint az erdő sürübb, világtalan részein keresztülbotorkált. Lépéseit nagyobb sietségre igazitotta. Néha majdnem rohant, mintha a sötétségből, eddigi borus életéből menekülne valami verőfényesebb világ felé, hol uj élet vár reá. Néha nekiütődött egy fának, vagy a szeme közé vágódott valami lehajló ág. Ilyenkor összerázkódott, magához tért, megállt, nagyot lélegzett s a kabátja ujját végighuzta verejtékes homlokán. Elgondolkozott. Nem volt tisztában magával. Talán félt egyedül lenni az erdő és az éj homályában? Nevetséges! A vén orvvadász, a ki életének annyi éjszakáját elheverte a harmatos füvön, hallgatva az erdő rejtelmes zugását és különös kiáltásait, lesve a vadállatok járását, ő félne? Meglassitott léptekkel haladt tovább, kinevetve szorongását, melyet ostoba félelemnek tartott. De azután megint belejött a sietésbe s ez igy tartott, mig csak ki nem ért az erdőből. Az erdő széléről már látta a várost égő lámpásaival. Szentléleki levette kalapját és nagyot sóhajtott, mintha valami kinos érzéstől szabadult volna meg. Ugy érezte magát, mintha földalatti pincéből jutott volna ki a szabad levegőre. Leült egy kidöntött fára és megpihent. Előre hajolva, tekintetét a városra szegezte. Nemsokára találkozni fog fiával… a fiával és az unokájával. Körülötte ünnepies csend volt és ünnepi nyugalom szállott az ő lelkébe is. Minden félelem, nyugtalanság, szorongás eltünt belőle. Majdnem boldognak érezte magát… Valami láthatatlan toronyban éjfélt ütött az óra. Szentléleki fölugrott és leszállott a völgybe.

Akkor állott meg ujra, mikor lépései alatt a kis város kövezete kopogott. Ekkor kezdett csak tünődni rajta, hogy a késő éjjeli órákban hol keresse a fiát? Azt mondták róla, hogy szinész, akkor hát a szinháznál találhatja meg. De ily késő éjszakán ott bizonyosan nincs senki és igy okosabb lesz valami éjjeli szállást keresni. Mivel a tavaszi éj hüvössége borzongatta egy kicsit, elhatározta, hogy bemegy valamelyik kávéházba, egy kis pálinkát inni.

A piacra ért, köröskörül minden csöndes volt és sötét. Csak a Zsarkó-féle kávéház ablakai vetettek fényt az utcára. Szentléleki belépett. Leült egy asztalhoz, szilvóriumot rendelt és körültekintett. A kávéházban két szál pincér volt, s egy kisasszony ült a kasszában. Az egyik sarokban asztalra borulva aludt egy alak. Szentlélekinek ugy tetszett, hogy az egyik pincér odament az alvóhoz, fölkeltette s az ujonnan érkezettre figyelmeztette.

Az alvó fölkelt. Különös alak volt, magas és sovány, haja ősz, arca borotvált. Szemei mélyen ültek üregükben. Arcán viharos élet vagy tán a szenvedések mély barázdát vontak. Szemeit Szentlélekire meresztette, azután ingatag léptekkel feléje indult. Mikor három lépésnyire volt tőle, kinyujtotta két karját, arcán mintha megdöbbenés mutatkozott volna s halkan, de patetikus hangon így szólt hozzá:

– Öreg Lear, mit keressz te itt? Honnan jöttél? Elűztek már gyermekid s hajléktalanul bujdosol? Előtted áll öreg szolgád Kent, vagy hű bolondod, vagy szegény Tamás, aki fázik.

Szentléleki egy darabig hallgatta, azután türelmetlen mozdulattal odaintette a pincért s így szólt hozzá:

– Ki ez a bolond?

A pincér odahajolt és suttogva felelt:

– Nem bolond ez, kérem, hanem szinész. Egy kicsit ivott, mert most van pénze. Már sok emberrel ivott itt, de mind elmentek, ő aztán meghagyta, hogy ha megint jön valaki, keltsem föl. Nem akar ő egyebet, csak uraságoddal tovább inni.

Szentlélekinek csak az ragadta meg a figyelmét, hogy szinész, tehát olyan ember, aki a fiáról fölvilágositást tud adni. Azért nem tekintett rá többé zordonan, hanem várta, hogy odatelepedjék. A szinész azalatt tiszteletteljesen közeledett Szentléleki felé. A vén Szentléleki hosszu ősz hajával, bozontos szakállával csakugyan olyan lehetett, mint a viharban elfutó és koponyáját döngető Lear király, mert az ittas szinész folyton úgy tisztelte őt s ő maga mellette, mint talán a színpadon, Kent, a bolond, vagy Tamás szerepét játszotta. Odaült melléje és engedelmet kért arra, hogy italát fizethesse. Szentléleki némán biccentett, a szinész két feketekávét hozatott és többrendbeli pálinkát. Azután kezét rátette Szentléleki karjára és szaggatott hangon így szólt:

– Jó királyom, öreg Lear, mindenem a tiéd, hű szolgád gazdag és segít nyomoruságodban. Öreg Lear, én értem szenvedésedet, mert nincs irtóztatóbb dolog az ég alatt, a föld felett, mint a hálátlan gyermek.

Szentléleki megdöbbenve nézett a részeg emberre, aki sebzett szívébe markolt. Hirtelen vállon ragadta a szinészt.

– Tudod te, hogy én ki vagyok?

– Tudom. Te Lear király vagy, akit gyermekei földönfutóvá tettek.

– Nem, ezt én nem értem, én Szentléleki Gáspár vagyok, aki azért jött ide, hogy a fiát megtalálja.

A szinész összerázkódott, mintha villámos ütés érte volna. A szemein meglátszott, hogy a mámor hirtelen elröppent belőle. A borotvált arcon rémület cikázott végig, mely aztán fájdalomnak adott helyet.

– Te Szentléleki Gáspár vagy, Szentléleki Sándornak, vagyis Romvári Ivánnak az apja?

– Az vagyok és már vagy nyolc esztendeje nem láttam a fiamat. Kérlek, szinészbarátom, beszélj róla vagy vezess hozzá.

A szinész fölkönyökölt az asztalra s merőn Szentlélekire szegezte tekintetét, miközben halkan motyogott:

– Szegény öreg Lear, de sajnállak.

Szentléleki türelmetlen mozdulatot tett.

– Hagyd ezeket a bolondságokat, szinészbarátom. Igyál egy pohár vizet és térj magadhoz.

Itt mintha egy ötlet megkapta volna, így szólt:

– Hát az unokámat ismered-e?

A színész némán intett, hogy ismeri.

– Fiu-e vagy leány?

– Leány.

Erre csönd következett. Szentléleki is az asztalra könyökölt, a beszélgetés hosszabb időre megszakadt. Mikor Szentléleki újra fölvetette tekintetét, látta, hogy a szinész szeméből két nagy könnycsepp gördült alá és szétporlik a piszkos márványasztalon. A vén embert kínos balsejtelem szállotta meg. Megragadta és megrázta a szinészt.

– Térj magadhoz és beszélj nekem.

A színész fölhajtott egy csésze forró feketekávét s mereven maga elé tekintve, halkan elkezdett morogni, mintha nem is emberekhez beszélne, hanem ködalakokhoz, melyeket a mámor rajzolt eléje.

