MÓRA FERENC

NÉGY APÁNAK EGY LEÁNYA

(A FESTŐ HALÁLA)

A SZÖVEGET GONDOZTA VÉSZITS FERENCNÉ

Ez a könyv az Országos Széchényi Könyvtár

Magyar Elektronikus Könyvtárából származik:

http://mek.oszk.hu

A konvertálást a Kindlevarázs készítette (szerkesztette: Kalmár Csilla),

további PRC könyvek a Kindle Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat,

azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

2011

UTÓSZÓ AZ ELŐZŐ KIADÁSOKHOZ

Hát ez meg már micsoda? – ráncolja össze a szemöldökét az olvasó. Ez az úr annyit se tud, hogy rendes ember nem szokott előszót olvasni, mert úgyis tudja, mi van benne? Az író szabadkozik, mentegetődzik, enyhítő körülményeket talál ki magának, hogy az olvasót előre meggyőzze róla, milyen jószándékú ember ő és mennyire megérdemli az elnézést. De az olvasónak is van ám magához való esze, nem engedi magát előre levétetni a lábáról. Ha már rászánja magát, hogy regényt olvas, először megnézi a végét, ha az ízlik neki, akkor elkezdi az elején, de az előszóhoz elvből nem nyúl.

Elég tapasztalt olvasó vagyok hozzá, hogy tisztában legyek az előszók hiábavalóságával. Hiszen éppen azért írok utószót, mert annak mégis több kilátása van az érvényesülésre. Az olyan, mint az exhumálás; nem mindig érdekes, de mindig föl lehet róla tenni, hogy az lesz.

Aztán meg ez a könyv olyan különös műfaj, hogy meg is kívánja az ilyen előrebocsátott függeléket, ami különben regényhez nem illik. Hogy micsoda műfaj, azt én se tudom, de hát az nem is énrám tartozik, hanem a kritikára. Én regénynek szántam, de úgy látszik, magam se voltam benne biztos, csakugyan az-e. Valahol a könyv vége felé ki is fejeztem ezt a kétségemet, azt írva, kitelik a kritikától, hogy azt mondja a könyvemre, ez nem is regény.

Jól sejtettem, mert csakugyan kitelt tőle. Császár Elemér barátom állapította meg A festő halálá-ról, hogy az nem regény. Igaz, azt is hozzátette, hogy több, mintha az volna.

Hát én máig se tudom, regény-e, vagy a regényírás elméleti és gyakorlati kézikönyve, amiből mindenki megtanulhatja a regénycsinálás titkait – de azt tudom, hogy nekem a legvidámabb könyvem. Azt nem mondom, hogy a legkedvesebb, mert az írónak mindig az a legkedvesebb könyve, amit még nem írt meg, de az bizonyos, hogy sok mulatságot szerzett nekem. Akkor is, amikor írtam, úgynevezett műgond nélkül, kiméretlen, önmagukért való kanyargásokkal, mint a Tisza, sőt olyan kiöntésekkel is –, meg akkor is, mikor olvastam a könyvről való kritikát. Az egyikből megtudtam, hogy optimista vagyok, a másik dicsérte a pesszimizmusomat, a harmadik a cinizmusomat magasztalta, a negyedik a gyermetegségemet. Volt, aki Jókaira ismert bennem, volt aki Gárdonyitól eredeztetett. Mikszáthhoz is járattak iskolába, meg Anatole France-hoz is, s mondhatom, nem is olyan rossz érzés, mikor az ember megtudja, hogy ilyen királyi agyagokból van ő meggyúrva. Az is nagy megnyugvásomra szolgált, hogy a mese ugyan gyönge, de az elbeszélői készségem elsőrangú, azazhogy az előadás modora ugyan egy kicsit elavult, de a meseszövésem lenyűgöző, illetve a stílusom terjengős, de a nyelvem ízes és zamatos, végre, hogy nincs ugyan semmi mondanivalóm se, de a semmit olyan közvetlenül mondom el, hogy az is megszeret érte, aki haragudni akar rám.

Van annyi eszem, hogy minden kritikus kuglófjából csak a mazsolát szedtem ki, és ezzel delektálom magamat, hogy most már tudom, ki vagyok. A legnagyobb meglepetés azonban akkor ért, mikor a pesti kirakatban megláttam az én legvidámabb könyvemet a közönségcsalogató reklám sárga cingulusaival, amikre az volt nyomtatva:

Most jelent meg! Egy művészélet tragikus képe!

Ez, gondolom, 1926-ban volt, amikor úgy belecsömörlöttek már a sok vidámságba a magyarok, hogy csak tragédiák halálharangjával lehetett őket a könyvesboltba becsalogatni…

– Hja – mondja a mostani kiadóm, ennek a harmadik kiadásnak a gazdája –, ön volt a hibás, hogy lehet ilyen szörnyű címet adni egy regénynek? Mit akarnak önök mindig a haláltól?

– Bocsánat – mentegettem magam –, én nem tehetek róla, hogy a festő csakugyan meghalt. Sőt, ő se tehet róla, mert nem egészen a maga akaratából halt meg.

A kiadó megnyugodott, hogy ne féljek, nem akar engem gyanúsítani a gyilkossággal, hiába mondják az írók, hogy a kiadóktól minden kitelik.

– Hanem azért a regénynek mégis muszáj más címet adni – ütött az asztalra. – Én 1926-ban se adtam volna ki A festő halálá-t ezzel a címmel. Pedig hol vagyunk már 1926-tól! Ha meg nem változtatjuk a címet, mindjárt makulatúrának nyomathatjuk a könyvet.

– De kérem – döbbentem meg –, akkor inkább a gyilkosságot vállalom, arra is gondolni kell, hogy a közönség…

A kiadó legyintett:

– Tudom, mit tetszik gondolni. Szó se lehet a közönség félrevezetéséről, hiszen zárójelben odatesszük az új cím alá a régit.

Hát én nem tudom, mi különbség lesz akkor az új kiadás meg a régiek közt, de lehet a kiadókat valamiről meggyőzni? Meg van az írva A festő halálá-ban már az első oldalon, hogy a kiadók eszejárásán nem lehet eligazodni.

Megadom magam és fölteszem a kérdést:

– Jó lesz A festő születése? Azt tetszik hinni, hogy az emberek odavannak az örömtől, ha a festők szaporodnak? Arról nem is beszélek, hogy a festők mennyire örülnek neki.

– Valami olyan cím kellene, ami födi a regény tartalmát és hangulatát – tűnődött a kiadó.

– Akkor az legyen a címe, hogy Muszáj regényt írni!

– Isten őrizz! – ugrott fel a kiadó. – így is az a baj, hogy több a regényíró, mint az olvasó. Hát még ha parancsot is kapnak rá!

Addig tanakodtunk aztán, míg megtaláltam az új címet, amiből nem lehet semmi baj. A valóságnak is megfelel – már mint a regénybeli valóságnak –, meg nem is ijed meg tőle senki.

A címváltoztatás történetét pedig íme följegyzem, mint kortörténeti adatot. Száz esztendő múlva majd feldolgozhatja valaki az Irodalomtörténeti Közleményekben.

MÓRA FERENC

Azt olvastam én a szívet vidámító, elmét élesítő, kegyességre serkentő Szent Hiláriusban, amelyet Bod Péter uram szedegetett össze valaha Albertus Magnusból, Avicennából, Bölcs Calmetból, Beda Venerabilisből és más ilyen jeles doktorokból, hogy három dolog van a világi életben, amiken halandó ember el nem igazodik. Az szelek fúvása az első, amelyekről senki sem tudhatja, honnan jönnek és hova mennek; az németeknek beszédje az második, akik akkor is fáért kiabálnak, mikor tüzet akarnak oltani (no, ezt bizonyosan nem Albertus Magnusban olvasta a magyar-igeni pap, hanem a favágóktól hallotta); harmadiknak és mindeneken följülvalónak pedig az asszonyoknak eszükjárása mondatik, akik akkor is nemet mondanak, mikor igent cselekszenek.

Én tudok egy negyedik kitanulhatatlan dolgot is, amiről az öreg Bod Péter még nem tudott, nem is tudhatott. Hiszen a Magyar Athenas idejében még nem voltak olyan könyvkiadók, akik megvegyék pénzen az egyik bolondtól, amit összehazudott, aztán eladják sokkal több pénzen a többi bolondoknak, akik elolvassák.

Hát én a könyvkiadók eszejárását tartom olyan eligazodhatatlannak, mint az asszonyokét.

Tessék meghallgatni, hogy jártam velük.

Én lírai költő vagyok és kőkorszakos régész. Bocsánatot kérek, ez a két foglalkozás nem összeférhetetlen egymással. Néró császár volt, mégis írt verseket, a régészet pedig sokkal ártatlanabb foglalkozás. A régészek csak azt szedegetik ki a föld alól, amit a császárok odatemetgettek. Hans Sachs varga volt, mégis vagy negyven versköteten ül a német Olimpuszon. Legföljebb az lehetett neki kellemetlen, ha a kuncsaftjai a szemére hányták, hogy a csizmái nem olyan jól szabottak, mint a versei. (De ezt az irodalomtörténet nem jegyezte fel, s különben is bizonyosan a segédjeire hárította.)

A kétféle mesterség az én esetemben is legföljebb magamnak okozott kellemetlenségeket. A lírámra azt mondták már húsz esztendővel ezelőtt is, hogy kőkorszakbeli. Való igaz, hogy benne járok a negyvenben, de azért még mindig meg lehet érteni, amit írok. De hát az emberek mindig olyanok voltak, hogy az új dalt szerették, s aki azt meg nem tanulta, magára vessen, ha csak magának dúdolgat. Egy-két irodalmi társaságba így is bekerültem ugyan, de aztán meg is rekedtem. Az öregek bevettek maguk közé, mert látták, hogy nem vagyok a fiatalok közül való. Csak akkor kelletlenedtek el tőlem, mikor már egy asztalnál ültünk, és észrevették, hogy az én gondolataim nem járnak sarkantyús csizmában. Biz azok csak mezítláb járnak szegénykék, de legalább a maguk lábán, így meg nem messze lehet jutni. Az Olimpuszra vagy szállni lehet vagy hason mászni, s én így idejekorán tisztába jöttem vele, hogy énbelőlem sohase lesz érettségi tétel. Mint lírai költő vidéki öreg kisasszonyok könyvespolcain fogom végezni a karrieremet. Odakerülök majd a Crooker-regények mellé, még tán levendulalevelet is tesznek belém, szavalni fognak az önkéntes tűzoltók kultúrestéjén, de aztán, ahogy az öreg szemeknek a pápaszem se sokat használ már, lassankint betemet a por, talán az egér is le fog rágcsálni néhány rímpárt az alsó strófákból, s mikor majd az örökösök végigmustrálják a pókhálós kacatokat, az én könyvemet ezzel hajítják a szemeteskosárba:

– Örkény Pál. Ki az ördög volt az? No nézd, miket olvasott ez a szegény tánti!