– Nagyon jó barátom volt, ugy szerettem, mintha a tulajdon fiam lett volna. Nagy tehetség… ő is lopott az égi tűzből egy szikrát, mint Prometeusz… én is olyan voltam fiatal koromban, azt hittem, hogy egy egész ország fog tombolni alkotásaimnak, de megölt a pálinka… Ez az, ami köztünk pusztít és megöli a talentumokat. Rómeón kezdtem, játszottam Macbeth nagyravágyását, alakítottam Lear fájdalmát, tüzeltem a népet Antóniusz beszédével, borzongattam az asszonyokat Othello vak féltékenységével s mi lett belőlem? Egy szegény ördög, aki hol sugó, hol ügyelő, hol meg kórista. De Romvári Iván erősebb volt, az meg tudta volna mászni a meredek csúcsot, melynek tetején a dicsőség napja ragyogja be a szerencséseket, akik följutnak. Biztattam, támogattam, tanítottam s mi lett belőle!

Itt hangja elcsuklott, szemét lassan Szentlélekire emelte, aki visszafojtott lélegzettel figyelt rá.

– Beszélj, beszélj!

A szinész most már egészen józan volt. Elővett egy piros zsebkendőt s megtörölte a szemét.

– Ön Szentléleki Sándornak az apja?

– Az vagyok.

– Miért jött a fia után? Most egyszerre eszébe jutott? Hisz’ nyolc évig nem törődött vele.

Az öreg halkan visszafelelt:

– Most tudtam meg, hogy hol van. Nyolc év óta ma hallottam először róla hírt s egyszerre fölébredt bennem a vágy, hogy lássam. Egyszerre megborzadtam a magánytól, amelyben éltem, lelkemet melegítette a remény, hogy a fiam talán szeretni fog.

Szentléleki is csak úgy morogta ezeket a szavakat, mintha magának beszélt volna. A szinész hátrább tolta székét s egyenesen Szentléleki szeme közé tekintett.

– Öreg Szentléleki, eleget élt már, eleget szenvedett már, az élet megkeményítette, hát megtudhatja az igazságot.

– Mi az? – kérdezte rekedten és előrehajolt.

A szinész habozva hallgatott egy ideig, mintha tünődnék azon, amit mondani készül. Azután lassan, szaggatottan beszélni kezdett:

– Szegény fiu nagyon beteg volt. Ő maga se tudta, hogy állapota milyen súlyos. Egy nagy csapás adta meg neki a kegyelemdöfést: a felesége halála.

– Ki volt a felesége?

– Nem is tudja?

– Nem.

– Impérfalvi Eszter.

Itt újra szünet következett. Az öreg rágódott egy darabig ezen a meglepő dolgon. Aztán újra kezdte:

– És a fiam beteg még?

– Nem beteg.

– Meggyógyult?

– Meghalt.

Szentléleki Gáspár körültekintett. Hol van ő most? Miféle rémalak ez a vén komédiás, aki pálinkától gőzölgő szájjal ilyen rettentő dolgot beszél neki? Hisz csak az imént volt még, hogy reményektől dagadó szívvel tört keresztül az erdő sűrűjén és az éj sötétségén. És most úgy érezte, hogy ezek a remények halkan, lábujjhegyen, egyenként lopóznak ki szívéből s azt otthagyják üresen, sötéten és hidegen. Hideg borzongás futott végig rajta. Föl akarta emelni kezét, hogy megsimogassa a haját, de nem volt képes. Föl akart ugrani és nem tudott. Valami rossz álom ez, melyből föl kell ébrednie.

– Nem igaz, amit te beszélsz, – kiáltott hörögve s megragadta a szinész karját, – ugy-e nem igaz?

A szinész nem felelt, arcán mély fájdalom vonaglott végig.

– Mikor halt meg?

– Öt nap előtt.

Szentléleki megrázkódott, belekapaszkodott az asztalba és fölállt. Ránézett a szinészre s parancsoló hangon így szólt:

– Vezess a fiam sírjához.

Ott hagyták a kávéházat.

– Pista! – szólt a kasszás kisasszony, – hány kupica pálinkát ivott az a kócos szakállu vén ember?

– Egyet.

– De gyönge firma lehet. Látta, hogy tántorgott kifelé menet? Sokkal jobban, mint a szinész.

Odakint a két vén ember egymásba kapaszkodott s a temető felé baktatott.

XIII.

Csimpolya Márton, a munkácsi régi temető első sírásója, vagy mint ő magát, ha bemutatkozott, nevezte: magyar királyi fősírásó, mondom, Csimpolya Márton filozófus volt. Filozófussá tette a mestersége. Az a tapasztalat, hogy akár polgármester valaki, akár napszámos, egy napon odakerül Csimpolya Márton elé, aki őt aztán szépen a föld alá dugja. Ezen nem változtat se gazdagság, se hatalom. Csimpolya Márton, aki alárendelt szerepü, szegény szolgalélek volt, eleinte megdöbbent e fölfedezésen, mely valóságos forradalmat idézett elő benne, de aztán belenyugodott. Vállat vont és így szólt magában: Elvégre ez az én titkom, én pedig nem szólok senkinek, így hát e miatt el se csaphatnak!

És filozófiáját még mélyitette az a megfigyelése, az a sajátságos dolog, hogy ami az egész emberiségnek gyász és bánat, az neki mindennapi kenyér és öröm. Így hát Csimpolya Márton szembe találta magával az egész emberiséget. Ő egy külön kaszthoz tartozott, melynek érdekei homlokegyenest ellenkeztek az emberi faj érdekeivel. Minél többen pusztultak el az emberiségnek Munkácson lakó részéből, annál fényesebben élt Csimpolya Márton. Nem volt ő embergyűlölő, ezt nem lehet mondani, de jobban szerette embertársait halva, mint elevenen.

A mai napja ebből a szempontból nagyon szépen sikerült. Két nagy temetés volt, megfelelő borravalóval. Ha Csimpolya Márton borravalót kapott, akkor rendesen elment egy közeli korcsmába azzal az ürüggyel, hogy áldomást iszik az elhunyt emlékére. Ezt ő a temetési szertartás kiegészítő részének tartotta, amely nélkül a meghaltak talán épp oly kevéssé tudnának eligazodni a túlvilági utakon, mint a beszentelés, imádság és ének nélkül. A papon, a kántoron és a ministránsgyerekeken kívül a sírásó az, aki nélkülözhetetlen azon a ponton, ahol az ember a sötét vizen átkél az alvilágba. Szerepének ez a fontossága Csimpolya Mártont büszkévé tette s a temetések után történő ivását is valóságos szertartássá alakította át. Komolyabb és ünnepélyesebb formák közt még nem rúgott be ember, mint Csimpolya Márton. A misebort nem ihatja nagyobb áhitattal a pap, mint ő az áldomáspálinkát…

Csimpolya Mártonné asszonyság nem tudott ilyen magas álláspontra helyezkedni, mikor az ura a jövedelmező temetések után áldomásozni indult. Az ő szemében ez közönséges részegeskedés volt. S mikor aztán Csimpolya Márton hazatért a temető kapujában levő szerény hajlékába, az asszonyság megfelelő fogadtatásban részesítette, mely nem pusztán veszekedésből állott, mert ez fölhívja a szomszédok figyelmét, anélkül, hogy Csimpolya uram erkölcsein javítana. Ellenben ha a nyelvelést ütlegekkel füszerezi, ez mélyebb és felejthetetlenebb hatást tesz Csimpolya Márton gazdára.