Ez a név is vesztemre volt. Egyszer már majd úgy volt, hogy valamelyik versemet beleollózzák egy középiskolás olvasókönyvbe. Ez nem lebecsülni való dolog, mégis csak egy kis kóstoló a halhatatlanságból. Valami az, ha elgondolja az ember, hogy őt már régen megette a fagyökér, mikor egy kis diákgyereknek még mindig megrángatják a fülét, mert nem tudta kitalálni az alapeszméjét annak a költeménynek, amit a költő a huszonöt koronáért írt valaha. (De csak az akadémiai tagnak dukált ennyi. Kisfaludystának húsz koronát fizetett a Vasárnapi Újság. A Petőfi Társaság tagjának be kellett érni tizenöt koronával.)

No, az én kis diákom megmenekedett. A tankerületi főigazgató nagyon megköhögősödött, mikor a szerkesztőtanár előzetes jóváhagyás végett eléje terjesztette az ollózmányokat.

– Örkény Pál:… Krm, krm, krm… Gyanús név ez, kérem. Hova gondol?

Így aztán kimaradtam a halhatatlanságnak még a pitvarából is. A főigazgatótól magától tudom, ő maga mesélte nekem egyszer a kaszinóban.

– Te – azt mondja –, ismersz te valami Örkény Pál nevű versifikátort?

– Úgy rémlik, láttam már a nevét az újságokban, de régebben. Mostanában már nem igen találkozom vele.

– Újságokat én nem olvasok, barátom. Egyéb sincs bennük, mint színésznők, festők, írók, meg ilyen nyavalyák. Szeretném tudni, mi közöm van nekem ahhoz, hogy Herczeg Ferenc mit álmodott? Azt sose írják ki az újságok, hogy mit álmodik például egy tankerületi főigazgató. Mit bánom én, fütyülök rájuk. De azért Örkény Pált kivégeztem. Tulajdon ezzel a piros plajbásszal irtottam ki.

Haragosan verte a pohara szélét a piros plajbásszal. Én meg mosolyogva mondtam:

– Verseskönyveit is láttam már annak a bácsinak.

– Ez rád vall, barátom – döfködött felém a főigazgató úr a piros plajbásszal. – Te azt hiszed, neked minden szamárságról tudnod kell. Barátom, én, ha a fejem elütnék, se tudnék egy mostani verset elolvasni. Az én gyomrom nem veszi be ezeket a moderneket. Örkény Pál! Ha már Pál, akkor legyen Jámbor Pál. Az volt a költő, barátom! Én még annak a verseit szavaltam az iskolában. Kár, hogy a tanterv elejtette. Sokaknak tetszenek ennek a Szabolcskának a versei is, de én bizony mindig elbóbiskolok rajta, mikor a gyerekek szavalják. Mondom is a magyar-szakosaknak, hogy amennyire lehet, csak a régieket kultiválják. Különben ezzel a Jámbor Pállal nagyon méltatlanul bánt el az irodalomtörténet. Én megtettem a magamét, én róla írtam a doktori értekezésemet, ismered?

– Nem volt alkalmam hozzájutni.

– Kár, barátom. Ha akad még belőle otthon, majd eljuttatom hozzád. Nem rossz kis dolog, mondhatom. Nagy költő volt, barátom. Abban van lendület, nemes pátosz. Harminc magyar Budára mén… megállj csak, hogy is van? Hja, pajtás, öregszünk, öregszünk. Az a sok hivatalos út, az adminisztráció… hopp, megvan! Harminc nemes Budára tart, szabad halálra kész, harminc nemes és élükön Kont, a kemény vitéz! Mit szólsz hozzá, ez aztán költészet, mi?

Hát mit szóltam volna? Hát csak nem mondhattam meg neki, hogy Kontot nem Jámbor Pál írta, hanem Garay János! Még megzavartam volna vele szegény embert, de hát mire lett volna az jó? Hiszen, ha főigazgató volnék, talán magam is összezavarnám a két derék költőt. Aztán azt se mondhattam meg Honigbohn barátomnak – mert így hívják a dárdabajuszú kurucot –, hogy az a gyanús nevű Örkény Pál én vagyok. Nekem ez az írói álnevem suttyó-korom óta, ez volt az első versem alatt az Új Idők-ben már gimnazista koromban. Szép, romantikus név, abból is látnivaló, hogy nagyon fiatalon választottam. Ebben a városban azonban, ahol én már vagy tíz esztendeje élek, senki se ismer engem Örkény Pálnak. Becsületes, egészséges, józan magyarok laknak itt, akik nem szoktak Pestre járni verset hallgatni, s így, ha olvassák az újságokban, hogy Örkény Pál itt, vagy ott felolvasott, rá se gondolnak arra, hogy az a kalefaktor én vagyok. Én meg bizony nem mondtam soha senkinek. Utóvégre én itt jó barátságban vagyok az egész várossal. Nem mondom, hogy sokat tartanak rólam, mert például az alispán nem szokott meghívni vadászatra, de a köszönésemet mégis úgy fogadja, hogy a kalapját meg is emeli. Holott például, ha a törvényszéki elnökkel találkozik, csak a mutatóujjával szokta megérintem a kalapja szélét. De benne vagyok a kaszinó választmányában, a közgyűlésben, az iskolaszékben, díszelnöke vagyok a méhészegyesületnek, és pár évvel ezelőtt a csónakdába is beválasztottak. Ami annál nagyobb tisztesség, mert én se nem iszom, se nem kártyázom. Szóval itt engem egészen elszívelhető, rendes embernek tartanak. Most már miért rontsam én el a renomémat azzal, hogy kivalljam a költő voltomat? Még ha drámaíró volnék, vagy regényíró, akkor, nem mondom, elő mernék vele hozakodni. Mióta az újságok olyan sokat írnak arról, hogy a színdarabírással mennyi pénzt lehet keresni, azóta már Szkurka patikárus is többször kijelentette a sörházban, hogy ha a jó isten valami döghalált nem ad, ami a patikát egy kicsit lendületbe hozná, akkor ő itthagyja ezt a fészket és vagy megválasztatja magát kormánypárti képviselőnek, vagy fölmén Pestre drámaírónak. A regényírásnak meg azóta van nagy becsülete, mióta Mikszáthot eltemették és a közgyűlés a főispán kívánságára négytagú deputációval képviseltette városunkat a temetésen. (A főispán tudniillik még munkapárti képviselő korában összebarátkozott Mikszáthtal. A híres tarokkpartiknál mindig ott kibicelt a háta mögött. Ezért aztán Mikszáth, ha nyert, másnapra az országgyűlési karcolatokban mindig az ő szájába adta a legelmésebb ötleteket.) Mivel azonban lírikust még nem ért ez a tisztesség, a líra még itt nincs recipiálva a tisztességes foglalkozások közé. Azt hiszem, ha itt valaha kitudódna, hogy én verseket szoktam írni, még pedig nem is a Borsszem Jankóba, akkor engem hol lenéznének, hol kinéznének. A csónakdából pedig még ki is zárnának.

Már pedig én nem akarok bélpoklos gyanánt élni az embertársaim közt. Az én ideálom mindig a filiszterélet volt, mióta a fiatalságom elején a bohémélet keresztülvetett a vállán. Sikerült is beletörnöm a természetemet mindenféle filisztériumba, kivévén az esernyőt, meg a romantikát. (Mert énszerintem a romantika is a filiszterek sajátsága.) Ha nem lehettem üstökös csillag, akkor bele akarok veszni a közpolgári élet tejútjába. Varga Márton magánzó akarok lenni és semmi más. Mert ez az igazi nevem és ebből látnivaló, hogy mint költő mért bújtam én pszeudonim mögé. Varga Márton névvel lehet az ember hadvezér, államférfi, püspök, sőt bankigazgató is (ez esetben legföljebb a keresztnevét nem írja alá), de lírai költő nem lehet Magyarországon.

Ellenben tudósnak nagyon megfelel ez a név, különösen az olyan ártatlan tudományágban, mint az enyém. Igazság szerint tudósnak se vagyok okleveles. Minden érdekelt az egyetemen, ennélfogva semmihez se tudtam odaragadni. Össze-vissza hallgattam történelmet, nyelveket, természethistóriát, műtörténetet, csillagászatot, de mindenütt találtam valami hajszálat a tudomány levesében. A nyelvészetben a hangtani szőrszálhasogatásokba utáltam bele. A természetrajztól a hónapos retek szöktetett meg. A biológia azt tanítja, hogy a virágok azért festik magukat pirosra, kékre, sárgára, mert így látják őket a rovarok, akik a házasságot közvetítik a hímvirágok meg a nővirágok közt. Ez rendben van. A gyümölcsök színe is csalogatásra való. A fekete bodzaszemet messziről meglátja a veréb, lecsípi, elröpül vele, a húsosát megeszi, a magját kiköpi, elszórja, így terjeszkedik a bodza e világi életben. Ezt is elhiszem. De mi haszna van abból a hónaposreteknek, hogy szép pirosba öltözködik a föld alatt? Csak nem azért, hogy a cserebogár kukaca könnyebben lássa megrágni?

Így nem lett én belőlem semmi se, és így lettem én az összes hiábavalóságok tudora. Az idő eljárt felettem, az öregeim nem győzték kivárni, míg összeházasodom a diplomával – hogy aztán magam maradtam, fel is bontottam vele a hosszú jegyeskedést, otthagytam az egyetemet, ahol eleinte minden tanárom segédjének szeretett volna, aztán valamennyi belém unt az okvetetlenkedő kérdéseim miatt. Az apám hagyott rám egy kis földecskét, amiből szerényen eléldegélhettem, odahurcolkodtam a könyveimmel, mikroszkópjaimmal, teleszkópjaimmal, meg mindenféle tarka álmommal. Az volt a tervem, hogy nappal szántok-vetek, esténként pedig megírom a modern Georgikont. De a vergiliuskodásnak már a harmadik héten véget vetett az, hogy a béresem az egyik halmunk tövében talált egy kőbaltát. Erre én lehordattam a halmot, és találtam benne egy kőkorszakbeli temetőt. Szakkönyveket hozattam, kimentem Svájcba, megnézni a zürichi múzeumot, ha már ennyire voltam, átmentem Dániába Steenstruphoz, a kjökkenmöddingek tudósához, onnan meg már csak egy macskaugrás volt Montelius, a skandináv bronzkor pápája. Mire hazaértem, többet tudtam, mint egy egyetemi tanár, de kevesebbet, mint egy alföldi kanász. Mert az már az apjától megtanulta, hogy melyik halomban szokta magát fölvetni Szentgyörgy-nap éjszakáján a kincs, de nekem halomról-halomra kellett próbálgatnom, hogy melyikben találok őskori pernyésgödröket, mállatag csontokat, fazékfüleket és egyéb ilyen kincseket. Hogy könnyebben mozoghassak, pénzzé tettem a birtokocskámat, és ezt a várost választottam főhadiszállásomnak, ahonnan három-négy megyébe nyújtogathatom a csápjaimat.