Három izben történt, hogy Csimpolyáné, mindig egy-egy nagyobb temetés után, elpáholta az urát. Csimpolya, mint filozófus, ezt is szó nélkül tűrte. Legföljebb sajnálkozott az asszony együgyüségén, mely nem engedi neki meglátnia, hogy Csimpolya tulajdonképpen az emberiséggel való meghasonlásának megdöbbentő érzését temeti az italba. Ebből az érzéketlenségből Csimpolyáné csak egy következtetést vont le, azt, hogy a részeg emberre még a verés se hat. Ezért elhatározta, hogy másképp osztja be a dolgot. A részeg Csimpolyát nem bántja s csak másnap döngeti el, mikor kialudta magát s mámora elröppent.

A mai napon is, a két nagy temetés után részegen hazatért urát nyugodtan engedte lefeküdni. Csak Csimpolyára meresztett vasvillatekintete mutatta, hogy hátra van még a feketeleves. Csimpolya tehát lefeküdt és mélységesen aludt, körülbelül éjfél után egy óráig. Ekkor arra ébred, hogy megzörgetik házának az országútra nyiló ablakát.

– Ki az és mit akar? – kérdé hangosan.

– Két úr akar a temetőbe menni, – felelt egy hang.

– Nem lehet, késő van.

– Csak keljen föl, nagyon fontos dolog, nem bánja meg.

Csimpolya Mártonnak hirtelen eszébe jutott, hogy ő a tegnap esti ivásért és a borravalóknak utolsó krajcárig történt elköltéseért még nem kapta meg a büntetését. És eszébe jutott az is, hogy ime, talán itt az alkalom, ujabb borravaló megérdemlésére, amivel aztán elháríthatná a feje fölött függő veszedelmet. Sebtiben kiugrott az ágyból, felöltözött és kilépett. Odakint Szentléleki és a szinész várták. A temető kapuján keresztül kihallgatta őket. Megtudta, hogy csak egy égő lámpásra van szükségük és arra, hogy kísérje el őket Szentléleki Sándor sírjához. A színész öt koronát csillogtatott előtte, ez döntött, kaput nyitott s pár perc mulva Csimpolya vezetése alatt megindultak a keresett sírhoz.

Csimpolya Márton a fejfához tartotta a lámpást és Szentléleki Gáspár mereven odaszegezett szemei leolvasták róla egyetlen fiának a nevét. A vén ember pilláin nem rezgett könny, arcán nem látszott semmiféle fölindulás, a két keze se kulcsolódott imára, lába nem csuklott meg térdelésre, de szívét valami különös fájdalom húzta össze, amilyet soha nem tapasztalt életében. Most jött csak rá, egy hosszu élet végén, hogy szerette ezt a fiut. Amíg a fiu megvolt, körülötte szaladgált, az apai érzés ismeretlen volt előtte. Most nyilatkozott meg először benne, mikor csak bánat alakjában jelentkezhetett. Eszébe jutott a mai nap, melyen futásnak indult, hogy ujonnan ébredt reményeit utólérje. Lehunyta a szemét és úgy tetszett neki, mintha megint ott rohanna a zúgó erdőben, de most nem talál kifelé vezető útat, hanem egyre jobban belebonyolódik a fekete rengetegbe. Nehéz sóhajjal kinyitotta szemét s ott látta maga előtt friss reményeinek, új életének, boldogságának: fiának a sírját. A szinész hátravonult, hogy ne zavarja fájdalmában és imádságában az apát. De mikor látta, hogy az szobormereven áll, ajkai imát nem suttognak, kezei keresztvetést nem jeleznek, előre lépett, hogy elhúzza onnan az öreget. Rettentő benyomást tett rá ez az alak. Félt tőle: a némaságától, a mozdulatlanságától, a látszólagos érzéketlenségétől. El akarta onnan vonszolni, hogy majd elviszi magával. De nem mert hozzányulni. Habozva tekintett reá. Mit csináljon? A vén szinésznek imponált ez a keményfából faragott vén ember. Ami őt illeti, nem tudta legyőzni meghatottságát. Félrefordult és dörgölni kezdte szemét, érezte, hogy nedvesül. S ő e pillanatban nem elvesztett ifju barátját siratta, hanem ezen a torzonborz ősz emberen esett meg a szíve, aki pedig csak annyit árult el szomoruságából, hogy levette süvegét s ősz fejét odatartotta az éjjeli harmatnak.

A szinész végre kitalálta, hogy mit csináljon. Egy szót súgott a sírásó fülébe, ez letérdelt, levette a kalapját, keresztet vetett magára és fenhangon a Miatyánkot kezdte imádkozni.

Szentléleki összerezzent. Úgy nézett a sírásóra, mintha csak most venné észre, hogy az is itt van. Melle sebesen zihálni kezdett, alakja lassan összeesett, Szentléleki Gáspár lehanyatlott a földre s forró fejével fia sírját érintette.

Remegő kezei imára kulcsolódtak. Ajka mozgott, a sírásó után morogta az imádságot. Talán ez volt a legelső imádsága életében. A legelső alkalom, hogy lelkét a föld körén túl emelte, a misztikus helyek felé, hol misztikus lények emberi sorsot intéznek. A darabosan előadott imádság léket ütött ezen a kemény szíven is s egyszer csak megindult belőle a könny patakja, mint ahogy Mózes varázsvesszője forrást tudott fakasztani a kemény sziklából. Szentléleki érezte a forró cseppeket végiggördülni arcán. A cseppek lehulltak, talán áttörtek a földön s megtalálták ott lent azt, akiért hullottak. A szinész is megnyugodva nézett már Szentlélekire: imádkozik, sír, térdel, most már meg fog könnyebbülni. És mikor Csimpolya Márton keresztet vetett magára és fölkelt, a szinész is odalépett Szentlélekihez, előbb csöndes fogadást tévén magában, hogy el nem hagyja bánatában ezt a vén embert s megfogván karját, szelid erőszakkal elvonta a sírtól s meghívta magához vendégül.

Csimpolya Márton pedig hazament, fölkeltette az asszonyt, eléje tartotta az öt koronát s így szólt:

– Hallod-e, az este sokat ittam, elfelejtettem megmondani, hogy nem a magam költségére ittam. Az én pénzem megmaradt, nesze, itt van, a tied.

Az asszony elégedett vigyorgással vánkosa alá tette a pénzt. Márton pedig boldogan feküdt vissza ágyába: most már a reggeli verés veszedelméről szó sincs.

A szinész a város ellenkező részében lakott s már majdnem pitymallott, mikorra hazaértek. Útközben nem sokat beszélgettek, csak a szinész tartotta szükségesnek megmondani a nevét, hogy formálisan is bemutatkozzék Szentlélekinek. Szikrainak hívták s mint mondá, passzióból lett szinész. Különben pedig egy percre sem eresztette el Szentléleki karját s így baktattak végig a néptelen városon. Csak egyszer állt meg a szinész, a még mindig nyitott kávéház előtt s két nagy üveg pálinkát vett. Megmagyarázta Szentlélekinek, hogy ő ezt a pénzt, amiből most költekezik, Szentléleki Sándortól kapta, s azért kötelessége neki az apjáról is gondoskodni. Szentléleki csak néha felelt egy-egy érthetetlen szót, s azért a társalgás minduntalan megakadt. Végre hazaértek, ahol egy falusiasan megvetett ágy, tele dunyhákkal várta Szikrait. A szoba különben szegényes és hideg volt. Egy Shakespeare-, egy Petőfi- és egy Krisztus-kép lógott a falon.