Két-három esztendeig tartott ez a forró szerelem a régészet iránt, aztán lehiggadt házasság lett belőle. Arról lemondtam, hogy az Attila sírját megtaláljam – egyik ifjú kollégámnak jobban szolgált a szerencse, az már háromszor is megtalálta, utoljára rá is volt írva a koporsójára, hogy Attila rex –, de nagyon megszerettem ezt a csöndes, becsületes tudományt, ahol az embert nem bolondíthatja el senki, csak maga bolondíthatja el magát. A huncutság ott kezdődik, ahol az írás. Ha valamikor megtalálják a tízparancsolat két kőtábláját, az nem bizonyos, nem derül-e ki, hogy Mózes belesimított egy kicsit a Jehova rendeleteibe. (Úgy a kilencedik parancsolat táján.) De olyan huncut kőember vagy bronzember nem volt, aki azzal a szándékkal tetette volna a sírjába a kőszakócáját vagy a bronzsarlóját, hogy azzal majd ötezer év múlva falhoz állítja valamelyik unokáját. Persze, arról aztán az ősember nem tehet, hogy mindenféle bolondságokat ráfognak. Például ő összezsugorítva temette el az apját, mert így kisebb helyen elfért és kevesebb földet kellett neki feltúrni a csontvésőjével. Ötezer év múlva jön a tudós és azt mondja, lám, mennyi ihlettség volt az emberben már medvekorában is! Ugyanabban a helyzetben adta vissza a halottat a föld anyának, amilyenben az anyaméh világra hozta! No, de hát úgy lesz az emberből akadémikus, ha ilyen szépeket tud kieszelni.

Én nem lettem akadémikus, mert az én fantáziám nem éppen eleven. De éppen azért volt néhány tisztességes sikerem a külföldi szaksajtóban. Egyikről-másikról itthon is tudomást vettek. Például kitudódott itthon is, hogy én találtam meg a világ legrégibb darázsfészkét a föld alatt. A kőkorszakbeli ember agyagputrijára volt ráragasztva s azzal együtt téglává égett. Éppen olyan, mint a mostani darázsfészek. Szégyellhetik a darazsak, hogy ötezer év óta semmit se fejlődött az építészetük. Nekem azonban dicsőséget szerzett a dolog. A méhész-egylet ezért választott meg díszelnökévé. (Mit csinált volna velem, ha nem ősdarázsfészket találok, hanem őskaptárt!)

Hát így éldegéltem én egész tavaszig, szelíd hétköznapi örömek közt, jóformán magam is elfelejtkezve arról, hogy én nemcsak Varga Márton vagyok, hanem Örkény Pál is. Az írói álmok ugyan szívósak, mint a vak macskakölykök; nem elég őket eltemetni, hanem meg is kell rajtuk gázolni a földet, még akkor is sokáig felmiákolnak a napvilágra. De aztán mégis csak elcsendesednek egyszer, kivált mikor már a negyvenedik esztendő furkózza le őket.

No, most már az történik velem, hogy levelet kapok egy budapesti könyvkiadó vállalattól. A levél Varga Márton úrnak van címezve, de Örkény Pálnak szól. Arra szólítják föl benne, hogy írjon egy regényt a vállalatnak.

Biztos, hogy összetévesztenek valakivel – mosolyogtam el magam. Én prózában sose műveltem esszénél egyebet. Azt is csak a magyarhoni bronzkori kardok legelterjedtebb típusairól, tekintettel a mükénéi kultúrára – és más ilyen nem éppen népszerűségszerző témákról.

Persze nem is válaszoltam a levélre. Csak a gépírókisasszonyomnak mutattam meg, akivel nagyon értjük egymást. Tulajdonképp diákkisasszony, egyetemi polgárnő, de sokkal szorgalmasabb, mint amilyen én voltam egyetemi polgárnak. Én rászabadítottam a könyvtáramra, ő meg hálából elhatározta, hogy rendet csinál benne. Ilyenek ezek a diáklányok, különösen a klasszika-filológián. Megtanulják Herkules tíz munkáját, s mindjárt le akarják pipálni a tizenegyedikkel. Én bizony, ha nekem olyan fitos orrom meg olyan gyújtogató szemem volna, mint Herminkének van, inkább Helénát főzném le, mint Herkulest.

Persze ezt csak mókából szoktam mondogatni Herminkének. Ő tudja legjobban, hogy az értelem száraz fényén kívül énbennem semmiféle tüzek nem lappanganak. Annyi regényesség sincs bennem, mint egy teknősbékában. Éppen azért vagyunk jó pajtások Herminkével, mert egyikünk se vörösödik el, mikor az alexandriai régiségeket pakolgatjuk. Pedig biz azok közt vannak csintalan apróságok is.

Elég az hozzá, hogy a kislány együtt nevetett velem a levélen. Sőt, az ő mulatsága annál nagyobb volt, mert nem is sejtette az én titkos bűnömet. Az utolsó költő, akit imádott, Albius Tibullus volt. Én is segítettem neki benne ablativus absolutusokat keresni.

Az ám, csakhogy egy hét múlva kapom a kiadó második levelét. Hogy így, meg úgy, bizonyosan elkallódhatott a postán a kérésük, vagy talán nagyon el vagyok foglalva, de azért csak keressek módot arra, hogy megírjam nekik a regényt.

Éppen készülőben voltam Budapestre, a Régészeti Társulatban kellett előadást tartanom az újmajori lovas sírokról. No, ha már úgyis Pesten járok, fölkeresem ezt a megátalkodott kiadót is, legalább élőszóval kiadom neki a magáét. Hagyjanak nekem békét a regényükkel, nem kenyerem az nekem.

Az úton azonban elfüstölt a haragom, ahogy a vonat kiért a szabad mezőkre. Menyasszonyruhásak voltak már a cseresznyefák, gólyahírek aranycsészéje kínálgatta a mézet a méheknek a semlyékekben, piroskendős menyecskék kapálgattak a bakterházak kertecskéiben, s elkezdett pengeni a tamburaszó a szívemben. Hát igen, minek gorombáskodnám azzal a kiadóval, aki mégis csak figyelmeskedett velem? Ha beéri verskötettel, azt adok neki szívesen a régi verseimből, de regénnyel bizony nem szolgálhatok, mert én ahhoz nem értek.

Kiterveltem én ezt szépen, de aztán minden másképp lett. Megvan az a rossz természetem, hogy mindent ráhagyok az emberekre. Kinézek magamnak a kirakatban egy szép nyakkendőt, bemegyek a boltba, megmondom, mit akarok, a segéd elém tesz egy skatulyát, nincs benne az a kékpettyes fekete, amit én már két esztendeje hajszolok, s most megláttam a kirakatban. Hanem van benne egy verespettyes citromsárga, amitől olyan érzésem van, mintha valaki az ablaküveget nyiszogtatná a nedves ujjával.

– Ez meg fog felelni uraságodnak – csípteti a két ujja közé a segéd a förtelmes citromsárgát –, nagyon finom divatszín.

Sírhatnékom van a méregtől, de azért hazaviszem a citromsárgát. No, ezt legalább odaadhatom a házmesternek. Sokkal kellemetlenebb az, ahogy a vendéglőben elbánnak velem. Én a mennyországot úgy képzelem, hogy ott napjában háromszor esznek sertéskarmonádlit. (Ebben pedig nincs ám semmi sacrilegium, könyörgöm. Tessék csak elolvasni Adamus Weber Centum fontes-át, Norinbergában jelent meg 1686-ban, abban megtalálható, hogy a tudós doktorok Szent Chrysostomustól Athanasius Kircherig mint vélekednek e tárgyról. A többség azon a párton van, hogy a boldogok odafönt piros selyemben járnak, héberül beszélnek, de a sertést megeszik. Vide fons trigesimus, pag. 273.)[1] Hát ebben majd az tesz igazságot, aki odajut, én egyelőre csak azt tudom, hogy a vendéglőben már olyan ritkaságszámba megy a becsületesen sütött karmonádli, mintha eleven korában valami egzotikus csoda volna. Én nem vagyok éppen nagy gasztronómus, de ha meglátom az ételcédulán, mindig hajlandó vagyok elhinni, hogy mégis csak szép az élet.

– Krumplit vagy uborkát tetszik hozzá parancsolni? – kérdezi a pincér.

– Káposztasalátát kérek szépen.

És akkor hoz nekem borjúvesést sárgarépával, amivel engem ki lehetne kergetni a világból, ha bátrabb ember volnék, így azonban palástul vetem a gyomromat a sárgarépával utálatosított borjúvesésnek, mert mit csinálhatnék mást? A pincérrel csak nem kezdhetek el veszekedni?

Így jártam a regénnyel is. Nagyon barátságosan fogad a kiadó, mikor megmondom, ki vagyok s azt mondja, hogy ismer ő már engem régen.

– Honnan méltóztatik? A verseim?

– Ó, hogyne, igen, mindenesetre azokat is ismerem. De legjobban megragadta a figyelmemet egy archeológiai értekezése.

– Szintén régész? – ugrottam fel olyan kellemes meglepetéssel, aminőt a misszionáriusok érezhetnek, mikor a pápuák közt váratlanul egymásra akadnak.

– Isten őrizz! – szaladt nevetésre a kiadó kövérkés képe. – Remélem, nem úgy nézek ki? Tetszik tudni, az úgy volt, hogy pár esztendeje, lehet öt-hat éve, valahol arra maguk felé utaztam. Egyedül voltam a kupéban, se könyvem, se újságom, borzasztón unatkoztam. Egyszer meglátom, hogy az ülés alól kifehérlik a csücske valami füzetnek, fölveszem, meg se nézem, csak elkezdem olvasni, hát az őskori koponyalékelésről szól a füzet.

– Igen, emlékszem, egy polémiám volt Obermayer professzorral.