Szikrai lámpást gyujtott, Szentléleki fáradtan leroskadt egy székre és a világosságba meredt. A szinész az asztalra tette a két üveg pálinkát, azután elővett egy kis kulcsot, kinyitott vele egy a falban rejlő kis üreget, ahonnan ivókészletet vett elő: két kis ezüstpoharat, egy chartreuseös üveget és egy kis csikóbőrös kulacsot. Mindezt az asztalra állította, ugy, hogy a lámpavilág sugarai megtörtek és csillogtak rajta. Szikrai a poharakat kitörülgette valami ócska szalvétával, tele töltötte a kulacs tartalmával s azután igy szólt:

– Ezeket a históriákat már régesrégen kaptam egyik jutalom játékom alkalmával. Ragaszkodom hozzájuk, mert megbecsülöm az italt, mely annyiszor megvigasztalt. Igyék, kérem! Meglehetős hideg volt az éjszaka és alighanem mind a ketten átfáztunk. Amit most töltöttem ki, ez diópálinka, kitünő, a polgármester küldte.

Szentléleki gépiesen nyult a pohár után s egy hajtásra kiitta. Szintúgy Szikrai is. A szinész aztán kimosta a két poharat, gondosan kitörölte és a chartreuseös üvegből töltött beléjük.

– A diópálinka gyenge most nekünk. Ez a kisüstön főtt szilva jobb lesz. Ez végigmarja az ember belsejét, nem kimél se gégét, se gyomrot. Igyék csak!

Megint mind a ketten fenékig ürítették poharukat, melyet Szikrai azonnal ismét teletöltött.

– Ez aztán az ital! – suttogott a szinész, – minden pohár belőle egy uj sír, melybe egy régi bánatunkat temetjük. Igyék!

Harmadszor is kiürítették a poharakat. A szinész gyorsan mámorosodni kezdett. A régebbi ittasság is benne lappangott még s ujabb táplálékot kapván, hamar föltámadt és birtokába vette a vén csavargót. Szentléleki egy szót sem szólt, gondolatai Isten tudja, hol kóboroltak, mint egy kis gyermek, vagy mint egy ártatlan bolond, átengedte magát a vezetésnek. Szót fogadott akkor, mikor Szikrai karonragadta és hazavontatta és szót fogadott most, mikor itatta. A szinész egyre beszédesebb lett. A pálinka megoldotta nyelvét, fölgyujtotta fantáziáját, fölszabadította gondolatait. Az az érzés dolgozott benne, hogy neki szent kötelessége ezt a szánalmas öreg embert megvígasztalni és pedig azzal megvígasztalni, amivel magát szokta gyógyítani: a pálinkával. Szentléleki hallgatagsága ismét félelemmel kezdte eltölteni. Ő meg minél többet ivott, annál fecsegőbb lett. Az is hajtotta őt a folytonos beszédre, hogy a vele szemben ülő vén embernek a némaságát (ami mögött, óh, jól tudta, oly iszonyu dolgok rejlettek!) ne kelljen észrevennie. A pálinka démona Szikrait lassan-lassan teljesen hatalmába kerítette. Mint egy új, jobb, boldogabb világ apostola, aki prozelitákat akar szerezni, prédikált Szentlélekinek a pálinkáról. A szeme fölragyogott, hangja csengő lett, mikor a szegény embernek egyetlen kincséről, a pálinkáról beszélt, mely mámort hoz és feledést ád, mikor a valóság nagyon kínoz bennünket. Majd meg, mint szinész, publikumot látott Szentlélekiben s elmondta pályafutásának fényes részleteit. Szavalt, ágált, mindaddig, míg észre nem vette, hogy Szentléleki pilláit lassan lezárta a mámor. Akkor a szinész is elhallgatott. Lehúzta cipőjét, hogy ne zavarja az alvót. Vagy egy félóráig hagyta aludni s örömmel legeltette rajta szemeit, büszkén érezvén, hogy a szegény most neki köszönheti azt, hogy alszik és felejt. Mikor aztán Szentléleki már nagyon lógatni kezdte a fejét a kényelmetlen széken, az öreg lassan hozzálátott, hogy levetkőztesse és lefektesse. Nem ment. Csendesen visszaült a székére s még egy darabig aludni hagyta, mialatt gondolkozott, hogy mit csináljon vele? Végre elszánta magát, fölkeltette az öreget, az ágyhoz vezette, lehúzta a csizmáját s mint kis gyermeket az édesanya, oly gondosan és gyöngéden lefektette és betakarta. Ő még kevert magának egy vegyeset, diópálinkából és szilvóriumból, motyogott, mintha a szesz ördögével disputálna, mezitláb tipegett ide-oda, mintha fekvőhelyet keresne a szobában, végre végigterült egy rövid, kemény, rongyos divánon s boldogan elaludt…

Boldogan, mert a nyomorult talált magánál nyomorultabbat, aki rászorult…

XIV.

Egyszerre csak Szikrai érezte, hogy megrázzák a vállát. Kinyitotta a szemét. Szentléleki állott előtte, teljesen felöltözve.

– A lányunokámról nem beszéltél, – szólt, – mi történt vele? Hova lett? Tudsz róla valamit?

A szinész leszállt kemény ágyáról, kidörzsölte szeméből az álmot és felelt:

– Az apja rám bízta, hogy vigyem haza…

– Haza? Hová haza?

– A nagyapjához.

Szentléleki arca eltorzult. Megragadta Szikrait, mintha az el akarna szökni.

– Hová vitted azt a gyereket? Az a gyerek engem illet. Az anyját elvették tőlem, de a gyerek enyém lesz, ha száz ördög áll is az utamba. Ezt már nem engedem kiragadni a kezemből.

Az utolsó szavakat már majdnem üvöltve mondta. A szinész megdöbbenve tekintett rá, kiszabaditotta magát a vasmarkokból és csillapitólag így szólt:

– Jó, jó, hisz még minden jóra fordulhat. Elmegyünk Lucskra és elhozzuk a kis leányt Impérfalvitól.

Szentléleki durva öklével olyat ütött az asztalra, hogy az üvegek táncoltak s rekedten szólt:

– A gazember! Ettől is meg akar fosztani! Egyszer már betört az életembe, de másodszor kiverem onnan. Nem húzom meg magamat, követelem, ami az enyém. Gyere öreg, rögtön indulunk!

Egy félóra mulva már kocsin ültek. Szentléleki gyalog akart nekivágni a hegyeknek, de Szikrai okosabb volt: kerített egy olcsó fuvarost, teletömött egy tarisznyát elemózsiával, zsebre vágott egy üveg pálinkát, és így indultak útnak. Szentléleki teljesen megváltozott. A fiát eltemette, elfelejtette és minden gondolata unokája körül forgott. Szilaj esküvésekkel fogadta, hogy visszaszerzi. Majd Impérfalvi iránt érzett gyűlölete lobogott újra magasan s rettentő káromkodásokkal rázta öklét a hegyek felé, ahol a gonosztevő rejtőzött. Szikrai csitítani próbálta, hogy hát ez a kis leány édesanyjának az akarata volt és Impérfalvi nem tehet róla, de Szentléleki oly sötéten nézett rá, tekintetében oly szilajság lobbant föl, hogy a szinész jónak látta elhallgatni. Egy időre Szentléleki is csendben volt, mintha gondolatait rendezné, azután töredezett mondatokban szerelmének történetét kezdte mesélni. Olyanformán mondta el, mint mikor valaki egy régen hallott, félig elfeledett nótát próbál elénekelni. A szinész megdöbbenve nézett a vén emberre, aki egész testében remegett az elbeszélés alatt, mint ahogy remeg a tűzhányó-hegy, mikor a benne forrongó lávatenger kavarog és kitörni készül. És a vén szinész nem tudta, hogy e pillanatban micsoda grandiózus jelenetet néz végig; ő volt az első ember, aki Szentléleki Gáspárt panaszkodni hallotta. A vén ember hangja néha szinte nyöszörgött, néha rikácsolt, néha suttogott a szerint, amint szeretet nélkül eltöltött életéről, első szerelmének bukásáról, vagy Impérfalvi szerepéről beszélt. S a szinész keserű lenézéssel gondolt vissza a maga pályájának nagy alkotásaira, Lear gyötrelmeire, Macbeth nagyravágyására, Brutus fanatizmusára: micsoda silány, hazug komédia volt mindez ennek az izzó lelkü aggastyánnak szenvedélye mellett! Szinte összehúzta magát, amikor kibontakozott előtte ennek a hegyek közt élő magános embernek az élete, egész tragikai fenségében.

Végre elhallgatott Szentléleki. A hangja elfulladt és megtagadta a szolgálatot. A saját indulata leteperte őt, mellére ült s a vén ember nyitott szájjal lihegett, mintha teljesen ki volna merülve… Beértek az erdőbe, hüvösebb levegő csapta meg őket, Szikrai fölgyűrte a gallérját s egy pokrócot teritett Szentléleki térdeire. A vén ember feléje fordult, arca kifejezése megenyhült s majdnem szeliden tekintett Szikraira. Megveregette a hátát és így szólt:

– Te jó ember vagy, öreg szinészbarátom. Mi közöd hozzám, hogy így velem tartasz? Az elesett emberen röhög a világ, te meg odajösz és fölsegítesz…

A szinész nem szólt rá semmit, a beszélgetés megszakadt, volt miről gondolkozni mindegyiknek.

Szentpálra érkezvén, a kocsit visszaküldték. Szentléleki bevezette házába a szinészt, aki rögtön kipakolta az elemózsiát s ebédhez ültek. Ezalatt Szentléleki Erzsók asszonyt elszalasztotta Tar Mátyásért. Úgy látszott, hogy valami elhatározást érlel magában. Keveset evett, keveset ivott, gyakran fölugrott és sebesen föl-alá járkált a szobában. Egyszerre csak megállt Szikrai előtt és így szólt:

– Ha én itthagynám ezt a házat, te egészen jól meghúzhatnád magadat benne.

A szinész meglepetve tekintett rá.

– De hát erről szó sincs! – mondá a szinész.

– Rákerülhet a sor, – felelt Szentléleki és újra tovább futkosott.

Nemsokára rendes illemtudással beköszöntött Tar Mátyás. Megállt az ajtónál s úgy tekintett Szentlélekire, mintha parancsot várna tőle. A szinész megkinálta egy pohár pálinkával, amit Mátyás gazda kellő formalitások közt megivott. Szentléleki megállott az öreg parasztember előtt, egy darabig még gondolkozott, s végre így szólt:

– Mátyás, én tüstént útrakelek, hogy hazahozzam az unokámat.

Tar Mátyás intett, hogy hallja.

– Nem messze megyek, csak Lucskra, Impérfalvihoz. Tőle hozom el. Megeshetik, mert az okos ember mindenre elkészül, hogy egy darabig nem térek vissza…

Mátyás gazda hirtelen fölvetette a fejét és erős kiváncsisággal nézett Szentléleki arcába. Szentléleki folytatta:

– Akkor itt marad helyettem kigyelmeteknek ez a barátom, megbízhatnak benne, nem lesz baj vele…

Itt Tar Mátyás szükségesnek látta megszólalni, de csak ennyit mondott:

– Értem. Úgy lesz, – egyúttal tekintetét Szikrai felé fordította és érdeklődve mustrálta végig. Szentléleki tovább beszélt:

– A féreg is visszafordul és támadni próbál, ha rágázolnak. Akármilyen nyomorult férge voltam az Úristennek, végre elérkezett az én napom is és nem engedem tovább tapostatni magam…

S miközben ezt mondotta, újra verni kezdte öklével az asztalt. Tekintete elhomályosult, szeme fehérét vér futotta el. Hangja rekedtté vált, mikor folytatta:

– Úgy vegye kend, mintha a halálos ágyamon feküdném és az utolsó kivánságomat hallaná.

Tar Mátyás egy lépést tett előre, jobb kezét egyvonalba emelte a szívével s az eddiginél energikusabb hangon így szólt:

– Úgy lesz, ahogy a tekintetes úr kívánja. Ahogy a szívem gondolja, úgy mondja a szám. Nem lesz hiba semmiben.

Elhallgatott. Szentléleki elfordult és kinézett az ablakon. Tar Mátyás várt egy darabig, látta, hogy nem következik semmi, köszönt és eltávozott. Akkor Szentléleki nyakába kerített egy vadásztarisznyát, levette puskáját a falról, gondosan megvizsgálta, intett Szikrainak s elindultak. Csak egy izben állottak meg, amikor Szikrai bement egy rossz falusi boltba s pár krajcárért cukrot vett. A vén szinész tudta, mit csinál: a tragikus helyzetekben sem feledkezett meg az élet mindennapi prózájáról. Azután egy erdei úton, mely Lucsk felé vezetett, nekivágtak a hegyeknek.

Az utolsó huszonnégy óra alatt történtek kaoszként kavarogtak a szinész fejében. Eléje toppanik egy kölyke-vesztett havasi medve, kitárja előtte vonagló szívét s ezzel magához láncolja, magával hurcolja őt… De hová? Néha lopva egy pillantást vetett társára… e pillantásban félelem és csodálat volt egyszerre… A szinész szimatja megérezte a közelgő tragédiát.

Jól bent voltak már a hegyek közt, mikor egyszerre csak a rengeteg elkezdett zúgni. Egy hirtelen jött szélroham vágtatott végig rajta. Utána pár pillanatig tartó csend következett. Azután a szélnek ujabb rohama. Ez már fagyos volt és hópelyheket hozott. A szinész összeborzadt és aggódva nézett társára, aki nem vett észre semmit az időváltozásból, hanem mélyen lehorgasztott fejjel haladt tovább a gyalogúton. Most egy tisztásra értek és látható volt, hogy az eget piszkos-szürke hófelhők borítják. A szinész figyelmeztette Szentlélekit, aki megállt, körülnézett, a szeme villant egyet és így szólt:

– Jó helyre kerültünk. A gyilkos-szakadéknál vagyunk. Betérhetünk az öreg Vitányihoz.

Félrecsapott az útról s egy fertály óra mulva egy a hegyoldalhoz ragasztott szalmafödeles házikóhoz érkeztek. Ekkor már sűrűn hullott a hó és erősen sötétedni kezdett. A szélrohamok egyre gyakrabban jöttek és erősebbek lettek. A háztól le lehetett látni a szakadékba, melyen, nagy darab sziklákon megtörve, patak zúgott végig. Szentléleki levette süvegét, hosszu ősz haja csak ugy lobogott a szélvészben. És a szinész maga előtt látta Lear királyt a viharban, amint megy hűséges Cordéliáját megkeresni.