– Fogalmam sincs róla, kérem, mi volt benne, hiszen engem nem nagyon érdekelt a dolog, és ne tessék rossz néven venni, nem is mindenütt értettem meg. De mindjárt följegyeztem a noteszembe, hogy én ezzel az emberrel egyszer regényt íratok.

– De hát milyen alapon, kérem? – éreztem tágulni a szememet.

– Hát a fantáziája miatt, uram! Aki annyi mindent bele tud magyarázni egy lyukas koponyadarabba, mint ön, annak muszáj regényt írni.

No, ez kellett még nekem. Ha egy tudós kollégám dicséri meg a legkomolyabb tanulmányomat azzal, hogy nagyszerű benne a fantázia, annak én, noha nem vagyok vérengző természetű ember, nem sajnálnék egy bronzkardot a bordái közé ereszteni. De egy könyvkiadónak csak nem mehetek neki? Úgy tettem, mintha mosolyognék, és azt mondtam, hogy nagyon érdekes szempont a kiadó úré.

– Csak az a kár, hogy ez a notesz megbújt valahol az íróasztalomban, és csak a minap került a kezembe, amikor mindjárt írtunk önnek. Azóta bizony csinálhattunk volna egy-két szép regényt. No sebaj, mind kicsáklyázom én még azt önből. Lotti kisasszony, kérek csak egy szerződés-blankettát.

Úgy nézett rám, mint a madarászpók a kolibrira. Ha akart volna, le is nyelhetett volna, de beérte azzal, hogy aláíratta velem a szerződést.

– Úgy, köszönöm szépen, ezzel rendben vagyunk. Ideje van rá, éppen hat hónap. Akkorára az ön fantáziája akár ikreket szülhet. Viszontlátásra. Tessék vigyázni, ott lépcső van.

Hogy őszinte legyek, a kábulatból elég hamar magamhoz tértem. Mire a Pannóniában a gallérom mögé hánytam az ebédet, akkorára igazat adtam a kiadónak abban, amit ő nem mondott ugyan, de bizonyosan gondolt, mert nagyon okos, intelligens embernek látszik: hogy negyven éven alul nem is volna szabad regényt írni az embernek. Mert végre is a regény nem olyan, mint a vers. Ahhoz nem elég az érzés, sőt talán az nem is kell hozzá. A regényhez emberismeret kell, élmény, világnézet, hol vegye azt az ember a húszas években? A regényhez érett ember kell, s az ember pont negyvenéves korában érik meg. Addig csak tacskó, és a líra mézeskalácsát szopogatja.

Vacsorára Budára voltam hivatalos egy szép asszonyhoz, akihez néhány esztendeje még verseket írtam, amiket azóta mindketten elfelejtettünk. Minden elfogódottság nélkül, a jóbarát érdeklődésével kérdezte, hogy min dolgozom most.

– Egy regényt írok – vontam vállat –, éppen ma kötöttem rá szerződést.

– Regényt? Maga? – vetette rám őszinte csodálkozással a szemeit, amikért valaha tűzbe ugrottam volna hűtőzni.

– Mit csodálkozik ezen, kedves? – kérdeztem egy kis belső bosszúsággal. – Azt hiszem, én tulajdonképp regényírónak születtem. Eddig is vétek volt, hogy nem regényeket írtam versek helyett. Az én fantáziámmal muszáj regényt írni. Hiszen maga legjobban tudhatja, kedveske, hogy milyen fantáziám van nekem.

Ezen aztán elnevettük magunkat.

– Gonosz, gonosz, gonosz! – tömte be a szép asszony a számat egy borba mártott piskótával.

A vonaton le se hunytam a szememet. Egész hazáig néztem kifelé a csillagos éjszakába, de nem a csillagokat láttam. A regényem külföldi fordításainak a címlapjai foszforeszkáltak az égen. Illetve csak a nevem, mert címe még nem volt a regénynek. Von Martin Varga. Od Martin Varga. Di Martino Varga. Par Martin Varga. By Martin Varga… S ki tudja? Lagerlöf Zelmának mostanában nagy kelete van magyarul. Hátha visszaadnánk a svédeknek a vizitet? Af Märtens Varga. Igenis. Varga Márton és nem Örkény Pál. Örkény Pál csak a habja volt a zavaros mustnak, nyúlós, fehér hab, se íze, se sava. Örkény Pál le van szedve és szét van locsolva a hordó mögött, majd beissza a föld, jobbat úgyse érdemlett. Ellenben megmaradt Varga Márton, a nemes aszú. Lassan ért, de meg is érzik rajta. Rájár még a jövő század is.

Nem, nem szégyellem többet a nevemet kiszögezni az Olimpusz ajtajára. Úgy látszik, mégis csak érettségi tétel lesz belőlem. No, majd valamelyik regényemben lelkükre kötöm a professzoroknak, hogy énbelőlem csak jelest szabad adni. Mert különben visszajárok a másvilágról, és a tanárokat examinálom meg az irodalomtörténetből.

Azt hiszem, mégis csak összetévesztett engem valakivel a kiadó, mikor regényt nézett ki belőlem. A hat hónapból már oda van három, s az én regényem még az embrionális mozdulatokig se jutott el. Koraszülött már semmiesetre se lesz belőle, de elvetélni elvetélhet.

Mesebeszéd, hogy nem volna hozzá tehetségem. Inkább az a baj, hogy túlságosan nagy és súlyos tehetség vagyok. Ha olyan író volnék, akiből tizenkettő tesz egy tucatot, akkor egy hét alatt összefütyölnék egy regényt. De hát a tehetség kötelez. Az óriás nem ülhet le a homokba rózsaszín kavicskákkal tipló-taplózni. A pálmafa nem teremhet potyókaszilvát. Én valami szerelmi lirum-lárumra nem tehetem rá a nevemet. Nem akarom letagadni, hogy szerelem is van a világon, de az a regényírók bűne, hogy úgy láttatják, mintha egyéb se volna. (A lírikusok ártatlanok benne, mert azokat már úgyse olvassák). A szerelem csak étvágycsináló az élethez, az ember fölhajt belőle egy-két pohárral, aztán megy dolgára. Hiszen vannak részeges emberek is, az igaz, de hol van az megírva, hogy minden regénynek azokról kell szólni, akik korcsmából ki, korcsmába be, végigtántorogják az életet?

Lám, a külföldi kollégák már túl vannak ezen. Azok nem egyének regényét írják meg, hanem az emberiségét. Az egyik a Mars-lakókat hozza le a földre, a másik a földi embereket viszi fel a holdba. (Nálunk ebben a zsánerben leginkább a képviselőjelöltek dolgoznak követválasztáskor.) Van olyan, aki az örök élet italával kergeti őrületbe az emberiséget, van, aki a beriberi betegséggel irtja ki. Én persze ilyesmihez nagyon szelíd természetű ember vagyok, akinek az utolsó ítéletkor legalább az az egy mentségem meglesz az örök bíró előtt, hogy soha semmi élőt meg nem öltem még a tollammal se. De meg ezek az úgynevezett nagyperspektívájú regények minálunk, szittyáknál csak fordításban kelendők. Ha a magyar író nem szerelmi regényt ír, akkor írjon olyant, amely az örök dicsőséget hirdeti és a nemzeti érzést öregbíti. Ez neki kutya kötelessége. Hogy aztán ezeket a nemes szellemű könyveket a kutya se olvassa, azzal ő ne törődjön, mert ezért a közönség felelős.

No hát én majd írok olyan regényt, amelyben lesz ősi dicsőség is, nemzeti érzés is, mégis mindenki elolvassa, mert olyan érdekes lesz, mintha Wells írta volna. A pókai ősemberek lesznek a hősei, akiknek a hagyatékát a magam kezivel szedegettem ki a föld alól vagy nyolc esztendőn keresztül. Tarisznyaszámra a kőbaltákat, százával az agancs-harpunákat, ezrével a kagylóhéj-gyöngyöket. Csontváz is volt egy vagonra való. Az egyik valami hatalmas törzsfőnöké lehetett, csontgyűrű volt minden ujján, a nyakában borostyánkaláris. Nagy bivalykoponyájában olyan fogak voltak, hogy vasat haraphatott volna velük, ha már akkor ismerték volna a vasat. De persze ezek a szegény vadak csak kővel meg doronggal tudták egymást agyonverni. Az ám, csakhogy ennek a bivalykoponyának a dudoros szemöldökívei közé egy réz nyílhegy volt bele patinásodva. Dicsőségben gazdag uralkodásának alighanem az vetett véget. Hogy került most már ide ez a réz szerszám? Úgy, hogy a bivalyfejű fekete ember egyszer a Mátráig kergette a medvét, ott meglátott egy lombsátorban egy aranyhajú asszonyt, azt ölbe kapta, s meg se állt vele, még haza nem ért a Tisza partjára a maga feketebőrű, sertehajú asszonyai közé. A mátrai medvevadász éppen a sikoltozására ért haza az asszonynak, kergette a rablót másfél napig, de mikor meglátta a földvárát a Tiszaparton, visszafordult, mert mit kezdhessen ő olyan nagy úrral, aki nem sövénygulibában lakik, hanem valóságos árokkal megerősített vályogputriban, s csak felesége több van, mint neki medvéje? Szomorúan ballagott haza a szegény mátrai vadász, el is volt keseredve, ki is volt éhezve, ennélfogva egy egész vaddisznót nyársra húzott, s annak akkora tüzet csapott, mint egy máglya. Hát ahogy ott nekibúsultan és nagyon ügyetlenül forgatja a nyársat – mert az ilyesmi máskor az asszony dolga volt –, egyszer csak azt látja, hogy az a parázs közé szorult kődarab, amelyikhez a nyárs végét támasztotta, úgy olvad, mintha medveszalonna volna. Nagyon elcsudálkozott a vadász, mert sohse látott még folyékony követ. Mivel azonban az éhség már akkor is nagyobb szerepet vitt az emberiség történetében, mint a tudomány-szomjúság, a vadász megette a vaddisznót, aztán lefeküdt a medvebőrre, és álmodott az aranyhajú asszonyról. Reggel, ahogy fölébredt, eszébe jut neki a furcsa kő, gondolja, megnézi, hátha meg is lehet enni. Odamegy a kőhöz: hát olyan vörösen fénylik, mint a leáldozó nap. Tapintja: puha. Lecsíp belőle egy darabkát, a szájába veszi, kiköpi. Mert rágni nehéz is, nem is érdemes, mert se íze, se bűze. De hátha belül van a magja, mint a mandulának? Kezdi hámozgatni, nincs abba semmi se belül. Odábbrúgja a lábával a lefeszítgetett szilánkokat, hát nehezek, és ahogy összeütődnek, nem koppannak, mint a kő, hanem csengenek. Fölvesz egy darabot, méricskéli a markában, és arra gondol, hogy ezzel igen vakszemen lehetne ütni a fekete embert. Fölvesz egy másik darabot, éles is, hegyes is, egy kis igazítással még sokkal alkalmasabb nyílhegyet lehet belőle csinálni, mint a kovából. Hej, jó volna ezt beleereszteni a fekete emberbe, nem is kellene olyan közel menni hozzá, mint a bunkóval. Hiszen csak az a sok asszony ne volna körülötte! De hátha azokkal is el lehetne bánni? Hiszen ebből a kőből gyöngyöt is lehet gyúrni, ha nyílhegyet lehet. Gyöngyöt még könnyebben, mert azt csak meg kell gömbölygetni a markában és átfúrni egy hegyes csonttal. Megpróbálja, s mire a nap fahegybe ér, már van neki egy marék rézgyöngye. De micsoda gyöngyök azok! Úgy táncoltatják a napsugarat, hogy alig lehet rájuk nézni. Nincs a világon az a kagylógyöngyös asszony, aki egy rézgyöngyért akár szerecsikát ne főzne az urának. Ha megvan a gyöngy, a többi most már gyerekjáték. A mátrai vadász telerakja az inge derekát újmódi gyönggyel, megvesztegeti a sertehajú asszonyokat, azok elbújtatják a füzesbe, s mikor a fekete ember lehasal a Tiszára inni, akkor beleereszti a bivalyfejébe a réznyilat. Ezzel azonban most már nem éri be, hanem átüzen a szomszéd földvárak fekete embereinek, hogy most már ő lesz a király, neki küldjék a legkövérebb harcsákat és a legkarcsúbb fekete asszonyokat, mert különben baj lesz. Aki nem engedelmeskedik, arra rászáll a rézmadár, de aki szótfogad, az esténként beülhet a királyhoz és szopogathatja a csontot, amit ő az asztal alá hajigál. Az aranyhajú asszony ugyan görbén néz a fekete asszonyokra, de azért a vadászt nem kell félteni. Megbékíti az asszonyt azzal, hogy neki kétszer akkora gyöngyöt gyúr, mint a többinek, s különben is ő kultúrmissziót teljesít. A vadászok már akkor is szerettek nagyokat mondani.