A házikó egy szobából, egy rongyos istállóból és egy kamarából állott, mely tele volt favágó szerszámokkal. A szobában, az alacsony, lapos kemence tetején, barátságos tűz égett. A tűz mellett egy öreg ember pipázgatott, aki fölkelt, levette süvegét és zsebretette pipáját, mikor az urakat meglátta.

– Megszorította az urakat a vihar? Tessék a tűz mellé telepedni.

– A leánya nincs itthon? – kérdezte Szentléleki.

– Csak a tehénért szaladt ki.

Ezzel az öreg otthagyta őket s a ház elé ment a leánya után nézni. A két ember a tűz mellé ült egy padra s pipára gyujtott. Szentléleki egy darabig a tűzbe bámult, azután lassu hangon megszólalt:

– A vihar megállított utunkban. És éppen a Vitányi házánál állított meg. Tudod-e, ki ez az ember?

– Nem.

– Ez a Vitányi agyonütötte a vejét, hogy megszabadítsa tőle a leányát.

A szinész összerázkódott. Mint távoli mennydörgés hallatszott be kívülről az őserdő zúgása, a kéményben pedig a megszorult szél sikoltozott és lobogtatta a tüzet. A szinész azt hitte, hogy a gyilkos dühének tombolását és az áldozat jajgatását hallja.

– Hogy is volt csak? – suttogott maga elé Szentléleki. – Ez a vő egy kegyetlen gazember volt, aki sokszor félholtra verte a szegény asszonyt. Az asszony egyszer hazaszökött az apjához. Az ura utána jött ide, vissza akarta vinni magához. Így történt a dolog. Én azt mondom neked, szinész, hogy az öreg Vitányinak igaza volt. Vannak isteni törvények és vannak emberi törvények. Az isteni törvények szerint Vitányinak volt igaza. Ő nem tett egyebet, mint megjavította a rossz emberi törvényt.

A szinész nem felelt rá semmit. Szentléleki folytatta:

– Fegyházba került, de csak rövid időre. Enyhe büntetést kapott, mert az emberek is érezték, hogy az ő részén van az igazság.

Elhallgatott. Vitányi is megjelent egy harminc és negyven év közötti menyecskével, aki kezet csókolt Szentlélekinek s aztán rögtön hozzálátott, hogy valami jó meleg levest főzzön az uraknak. Szikrai is átadta az asszonynak a tarisznyát és az elmaradhatatlan pálinkát, mondván, hogy azt is rakja a vacsora-asztalra. Szentléleki kinézett a viharba, s a vizsgálat eredményeként kijelentette, hogy itt kell tölteniök az éjszakát.

Vacsora után az asszony két zsupp szalmát hozott be, az egyik sarokban elhelyezte, s kérte Szikrait, hogy elégedjék meg ezzel az ággyal. Szikrai megköszönte s mindjárt le is feküdt, mert nagyon el volt fáradva. Éjfélre járhatott az idő, mikor hirtelen fölébredt. Odakint a vihar még egyre zúgott és tombolt. Olyanféle zaj volt ez, mintha rémült embertömegek rohannának keresztül hatalmas fahidakon. Ajtón, ablakon folytonos zörgés volt, mintha láthatatlan alakok bebocsátást sürgetnének. A tűz mellett ült Szentléleki és Vitányi. Az öreg paraszt odahajolt Szentlélekihez és így szólt:

– Hallja ezt, nagy jó uram? A megölt ember keresi rajtam az életet. Ilyenkor nem fekszem le és nem alszom. Mert arról az emberről álmodom. A szája le van csukva és mégis beszél, mert tele van véres sebekkel és minden sebe egy száj, mely kiabál rám…

Az öreg paraszt kérges két tenyerébe temette arcát. Szentléleki arcán rémület mutatkozott és verejtékes homlokát törülgette.

– Ettől engem nem szabadít meg se templom, se pálinka. Se imádság, se káromkodás. De nem bánom, ez légyen az én büntetésem. Viselem.

Elhallgatott és néhány fadarabot vetett a tűzre. Szentléleki fölkelt, az ágyhoz tántorgott és beledobta magát.

Hajnalhasadtakor elült a vihar. Szentléleki fölült ágyában és körültekintett. A kemence kuckójában a földön (csak egy ködmön volt a feje alá gyűrve) feküdt az öreg Vitányi és mélyen, nyugodtan aludt. Hadd aludjék, gondolta Szentléleki, és ő maga is visszadőlt az ágyba.

A tél kiadta utolsó mérgét s gyönyörü tavaszi napra virradt az erdő. A laza kései hó is rögtön olvadásnak indult, csak itt-ott tarkázták fehér foltjai a földet. Mikor Vitányi megmozdult és kinyitotta szemét, Szentléleki rögtön kiugrott az ágyból s rámordult a szinészre. Hamarosan fölkészültek. Búcsút vettek az erdei embertől, kinek nem volt más látogatója, csak a saját lelkiismeretének rémalakjai, s folytatták zordon útjokat.

Napfényes, meleg időben köszöntöttek be Lucskon, Impérfalvi házához. A gazda nem volt otthon. Esztike ujjongva futott Szikrai karja közé s a vén szinész meghatottan csókolgatta szőke fürtös fejecskéjét.

– Látod Esztikém ezt a bácsit? Ez a te nagyapád, akit neked szeretned kell. Ugy-e eljösz velünk, kis leányom?

S ezzel elővette a cukrot és átadta Esztikének. A kis leány vígan tapsolt és ugrált Szikrai körül. Azután nagyapjához futott s megragadta a kezét. Szentléleki valami édes zsibbadtságot érzett a szíve tájékán.

– Nagy jó uram, – szólt a szinész, – ölbe veszem a kicsikét és induljunk.

Szentléleki szomorúan intett nemet.

– Nem barátom. Nem lophatom el azt, ami az enyém. Ezzel elismerném, hogy nincs jussom a gyerekhez. Ha jön Impérfalvi, csak küldd be a szobába.

És ezzel bement a házba. Alig tünt el ott, nagy robajjal kicsapódott az utcára nyiló kis ajtó és belépett rajta Impérfalvi. Majdnem futva jött, melle zihálása mutatta, s durván rászólt Szikraira:

– Mit kerestek itt?

A szinész szemében föllobbant az indulat, de hangja nyugodt volt, mikor felelt:

– Majd megmondja az, aki odabent várja.

És Impérfalvi bement Szentléleki után a házba, de lépései most már lassúbbak voltak.

XV.

Impérfalvi kábultan kérdezte magától: hogy történhetett ez?

Egyszer csak az egeknek örökké szürke és borús, bús kárpitja kétfelé szakadt s egy fényes és meleg sugár esett alá Impérfalvinak lucski házára: megjelent Szikrai, a vén szinész, kezénél fogva bevezetett egy négy-öt évesnek látszó kis leányt, akit mint Szentléleki Esztert mutatott be, Impérfalvi Eszter leányát.