Igaz, hogy ebben a történetben is van szerelem, de csak annyi, mint mazsola a kuglófban. Az alaptészta a fő, az pedig tiszta társadalomtudomány: hogyan bontakozik ki a kőkorszak társadalmi káoszából a rézkor hajnalán az alkotmányos királyság. Ez olyan téma, amely érdekel minden művelt embert, osztálykülönbség nélkül. Elsősorban a politikusok tanulhatnak belőle, de hasznosan szórakozhat vele az iparosság is, különösen a rézöntőipar. Sőt, bizonyos hadászati vonatkozások révén olyan oldalról is pártolásra számíthat a könyv, ahol a regényirodalmat különben nem igen szokták felkarolni. Főérdeme pedig az lesz, hogy a honi föld dicsőségét szolgálja. Ha a mátravidéki medvevadász föl nem találja a rezet, akkor sok minden másképp van ma, és sok minden sehogy sincs. (El ne felejtsük: rézkartell sincs. Ezen a réven a kereskedők szimpátiája is biztos.) A legridegebb kritikának is be kell látni, hogy ez nem olyan regény, mint a többi. Jogosult kritikusnak különben is csak azt ismerem el, aki a rézkort jobban ismeri, mint én.

Mondom, ki volt ez eszelve nagyszerűen, de azért mégse lett belőle gálickő. Megakadtam mindjárt az elején, az alakjaim nevével. Abban az időben még nem anyakönyvezték az embereket, de valami nevüknek mégis muszáj lenni a hőseimnek. Adhatnék nekik szimbolikus neveket: az Erő, a Ravaszság, a Szépség; de ez nagyon Wedekindes volna. Megpróbáltam a bölényfejűt Ökolunkulunak elbérmálni, de ezt nagyon szerecsen hangzásúnak találtam, márpedig ez hamisítás volna. Igaz, hogy a nyolcvanas években Mentoneban találtak negroid típusú csontvázakat, de azok még diluviális eredetűek voltak. A rézkori ember csontszerkezetében már nem volt semmi négeres. Mondjuk, hogy a bölényfejűt csakugyan Bölényfejűnek hívták. Ez is falsum. Én hívhatom úgy, de a kortársai bizonyosan nem hívhatták úgy, mert az ő nyelvükön más neve volt a bölénynek.

Ez a másik leküzdhetetlen nehézség, a nyelv. Nevetséges volna, ha a mátrai vadász azt mondaná, mikor az olvadó követ meglátja, hogy „hű, a kutyafáját neki, ez meg réz, de jó, hogy kitaláltam!”. De hát minek nevezte el az első fémet, amivel megismerkedett? Mit danolt, ha jó kedve volt, hogy káromkodott, ha haragudott, milyen szép szavakat hazudott a szerelmesének, ha csókot akart tőle kapni? Egészen bizonyos, hogy nem ismerte ezt a fogalmat: „szerelem”. Nem is mondta az asszonyát se drágaságának, se gyönyörűségének, s ha jó kedve volt, nem tartotta oda a szőrmók arcát az asszonynak, hogy „most pedig egy csókot kérek, üdvösségem, remélem, nem sajnálja”. Az ősember nem kérte a csókot és nem remélt semmit, hanem vette, ahol találta, s utána vagy odábbrúgta az asszonyt, vagy a talpát vakartatta vele, még el nem aludt. Ha jókedve volt, akkor vigyorgott, ha rossz kedve volt, akkor morgott, ha haragudott, akkor bőgött, több nem futotta az érzelmi skálájából.

Be kellett látnom, hogy nagyszerű témám nem ér egy ütet taplót. Olyan szereplőkkel, akiknek még csak nevük sincs s akik nem tudnak beszélni, csak vigyorogni, morogni, meg bőgni, nem lehet tíz íves regényt végigjátszani. Egy szimfonikus zeneszerző nagyszerűen használhatja őket, de én nem tudok velük mit kezdeni.

Így jártam a történeti regény témáimmal is. Először Attilával birkóztam, de én maradtam alul, mert sehogy se bírtam eligazodni a katalaunumi csata térképén. No, azt mindjárt gondolhattam volna, hogy katonákkal nem jó nekem kikezdeni. Az a szerencsés ötletem támadt, hogy valami régi magyar dalnokot teszek meg a regényem hősének s olyasmit próbálok, mint Gottfried Keller a Zürichi novellák-ban. Ez nekem való téma, mert egy költőtárs lelkivilágába mégis csak könnyebben bele tudom magam élni, mint egy rézkorbeli nomádéba. Kölcsönkértem a Nemzeti Múzeumtól a Régi Magyar Költők Tárát, elolvastam mind a hat kötetét, a jegyzetekkel együtt. Egy kicsit megcsalódtam bennük, mert borzasztó bibliás emberek voltak ezek a versfejekbe rejtett nevű lantos kollégák, s vagy a papokat szidták (már az újhitűek a katolikusokat, ezek meg a prédikátorokat), vagy Izrael romlásán keseregtek. Utoljára aztán megállapodtam egyben, akibe nem kötözködhet bele semmiféle felekezet. Azt a névtelen népénekest választottam ki, akitől az a pár rigmus maradt ránk, hogy „Mátyást mostan választotta mind ez ország királyságra, az, kit Isten adott nekünk mennyországból ótalmunkra”. Erről nem tudunk a világon semmit, tehát erre nyugodt lélekkel rákölthetek mindent, ami az akkori korszellemnek megfelel. Be fogom vinni Mátyás udvarába, mint az utolsó magyar igricet. Ott aztán az olasz tányérnyalók addig susárlanak ellene, míg elhitetik a nagy királlyal, hogy a mélaszemű fiú Beatrix királynőnek danolja a virágénekeket. Hogy mi lett volna ebben az igazság, mi nem, azt már nem tudom megmondani, mert odáig nem jutottam el magam se. Közben ugyanis az Akadémia újra kiadta a Régi Magyar Költők Tárának az első kötetét, s én vesztemre ezt is elolvastam. Megtudtam belőle, hogy a legújabb kutatások szerint a Mátyás királlyá választásáról szóló népéneket ki kell dobni a régi magyar költészet ereklyetartójából. Gyatra hamisítvány az egész a tizennyolcadik századból.

Mikes Kelemenbe aztán már bele se fogtam, pedig az is elő volt jegyezve a témás noteszemben. Mit tudom én, hogy mire készen lennék vele, nem derítené-e ki valami szorgalmas irodalomtörténészünk, hogy Mikes Kelemen nem is élt soha, csak Thaly Kálmán találta ki a kuruc balladákkal együtt a Habsburgok bosszantására. És ha ezt a Szküllát elkerülöm is, nem kap-e be a kritika Kharübdisze? Egy új történelmi regény ellen az a panasza volt az egyik kritikusnak, hogy a szerzője kínos pontossággal ismeri a történelmet. (Notabene, véletlenül én is olvastam ezt a kínosan tökéletes tudományú regényt. Kun László király lámpa mellett mulat benne a cigánylányokkal a majsai csárdában és Gentilis bíbornok fotöjben ülve olvassa fel az egyházi átok bulláját.)

Hogy egészen őszinte legyek, még valami közrejátszott abban, hogy végkép fölhagytam a történeti témák kergetésével. A főispánunk azt mondta nekem négyszemközt:

– Bolond időket élünk most, kérlek alássan, nagyon kényes dolog az a történeti regény. Nem lehet tudni, hogy a szabad királyválasztók maradnak-e az urak, vagy a legitimisták kerülnek fölülre? Esetleg el is kobozhatják a könyvet, ha rossz időben jelenik meg. Azt hiszem, legokosabb volna békét hagyni a történelmi regénynek, még egy kicsit tisztul a helyzet. Ne érts félre, nem akarok beleszólni a dolgokba, bár hiszen van némi jártasságom az irodalomban. Tudod, Mikszáthnak is én adtam néhány kitűnő regénytémát. Hidd el, kérlek alássan, hogy csak az irántad való jóakarat vezet.

Eszem ágában sem volt kételkedni a főispán jóakaratában, miért is lett volna? Mióta kitudódott, hogy regényen dolgozom, amit bizony én még a rikkancsomnak is elmondtam, feltűnő nyájasak lettek hozzám a vezetőemberek. Nemcsak a főispán itta meg velem a brúdert, hanem az alispán is célzást tett rá, hogy az idén engem is meghív körvadászatra, ha ugyan egyáltalában lesz az idén körvadászat, mert fene drága a puskapor, tisztességes ember azt meg nem bírja fizetni, csak a cukorgyárosok. Hiába, mindig tudtam én, hogy az alispánnak van legtöbb esze köztünk. Csak azért drágállotta a puskaport, mert nem volt benne biztos, hogy sikerül-e a regényem. Gondolta magában, ha nem üt be, akkor nem kompromittálhatja velem az úri társaságát, amelyben az öreg Eselovits báró is megfordult néha, az pedig egyszer egy valódi muszka nagyherceget hozott le nyulászni. Magam is belátom, nagyon meggondolni való az, beeresszenek-e ilyen körbe egy skriblifexet, akit akárhogy beborovicskáztatnak, mégis csak érzik rajta a tintaszag. Én meg már csak ezért is örültem volna neki, ha sikerül a regény. Akkor megmondhattam volna az alispánnak, hogy nagyon szépen köszönöm a szíves meghívást, de az én kezemben még nem volt puska az életben. Az egyetlen fegyver, amivel én néha hadakozni szoktam, a légycsapó. Azzal is inkább csak a magam lábaszárát szoktam eltalálni, nem a legyet.

De hát mire való volt ez a szép álom, mikor a társadalmi regényem ege is csak úgy elborult, mint a történelmié!

Pedig szokott alaposságommal láttam neki ennek is. Aki őskori bögrecserepek rendszerezésére használta föl élete nagy részét, az annyira hozzáedződik a rendszerezéshez, hogy már a lélegzetét is aszerint veszi. Az elképzelhető regény témák közül először is kiselejteztem a nem nekem valókat. A szerelemről való véleményemet már méltóztatik ismerni. Ilyenformán vagyok a humorral is, az életben sincs hozzá semmi érzékem. Mosolygósképű ember vagyok ugyan, de a természetem alapjában búra hajló s ez csak azért nem látszik meg rajtam, mert az emberek nem szeretik a fancsali ábrázatokat, én meg nem szeretek az embereknek terhére lenni. Azért vágok én jó képet a legrosszabb anekdotához is, ha már muszáj meghallgatnom, de a humoros írókat távoltartom magamtól. Az élet komoly dolog, azt nem szabad kifigurázni. Ezért nem emberem például Mikszáth, mert az még a halálnak is pipát dug a szájába. Anatole France-nak se bírtam elolvasni csak egy regényét, attól is egy hétig fájt a fejem. Elképesztő az, hogy egy ilyen titáni tehetség, aki hozzá tanult ember is – szép jártassága van a régészetben is –, s akinek csak templomokat volna szabad építeni és kolosszális szobrokat faragni, a házak falát firkálja tele gyerekes rajzokkal!

No, én nem húzok a fejembe csörgősapkát, az bizonyos. A regényíró ne udvari mulattatója legyen a fölséges népnek, hanem apostola és prófétája. Nevetni tudnak az emberek maguktól is, mert könnyelműek és felszínesek; a komolyságra, a befelé való nézésre, az elmélyedésre kell őket rászoktatni, mint a nagy skandinávok teszik. Őköztük is leginkább Knut Hamsun az ideálom, ez a nagy lélekbúvár, akit én lélek szerint való testvéremnek érzek. Mikor a nevét hallom, mindig egy hosszúnyakú búvármadár képe jelenik meg előttem, amely komoran ül Új-Fundland ködös zátonyain és csőrét szorosan összezárva, mereven néz a szürke habokba. Óra óra után telik el, ő üli az egy helyet, úgy, hogy a szárnya se lebben, szeme se rebben. Végre megrándul a nyaka. No, gondolja az ember, most mindjárt megfogja a halat, amelyikre olyan régen leskelődik. Dehogy, csak eddig balra fordított nyakkal nézte a szürke habokat, most pedig jobbra fordított nyakkal nézi. Pedig már itt az este, ereszkedik a köd, s mindjárt el fogja takarni a misztikus kormoránt, amelyről soha senki nem fogja megtudni, hogy mi az ördögöt akart tulajdonképpen.

Ez az északi köd mostanában már a mi irodalmunkban is kezd legelgetni, de még nem elég sűrű. A Jókai-féle romantika hazajáró lelke még föl-föllidércellik benne. Akármilyen szerény ember vagyok is, jussom volt hinni, hogy itt vár énrám misszió. Magyar Gogol már volt, magyar Anatole France már van, no, hát én meg leszek a magyar Knut Hamsun. (Legföljebb a hazai viszonyokhoz formálódva nem búvármadár, hanem gödény.)

Ha búvár, ha gödény, valami mesének mégis csak fickándozni kell a szavak habjában, hogy legalább a látszat szerint legyen mire lesni. Harcsa nem kívántatódik, de legalább egy keszeg elengedhetetlen. No, ezt nem nagy tralla szerezni. Az embernek csak ki kell nyitni a szemét és kinyújtani a kezét, hiszen minden regénytéma körülötte. A házmester, akinek a kezében a szél elfújja a gyertyát, és sötétben a tulajdon háziurát vénszamarazza le, mert nagyon erősen csöngetett, csak olyan tragikus regényhős, mint a szépasszony, akinek akkor támad pattanás az orra hegyén, mikor hosszú lelki tusakodás után rászánja magát a légyottra. A csirkepiacon, a trafikban, a teniszpályán, a tizenegyórai misén, mindenütt találsz regénytémát, sőt valószínűleg a tulajdon küszöbödön belül is. Emlékezz csak rá, hányszor hallottad meg mondtad magad is, hogy „no, ez regénybe való”, „hát ha író volnék, ebből regényt csinálnék.”

Az ám, csakhogy ezekkel úgy van az ember, mint az olyan facér régi kulcsokkal, amelyeket esztendőkig rakosgat egyik asztalfiókból a másikba, hogy hátha majd egyszer szükség lesz rajok. Mindig morog az ember, mikor inggombot keres a kacatok közt, és csak ezeket a rozsdás kulcsokat találja; csak akkor nincsenek sehol se, mikor végre akad egy zavar, amely megváltó kulcsért eped. Ez nemcsak a kulcsok és zavarok tragédiája, hanem a regényíróé is, akit állandóan körülzsibonganak az ötletek muslincái, de mikor közéjük kap, üres marad a marka. Amit elcsípne belőlük, azt is muszáj elereszteni, kit ezért, kit azért. Az egyik figurát azért nem lehet megírni, mert mindenki azt mondaná, hogy ilyen nincs, bolondítsa el az úr az öregapját; a másikat meg nem lehet megírni azért, mert mindenki ráismerne. Azt pedig minden századik ember se szereti, ha bemutatkozáskor azt mondják neki, hogy hja, az úr az a híres. Tudjuk már a regényből, hogy milyen nagy kalefaktornak méltóztatik lenni.

Így esett az meg, hogy az én regényem hajója már a harmadik hónapja szelet hevert, ahogy a tiszai halászok mondják. Ördög volt az, nem hajó, hiszen még csak deszkám se volt hozzá.

Csak a társadalmi tekintélyem nőtt meg ijesztően. A szenesboltos már háromszor is üzent hozzám, hogy szíveskedjek magam téli tüzelővel ellátni – június elején, árnyékban huszonnyolc fok Celsius –, mert a télen olyan faínség lesz, hogy a megyeháza tetejét is leszedik. A szőke patikárosné vízbeugrással fenyegetőzött, ha nem magyarázok neki többet a csillagos égről. (Azért hagytam abba a múlt nyáron, mert míg én a Szaturnusz szarvairól értekeztem – az urát Ferdinándnak hívják –, addig ő egyre a huszáralezredes csillagjait nézte.) Ahogy lehajtott fejjel, a deres bajuszom rágva őgyelgek a Főtéren a házak alatt, beleütközöm egy bokréta felsőleányiskolai csitribe.

– Persze, nem is csoda – csipogja az egyik, ahogy fülig vörösödve kipardonozok közülük –, azt mondják, háromszázoldalas regény lesz. Istenem, de szeretnék benne lenni!

– De milyen szép reneszánsz feje van – sugdolódzik a másik. (Egy etnográfus barátom tréfából belefotografálta a fejemet a magyarországi ruténekről szóló könyvébe. Valamelyik szakkritikus ki is emelte a fizimiskámat, mint a legjellegzetesebb rutén paraszttípust.) – Az a legérdekesebb benne, hogy a fekete hajában egy fehér koszorú van, mintha glória volna.

A harmadik hangocska már nem volt ilyen áhítatos. Annak határozott érccsengése volt.

– Azt hallottam, százezer koronát kap a regényért.

Már erre hátrapillantottam egy kicsit. A pénzügyigazgató kisleánya volt, arról ismertem rá, hogy olyan vörös haja volt, mint az apjának. Aha, most már tudom, mért süvegel meg olyan reverenciával a fődefterdár reggelenkint, mintha valami fő lófarkas basa volnék. Az újfajta adóalanyt tiszteli bennem, amilyen eddig nem volt a kerületében.

Attól félek pedig, hogy az én regényadómból nem sokkal fogják emelni a tisztviselők fizetését. Úgy foszlik széjjel az egész ügy, mint az állott selyemszövet; mentül többször előveszem, annál kevesebb marad belőle. Szinte a naptárba se merek már nézni, hogy ne is tudjam, milyen sebesen telik az idő. Ugyan nem is nézhetnék bele, ha akarnék se, mert eltűnt az íróasztalomról. Hova a manóba lehetett? Hiszen újesztendő óta itt áll az asztal sarkán, egy makrocefál kelta koponyához támasztva. A Régészeti Társulat üléseit szoktam benne előjegyezni.

Nagynehezen megtalálom a kalendáriumot azon a pulpituson, ahol Herminke kisasszony szokott dolgozni. Hogy kerül ez ide? Pirosplajbászos, nagybetűs előjegyzések vannak benne, de nagyon sűrűn. Az én betűim aprók és minden írásfajok közt leginkább a török írásra emlékeztetnek, de abból se arra, ami régebben a bosnyák cigarettaspicceken volt, hanem a kun írásra, amit Törökországban is csak a nagy-mufti tud elolvasni. Ezeket a szép kerekfejű betűket az én Herminke pajtásom plajbászolta ide. „Kedd, délelőtt 9, tutajok.” „Szerda, délután 5, liget; bal, harmadik pad.” „Vasárnap, vecsernye alatt, nepomuki szent J.”

Kérdezem a kisleányt, mikor bejön, micsoda találóskérdések ezek.

– Ó, semmi – mosolyog elvörösödve –, teniszezni tanulok, és megbeszéltük a partneremmel, hogy mikor ér rá. Mert én most nagyon ráérek, mióta a regénnyel tetszik elfoglalva lenni.