Nagy nap volt ez az Impérfalvi-házban, amely Lucskon korántsem volt oly nyomorúságos, mint Ér-Tarpán. A hálás falu böcsületesen eltartotta ezt a kiárendált urat, aki búcsújáró hellyé tette Lucskot. Impérfalvi Miklós azért vedlett úr volt most is, mint régente, de a nyomor nem rítt úgy le róla, mint Ér-Tarpán. Járván emberek közé, külsejét se hanyagolta már úgy el. Minthogy jutott jóravaló belső cselédre és napszámosra, a kertje is szemrevalóbb volt. Akadt benne gyümölcs, meg virág is, nemcsak kukorica, tök és napraforgó. Nyugodtan és megelégedetten élte volna itt le hátralevő napjait, ha ott nem lett volna életében az az óriási rejtély, leányának titokteljes eltünése. Ezt nem tudta megérteni, megmagyarázni, kideríteni. Nem tudta elfelejteni a leányát, pedig különben közömbös és szeretettelen lélek lakott benne.

Az örömnek és a fájdalomnak egy csodálatos keveréke támadt benne, mikor beállított hozzá a markáns arcu idegen s hozta az unokáját, Eszter leányát. Ekkor tudta meg, hogy hova lett a leánya és hogy már meg is halt. S mikor a kis Eszti a gyermekek boldog elfogulatlanságával, megérkezése után pár perccel elkezdett ide-oda szaladgálni, a vén Impérfalvi reszketeg tenyerét végighúzta homlokán, mert ezt a látványt szinte káprázatnak vélte: valami húsz év előtt szakasztott így futkosott a leánya, ugyanezzel az arany hajjal, ugyanezekkel a kék szemekkel. Lassan legyőzte zavarát, meglepetését, izgalmát, felölelte és csókjaival halmozta el kis unokáját. Azután bement a szobájába, letérdelt az ágya fölött függő feszület előtt s imádkozni akart. De csak sírni tudott. S ezek a könnyek bizonyára épp úgy megtalálták az utat Istenhez, mint ahogy az imádsága megtalálta volna.

Mikor Impérfalvi fölkelt a feszület elől, ki volt békülve a világgal, az Istennel és az emberekkel egyaránt. Valami nagy megnyugvás töltötte el egész belsejét, úgy fogta föl a dolgot, hogy a menybéli hatalmak végre is belátták, hogy mivel tartoznak neki és megfizették az adósságukat.

Szikrai a nagyapa örömét hallgatagon és komoran nézte végig. A hálás Impérfalvi marasztotta, hogy töltsön nála egy pár napot. De a szinész visszautasította, mondván, hogy a városban nagyobb szükség van rá. Ekkor jutott eszébe Impérfalvinak valami, ami iránt eddig nem érdeklődött.

– Csudálom, – mondá Impérfalvi Szikrainak, mikor este a vacsoránál ültek, – hogy a Szentléleki-fiu ideküldte Esztikét.

A szinész komor vonásaira még sötétebb felhő ereszkedett.

– Egyáltalán nem küldte volna ide, de nagy beteg s kórházba készül. Tán már be is ment. Az pedig, hogy a gyerek idejőjjön és ne a másik nagyapjához, az anya kívánsága volt. Úgy látszik, az döntött, hogy uraságod jobb módban van, mint Szentléleki. Legalább ők úgy voltak értesülve.

Itt a szinész körüljártatta tekintetét s olyan képet vágott, mintha azt akarta volna mondani, hogy ez az értesülés alighanem rossz volt, mert itt elég nyomorúságosan fest minden. Impérfalvi nem vette észre ezt a lenéző tekintetet, ő most az egész világot jónak, kedvesnek, ragyogónak látta. Azt akarta, hogy örömében a szinész is részesüljön s ezért elkezdte itatni. A szinész megivott mindent, amit eléje tettek, de megdermedt lelke nem engedett. Kettős szomoruság fagyasztotta: a tüdővészes fiu réme s az, hogy az édes Esztikét itt kell hagynia ennek az utálatos, vén, idegen embernek a körmei közt. A bor hatalmas démona, mely az élet annyi keserűségén könnyen átsegítette, most gyönge fickónak tetszett. A mámor nem tudta megölni a bánatot. Szokása ellenére, egyre hallgatagabb és melankólikusabb lett. Impérfalvi hiába remélte, hogy majd a leányáról mesél, attól az időtől fogva, hogy eltünt a szülői háztól. Végre is Impérfalvi megunta a dolgot, megmutatta a szinésznek, hogy hol fog hálni, ő maga pedig fölhúzta csizmáját s Esztike ágyához lopódzott. Sokáig gyönyörködött a halkan pihegő kis angyal álmában. Azután lefeküdt s boldogan álmodozva töltötte az éjszakát.

Másnap reggel Szikrai elbúcsúzott a kis leánytól. Korán el akart menni, de nem volt rá képes. Minduntalan térdére ültette Esztikét s szívére kötötte, hogy ne felejtse el Szikrai bácsit és jegyezze meg magának jól, hogy Szikrai bácsinál jobb barátja sohse volt és sohse lesz. Végre már szégyenleni kezdte elérzékenyülését és egy berámázott, fakó arcképet kotort elő zsebéből.

– Ezt neked adom, Esztikém, hogy el ne felejtsd az arcomat. Önt pedig arra kérem, Impérfalvi úr, hogy ha némi hálát érez irántam, amiért hazahoztam az unokáját, ezt az arcképet akassza majd a kis leány ágya fölé.

– Meglesz.

A szinész aztán még egyszer megcsókolta Esztikét, aki szintén elszontyolodott kissé, azután kezet szoritott Impérfalvival s gyors léptekkel elhagyta a házat.

Impérfalvi azzal kezdte új életét, hogy legszebb ruhájába öltözködött s kis unokáját megsétáltatta a faluban. Először is elvitte a paphoz, hogy eldicsekedjék vele, azután betért Rojkó asztaloshoz, ahol egy kis ágyat és egy pár gyerekszéket rendelt neki. Majd benézett a tanítóhoz, akinek a leánya Budapesten kitanult varróné volt s csinos ruhákat rendelt Esztikének. Még az is eszébe jutott, hogy egy kis leánycselédet fogadjon, aki ne csak szobalánya, hanem játszótársa is legyen az unokájának. Első pillanattól kezdve az a félelem élt benne, hogy majd ez a gyerek is itt fogja őt hagyni, ha nem veszi körül a kellő szeretettel. Unokájának fölbukkanása oly váratlan, meglepő, majdnem csudás volt, hogy az öreg embert egészen kiforgatta magából. Egyszerre tisztán állott előtte, hogy egykor a leányával szemben nem viselte magát apailag, és szent fogadást tett magában, hogy az unokájánál fogja pótolni régi mulasztását. Az Isten különös kegyelme nyilatkozott meg abban, hogy késő öregségének földerítésére egy angyalt küldött a házhoz. S ez az isteni kegyelem elárasztotta, végigsöpörte, kitisztította ezt a durva lelket s nemes érzelmek magjait hintette el benne.

Új élet kezdődött az ócska házban. Magába mélyedt: ez hát az az állapot, melyet az emberek boldogságnak neveznek?

Egybefolytak nála a nappal és az éjszaka: édes, bódító mámorban élte át mind a kettőt. Szerette ő a feleségét, szerette a leányát is, de az olyan passziv érzés volt; mostani indulata átjárta, átitatta lelkének minden porcikáját.

Meddig tartott ez? Tíz napig, három hétig, száz évig? Nem tudta volna megmondani. A hatalmas, intenziv érzés a végtelenség benyomását tette rá. Így volt mindig és így lesz örökké.