Ühm. A macska gondolta volna, hogy a tutajokon szoktak teniszezni és hogy nepomuki szent János szokott a latin szakos filozopterkisasszonyok partnere lenni. Bizonyosan azért vecsernye alatt, mert olyankor mindenki bent van a templomban és senki se veszi észre, ha leszáll a talapzatáról.

De azért nem szóltam a kisleánynak semmit, csak tréfásan megfenyegettem az ujjammal. Voltaképp magamra haragudtam, hogy a regényemmel máris megfertőztem magam körül a levegőt. Ez a kisleány olyan józan volt, mint Minerva, s lám, most hirtelen beleesett a regényességbe.

Különben Rudolf is így járt, az inasom, szegény édesanyám öreg mosóasszonyának a fia, Szibéria-viselt negyvenhatos katona. Ásatások alkalmával famulusom, a rendes élethivatása pedig az, hogy föltakarítsa a szobácskámat, megvesse az ágyam, bekészítse a mosdóvizem, és rendben tartsa a polcokon a cserepeket, meg a rozsdásvasakat.

Nem is volt minekünk idáig semmi bajunk egymással, hanem most azt veszem észre, hogy egy hallstatti urna nincs a helyén. Igen becses darab volt, bekarcolt figurális díszítéssel: egy őskori asszony fonalat gömbölyített egy őskori sisakos férfiú előrenyújtott két karján. A papucskormány kezdete a történeti idők hajnalán. A British Museum már tíz évvel ezelőtt akkora pénzt ígért érte, hogy ma meg lehetne venni rajta Bécsországtól egész Hallstattot.

– Te tetted el a helyéről azt a nagy szürke urnát, Rudolf? – kérdezem az inasom.

– Én.

– Hová tetted? Nem látom itt a szobában.

– Sárga violát ültettem bele Marinak.

– Ki az ördög az a Mari?

– A házmester leánya. Nagyon rákívánt a sárga violára, vettem neki palántát a piacon. De a virágcserép borzasztó drága, hatvan koronát kérnek akkoráért, mint az öklöm. Hát, mondom, ez az öreg bögre éppen jó lesz, csak éppen egy kis lyukat kell csinálni a fenekén. Gondoltam, úgy se kell már ez a tekintetes úrnak, mert azt hallottam, föl tetszik hagyni ezzel a mesterséggel, és csupán csak históriákat írunk.

Íme, a romantika második áldozata! De legalább bele tudnék hát fogni abba az átkozott regénybe!

Persze, Rudolfnak nem szóltam semmit, mert csak nem kezdhetek el veszekedni az inasommal? Azt mondtam neki, hogy most már vigye le az urnának a fedőjét is a Marijának, mert az azzal jár.

– Tény-való – felelte Rudolf a kiművelt baka nyelvén –, úgy nézem, ebből meg csirkeitatót lehet csinálni.

Diodorus Siculus valahol a Fragmentái-ban fölveti azt az érdekes kérdést, hogy a görögöknek volt-e igazuk, akik a Véletlent a hímnemű istenek közé sorolták, vagy a rómaiaknak, akiknél mint istennő hallgatott a Fortuna névre? Nem szólhatok a kérdéshez, mert teológiai dolgokban nem vagyok elég adeptus. Annyit azonban mondhatok, hogy az én segítő Véletlenem szoknyát hordott.

A szükség már arra is rákénytelenített, hogy újságokban hajhásszak regénytémát. Előfizettem egy hónapra vagy tíz pesti lapra, mindenféle színűre és szagúra. Meg is tudtam belőlük, hogy Magyarországon nincs egyetlen tisztességes ember se, az egyik rész szerint Tisza István volt az utolsó becsületes ember, a másik rész szerint Istóczy Győző; mióta ők elmentek, azóta itt nem maradtak, csak panamisták, kijárok, naplopók, mordály-égetők és egyéb akasztófa-címerei. Ha azt az illúziót akartam megszerezni magamnak, hogy vannak még ebben az országban rendes emberek is, akkor elővettem a kaszinóban a Berliner Tageblattot, mert az, ha sok jót nem írt is rólunk, hírül se pocskondiázott le bennünket annyira, mint a magunk lapjai.

Hát ahogy egy este végigásítom a sarokban a német újságot, bejön az ajtón vagy három pap-tanár, ismerősök, jó estét is biccentenek felém. Van velük egy idegen pap is, öregecskés, de szélesvállú, pirosképű, reverenda van rajta. Leülnek a papok közelest hozzám, elkezdenek vidámkodni szép-paposan. A reverendás pap viszi a szót, azon nevetgéreznek a többiek. No, ez falusi pap lesz, gondolom magamban és bizonyosan pesti vicceket mesél. Mert régi tapasztalatom szerint mindig a falusi papok tudják a legfrissebb pesti vicceket.

Kikanalazom a feketém alját, rágyújtok egy friss szivarra, intek a fizetőnek. Akkor megüti a fülemet, ahogy azt mondja a falusi pap:

– Ezt még Turbóktól hallottam, az isten nyugtassa szegényt.

Ez volt az a villámsugár az éjszakában, amellyel én gimnazista korom óta nem találkoztam, akkor is csak a Jósika regényeiben. Megvan a téma, kész a regény. Az isten áldja meg ezt a derék papot, hogy nem öt perccel később ejtette ki a Turbók nevét, amikor én már a Revue Archéologique legújabb számába menekültem volna a főfájdító regény ügy elől az ágyamban, így persze szó sem volt hazamenésről, a pincérrel hozattam még egy feketét. Éreztem, hogy itt az ihlet, s azt most már nem szabad elszalajtani.

Jónevű piktor volt ez a Turbók, nagyon tehetséges zsánerfestő, egyszer-kétszer találkoztam vele magam is. Pestről jött le egy-két hétre hangulatokért, hol egyik, hol másik faluban ütötte föl a sátorfáját a környéken, az egyikben aztán ott is ragadt. Beleszeretett a modelljébe, valami paraszt-madonnába, nem tudott tőle elszakadni akkor se, mikor az férjhez ment, sőt odament hozzájuk lakni; ami kis pénzt összefestegetett, azon földet vett, villát tervezett. Úgy beszélték, hogy el akarja venni az asszonyt az urától, cserébe neki adja érte a földet; de a vége bizony csak az lett, hogy egyszer fölakasztva találták a festőt a füzesben, aranyórája, pénztárcája nélkül. Sokféleképp vert a hír, öngyilkosságról is beszéltek, szökött katonákat is láttak akkor arra ólálkodni, a modell urát be is fogták, sokáig faggatták, de nem tudtak rábizonyítani semmit, szabadon kellett bocsátani.

Divinációszerűen éreztem, hogy ez a téma a végtelen lehetőségek témája, mint ahogy gyermekkoromban Amerikát a végtelen lehetőségek hazájának tanították. (A végtelen lehhe-tősségek hazája – mondta Grajna tanár úr. Szegényből pedig őbelüle még ott se lehetett volna jó földrajztanár, mert olyan rossz szeme volt, hogy mikor Kínáról magyarázott, mindig Magyarországra mutogatott a méterrúddal.) Ebben van minden, amit egy modern regényíró kívánhat. Előtérben a nagyváros a maga hazug kultúrájával. A homloktérben a művész-zseni, akit legyűr a szerelem alsórendű ösztöne. Sötét háttérül az elmaradt falu, a kultúrsivatag, a maga úrgyűlölő parasztjaival. Józan ember vagyok, de ebben a percben szerettem volna megölelni magamat. Ilyen örömem még talán akkor sem volt, mikor azt hittem, hogy sikerült megfejtenem a nagyszentmiklósi Attila-kincs aranykorsójának a föliratát. Most már aztán munkához kell látni haladék nélkül. Az első feladat természetesen az anyaggyűjtés. Dumas-nak még könnyű volt, mert ő még az ujjából szophatta a történeteit. Akkoriban csak rágyújtott az ember a csibukra, fújta a füstöt és köpte a mesét. Persze aztán nem is lett belőle egyéb Monte-Christo-nál. Jókai is úgy festette meg Az arany ember-ben a balatoni rianást, hogy csak tíz esztendővel később látta életében először a Balatont. Hát ez bizony gyerekes és értéktelen dolog volt. Mi, akik a Flaubert és a Zola iskolájába jártunk, tudjuk, hogy stúdium nélkül egy sort se szabad leírni. Ma már nemcsak kísérleti fizika van, hanem kísérleti regény is. Ha én akarnám leírni a rianást, én meteorológiai műszerekkel mennék le a Balatonra és logarléccel.

Azt persze nem tehetem, hogy én is felakasztassam magam, mint Turbók, de úgynevezett emberi dokumentumokat én is gyűjthetek. Kimehetek a faluba, kikérdezhetem a történet ismerőit, sőt talán magukkal a szereplőkkel is beszélhetek, persze úgy, hogy senki se sejdítse meg, mi járatban vagyok, mert akkor a jegyző hazazsuppoltat. Nézzük csak, hogy kellene ezt csinálni? Főispán, polgármester ebben nem sokat segíthetnek. No, majd segít az ősember, aki mint regényhős, cserbenhagyott! Nem kell neki se beszélni, se cselekedni, csak feküdni szép-csendesen a párezer esztendős sírjában, és megtaláltatni velem magát.

Az a gondolatom támadt, hogy mint régész, szállok ki a faluba, ahol én se egy lelket nem ismerek, se nem jártam soha, pedig csak egy macskaugrásnyira van tőlünk. Igaz, hogy ezt a macskaugrást részben kocsin, részben kompon kell megtenni, és az őszi sarak idején Bécsbe könnyebb eljutni, mint ide. De most nincsenek őszi sarak, mert június van, nyárelő hava, és Árpád apánk sírjának a megkeresésére ez a legszebb idő. Mert az ürügy az lesz, hogy Árpád sírját keresem; és ki tudja, még meg is találhatom. Mert abban az óbudai históriában én nem hiszek semmit. Lovas ember nem ment a hegyek közé temetkezni, azt csak a budai svábok találták ki, akik állami pénzen akarták megfordíttatni a földjeiket.

De ha Árpád sírját meg nem találom is, megtalálom a Turbók-ügy rugóit. Azt már én tudom tapasztalásból, hogy ahol ásatás van, ott ott van az egész falu, mert mindenki tudni akarja, hogy mi van a föld alatt. A nép ilyenkor csak egy-két napig gyanakszik, míg azt hiszi, hogy el akarják vinni a városi urak a faluból a kincset, de aztán rendkívül bizodalmas lesz, különösen ha látja, hogy az ember nem talál semmit, csak elásatja a tömérdek pénzt napszám képében. Ilyenkor bolondnak tartják az embert és maguk közt megállapodnak, hogy ezt kellene megválasztani követnek.