A községházánál volt, mikor jelentették neki, hogy vendégek érkeztek hozzá. Impérfalvi megrettent. Maga se tudta, miért? Remegés és nagy gyöngeség fogta el. Úgy érezte, hogy rögtön elájul. Azután futva elindult hazafelé. Miért? Sejtelme se volt róla. Hátranézett: nem kergette senki. De tán ő kerget valakit, akit utól kell érnie?… Futott tovább. Belökte a kis kaput… a szinész!… ez intett feléje, ő tovább rohant. Fölszakította az ajtót, előtte állott Szentléleki Gáspár.

Mintha falnak futott volna, úgy visszapattant s az ajtó felé hátrált. Egy parancsoló hang durván rászólt:

– Megállj, Impérfalvi! Futsz előlem? Ebből látom, hogy rám ismertél.

Impérfalvi megállt, mintha leszögezték volna. A két farkas egymás szeme közé nézett.

– Nem jöttem ide ellenséges indulattal, – folytatta Szentléleki, – de le akarok számolni veled.

Impérfalvi türelmetlen mozdulatot tett.

– Eressz, – szólt az izgatottságtól reszkető hangon, – csak azért fogsz itt, hogy az a szinész azalatt elszökjék az unokámmal.

És ezzel ismét egy lépést tett az ajtó felé. Ekkor Szentléleki odament az ajtóhoz és nekivetette a hátát.

– Nem mégy ki addig, míg el nem intézzük a dolgot. Eltaláltad, hogy az unokámért jöttem. Azt a gyereket nekem teremtette az Isten. Egyszer már utamba álltál és ezzel megölted az életemet. Akkor a boldogság te melletted ment el és te megragadtad. Jó. De most rajtam a sor. Most nekem kinálkozik az alkalom, ne állj megint az utamba. Egyszer elvetted tőlem azt, akit szerettem, másodszor nem fogod elvenni. Te még hozzá szerencsétlenné tetted Ságody Mártát is. Én velem talán boldog lett volna. De én mindenesetre boldog lettem volna. Megölted mind a kettőnknek az életét… Hallgass ide, Impérfalvi, a fiamat is elveszítettem. Meghalt… Magam vagyok. Ez az egy virág nyilik nekem… ezt is le akarod tépni?… Nincs Isten az égben, ha ez lehetséges.

A vén ember, miközben ezeket a szaggatott mondatokat hol elsuttogta, hol elrikácsolta, egyre közelebb jött Impérfalvihoz. Impérfalvi pedig ez ijesztő arc láttára, melyen vagy düh, vagy fájdalom cikázott végig, lassan hátrált. Végre megkapaszkodott az asztalban és így felelt:

– Nem úgy van, Szentléleki Gáspár. Te hazugságokkal áltatod magad. Ságody Márta engem választott, önként jött hozzám. Ez az egyik. A másik meg az, hogy a te fiad megszöktette az én leányomat s elvesztett leányom helyett most az Isten egy másikat küldött öreg napjaimra. Ez az igazság.

Szentléleki összehúzta a szemeit, arca kegyetlen kifejezést öltött. Tompa hangon így szólt:

– Annál rosszabb rád nézve, Impérfalvi, ha így gondolkozol. Mert tudd meg, hogy élet vagy halál, de én ma azt a kis leányt elviszem magammal.

Oly szilaj elszántság volt e hangban, hogy Impérfalvi megrázkódott. Szentléleki durva energiája mellett majdnem könyörgésként hangzott, mikor így szólt:

– Nem, Szentléleki… azt nem fogod tenni… azt nem teheted…

Szentléleki fagyosan végignézett rajta, vállat vont s kifelé indult. Amint hipnotizáló tekintetét elforditotta Impérfalviról, ez mintha egyszerre erőre kapott volna. Vad káromkodással Szentlélekire ugrott s a mutatóujján levő, acélból készült, nehéz pecsétnyomógyűrűvel halántékon sujtotta.

Szentléleki megtántorodott, a vér elöntötte arcát. A következő másodpercben fölegyenesedett, lekapta válláról a puskát s rálőtt Impérfalvi Miklósra.

Impérfalvi Miklós megingott, egy darabig kapkodott a levegőben, mintha valamibe meg akarna kapaszkodni, azután lezuhant. Néhányat vonaglott, hörgött s meghalt.

XVI.

A megújhodó tavasz szinte a föltámadás hozsannájával töltötte be a völgyet. A felhőtlen égről csak ugy szakadt alá a fény és a melegség. Az új életre kapott földből viszont tódult fölfelé a virágillat, a madárdal s a sütkérező emberi lelkek bői kitörő hálasóhaj, elfojtott vágy, ébredő remény… Mindez a sugaras légben egy diadalmi himnusszá olvadt össze…

És a szinész fázott. És a szinésznek a fogai vacogtak.

– Gyere Esztikém, majd bujócskát játszunk a bokrok közt.

A kis leány összeverte apró tenyereit.

– Jaj de jó lesz, Szikrai bácsi.

Messzebb mentek egy kicsit a háztól. A bokrok tövében ibolya és gyöngyvirág ütögette fejét. A virágok láttára a kis leány megállt.

– Tudja mit, Szikrai bácsi? Előbb leszedem a virágaimat, hogy itt ne maradjanak.

Azzal hozzálátott a virágtépéshez. Csakhamar egész csomó volt a kezében. Szikrai meg leült egy bokor alá s tekintetét a házra szegezte. Mikor onnan tompa dördülést hallott, fölugrott. Csakhamar kilépett Szentléleki véresen, kezében a puskával.

– Fogd a kis leányt, gyerünk! – szólt rekedt hangon.

A szinész fölkapta Esztikét s gyorsan, meglapulva, szinte lábujjhegyen, mintha rablott kinccsel menekülnének, a kapu felé indultak. Itt megszólalt a kis leány csengő hangja:

– Hát a másik nagyapától nem bucsúzunk el!

A két férfi, mint két rajtakapott gonosztevő, megrettenve összepillantott. Szentléleki elfordította a fejét.

– Most nem lehet, Esztikém, – hebegett a szinész.

– Akkor nagyapa vigye be neki ezt a virágot.

Szentléleki elfehéredett arccal tekintett a kis leányra. A virágért nyult s kinyujtott keze láthatólag remegett. Mikor a virágot kezeiben érezte, levette süvegét s nehéz léptekkel megindult a szoba felé, melyben áldozata feküdt. (A hazatérő cselédek így találták a halottat: mellén imára kulcsolt kéz, benne virág.)

Szikrai a ház mellett vezető gyalogúton, amerre jöttek is, futott a kis leánnyal az erdő felé. Az erdő széléről visszanézett s látta, hogy Szentléleki emelt fővel, öles, nagy, de könnyü léptekkel jön utána. Megvárta.

Szentléleki karjai közé vette unokáját s aranyszőke hajára fektette fejének azt a felét, mely nem volt véres. Szemeit forró könnyek töltötték meg. Teste összerándult néhányszor, mintha zokogás szaladt volna végig rajta. De mindez hamar véget ért. A könnyek fölszáradtak, tekintete tiszta és nyugodt lett. A vén ember szívébe béke tért és soha ily boldognak nem érezte magát… S a kis leány szeretettel simult nagyapja mellére… pedig nem is tudta, hogy oly végtelenül szerette őt ez a vén ember, hogy érette gyilkosává lett annak a másik vén embernek…

-&-

Tartalomjegyzék

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- IX.

- X.

- XI.

- XII.

- XIII.

- XIV.

- XV.

- XVI.