Rendben lesz itt minden, csak azt kellene most már megtudni, csakugyan odavaló pap-e ez a pap, ahová én gondolom. A pincér megnyugtatott, hogy igenis odavaló; ő ismeri még temesvári káplán korából, már akkor is nagyon finom ember volt, pedig éjfél után soha egy csepp bort meg nem ivott.

Szerencsére most még jócskán innen voltunk a hora canonicán.[2] A tanár urak ugyan már hazafelé szedelőzködtek, de hallom, ahogy mondja a papom, hogy ő még marad, mert csak tizenegyre rendelt kocsit.

Én nem igen szoktam ismeretséget keresni, nem dölyfösségből, hanem bátortalanságból. Most azonban a szükség vakmerővé tett, odaléptem a társasághoz, és bemutatkoztam a falusi papnak, mint a kaszinó választmányi tagja. – Tessék csak maradni, ameddig jólesik, inkább én is ideülök, hogy jobban teljen az idő.

– Én meg a dupla pap vagyok, tanár úr – hajtotta meg a fejét kedves mosolygással a vendég.

Okos, szép feje volt, éles profilja a Marcus Aurelius császár nagy bronzérmeit juttatta eszembe. A mozdulataiban semmi falusias nem volt, sem a hangjában semmi istenem-istenemkedés. Olyan abbés pap volt, csak az orrán egy kis magyar kolorittal. Egészben nagyon szimpatikus embernek látszott, de dupla papnak igazán nem, mint némelyik hasba-vállas vidéki pap, különösen reverendában.

A nem-értemet kiolvashatta a szememből, mert mindjárt kimagyarázta magát:

– Tudniillik azért dupla pap, mert a nevem is Pap: Pap Fidél vagyok.

Attól tartottam, hogy a pap-tanárok szóbahozzák a regényt, de szerencsére eljóéjszakáztak nagy bocsánatkérések közt, mert nekik holnap nehéz napjuk lesz, kezdődnek az érettségik, s lehet, hogy Honigbohn fődirektor valami kalamajkát csinál. Ha józan, akkor nincs semmi baj se, mert akkor csak azt kérdezi, hogy hányféle bort ittak a rómaiak, de ha zákányos, akkor nem lehet kiszámítani. Félős pedig, hogy holnap az lesz, mert ma pártvacsorán van, és többféle bort iszik, mint a rómaiak.

Ahogy magunk maradtunk, hozat Fidél páter egy tiszta poharat, tele tölti, elém tolja, hozzákoccintja a magáét:

– Isten tartsa, kedves tanár úr!

– Isten tartsa, főúr – mondom vissza –, de én nem vagyok tanár.

– Ne-em? – csodálkozik el a pap s elgondolkozik egy percre. – Nohát akkor Isten tartson, szervusz.

– Szervusz.

– Van benned pedig valami tanáros – teszi le a fenékig ürített poharat –, nem is voltál az soha?

– Annak készültem.

– No azért, tudod, a tanárság eltörülhetetlen jegyet nyom az emberre, mint az egyházi rend.

Elmondtam, hogy mi az én becsületes mesterségem (az irodalomról természetesen hallgattam), s kínálkoznom se kellett, magától kérdezte a pap:

– Hát mifelénk mikor nézel ki? Ott is lehet ám ősöket találni.

– Nemigen érek rá – szimuláltam a közömbös hangot, és éreztem, hogy égni kezd az arcom. (Azt hiszem, ez is filozopterkorom hagyatéka, hogy ha füllentek, mindjárt elpirulok.) – Különben az a kérdés, vannak-e felétek halmok?

– Több, mint kellene. A Héthalom ott van mindjárt a falu tövében, abban megkereshetnéd a hét vezért. Ráférne erre a szegény országra, mert úgy sincs neki elég vezére.

Ez több volt, mint amit vártam. Nekem Árpád is elég lett volna, de a hét vezér még jobb. Öt perc múlva megvolt köztünk az egyezség. A jövő héten kocsit küld értem a pap, addig hozzam rendbe a gyomrom, mert odakint arra szükség van, egyébre aztán ne legyen gondom.

– De életbiztosítást nem kell csinálnom? – kérdezem búcsúzáskor ravasz tréfával a papot.

– Miért? Le akarsz temetkezni nyolcadik vezérnek?

– Úgy emlékszem, mintha tefelétek a városi embert nem nagyon szeretgetnék. Valami Turbók nevű festőt nem tenálatok találták egyszer felakasztva a füzesben?

– Hja, a Turbók-ügy! De minálunk volt, éppen most lesz két esztendeje. Szamárság. Akinek jó gyomra van, aki bírja az italt, aki tűri a füstöt, és aki a ferblihez ért, az ne féljen, mert azt mink nagyon megbecsüljük.

– Attól félek, hiányos a kvalifikációm. Ami a füstöt illeti, ebből díszdoktorátust érdemelnék. De a gyomrommal sokat nyavalygok, a kártyáról csak annyit tudok, hogy azt Féleszű Károly, francia király mulattatására találta ki maître Jacquemin Gringonneur, noha az utóbbi kutatások ennek ellent látszanak mondani; ami pedig az italt illeti, én ahhoz most is csak annyit értek, amennyit Noé értett, mikor még nem ismerte a bornak erejét.

– Majd beletanulsz minálunk, pajtás. Könnyebb az ilyent megtanulni, mint a kapálást. Hidd el, hogy az a szegény Turbók még most is élne, ha inkább inni tanult volna meg, mint kapálni.

– Mondd csak – kérdeztem búcsúzóban –, hogy került tulajdonképp hozzátok az a Turbók?

– Van a templomban egy régi Szent Rókus-kép, a nép csak Fejetlen Rókusnak hívja. Persze, volt annak valamikor feje, csakhogy a százesztendők gyertyafüstje bekormozta a képet, valamelyik elődöm rászabadított valami füstvakarót, az aztán a korommal együtt a fejét is levakarta szegénynek: így lett belőle fejetlen Rókus. Szégyelltem is magam mindig, ha ott mondtam a litániát, de hát szegény eklézsia az enyém, nem igen renoválgathatni belőle. Egy Szent Józsefünk is éppen ilyen állapotban volt, de azt kijavítottuk, mert a József nevű hívek összeadták a rávalót. Rókus azonban már régen nem divatos szent, harminc esztendő alatt, nem tudom, kereszteltem-e összevissza három Rókust, hát itt ilyen kegyes adakozásra nem lehetett számítani. Egyszer aztán mégis csak beállított hozzám egy öreg gazda, bizonyos nevezetű Dominusz Fekete Rókus, és fölajánlott ötszáz koronát a Rókus-kép rendbehozatalára. Házásáson érték ugyanis az öreget, kapott is vagy hat hónapot, s akkor fogadta meg, hogy ha a jó Isten még egyszer hazavezérli, állíttat egy új keresztelő-kutat. De a keresztelő-kút ezer koronába került volna, s mivel a hat hónapból hármat mégis csak le kellett ülni, kiegyezett Dominusz Fekete Rókus a jó Istennel a Szent Rókus fejében. Turbók akkorában éppen a kanizsai bárót festegette, átsétáltam hozzá, megegyeztünk: hát így kerülközött közénk.

Elkezeltünk, de a sarokról még visszakiáltott a pap:

– Mártonkám, tejbe fürdetlek, mézbe hempergetlek, hanem azért nem árt, ha szivarral otthon látod el magad, mert amit minálunk mérnek, az nem úriembernek való. Ott nem lehet egyebet kapni, csak drágaderoszt.

No, gondoltam magamban, a falusi papok, úgy látszik, nemcsak a legújabb vicceket tudják, hanem a legrégibbeket is. Ezt a „drága, de rossz” viccet én már kucóporos koromban hallottam az édesatyámtól. Mikor az ötös kubából százat adtak annyiért, amennyiért ma egyet is csak jegyre kapni, s mikor annak a csutkája is jobban szelelt, mint ma a havanna. Vagy hogy akkoriban a tüdők is jobbak voltak?

Akkor elővettem egy tiszta noteszt, arra ráírtam, hogy „T. I.”. Ebbe jönnek a Turbókra magára vonatkozó adatok és megállapítások. Elsőnek azt jegyzem be, hogy „nem akart lezülleni a falu intelligenciájához”. A „T. II.” jelzésű noteszt szántam a helyzetrajznak. „A falu népe tolvaj és kapzsi. Megcsalja magát az Istent is.” „A pap. Anyagias gondolkozású, kicsit cinikus.”

A kocsi bent volt én értem már délben, de azért este lett, mire elindultunk. Sok volt még a tenni-venni valóm, azt mondtam a fuvarosnak, forduljon vissza, ne vesztegessen el miattam félnapot, majd fogadok én városi kocsit. Szürkefejű, harcsabajuszú, köpcös öreg magyar volt a kocsis, nyárnak öltözve, mezítláb, kék kötő előtte, madzagostor a kezében. Nagyon szigorúan nézett rám, mikor azt mondtam neki, hogy forduljon vissza.

– Azt az egyet nem töhetöm, kéröm – döfködte az ostornyéllel a nagy lába ujját. – Énneköm azt adta ki a plébános úr, hogy maga nélkül haza ne mönjek.

– Maga a plébános úr kocsisa? – vettem szemügyre a fakó kocsit.

– Dehogy, kéröm – érzett a hangjából a sértődöttség –, a magam kocsisa vagyok én. Szögény pap a mienk, nem löhet az lótartó embör, én szoktam fölkarolni, ha kocsi köll neki. Ha mög minálunk esik valami afféle, ami nem löhet mög pap nélkül, ugyan leginkább csak halomás történik, abba lehajlik a fuvar.

(No, tessék, itt a kölcsönös segítség, mint természettörvény – jutott eszembe a Kropotkin herceg könyve, amit már három esztendeje látok a megyei főügyész íróasztalán is, meg a tiszti főorvosén is. Mentül kevesebb a falun a Rókus, annál több a városban a Kropotkin. Mind a ketten tűzoltó tombolán nyerték, s azt mondják, gyalázatos anarchista könyv. Én nem szólhatok hozzá, nem lapozhattam a könyvben, mert egyik példány se volt fölvágva.)

Eligazítottam az öreget egy cédulával olyan korcsmába, amelyikben kocsiállás is van, megmondtam neki, hogy arra enni-inni is kap, a sort pedig úgy intézze, hogy esti harangszóra a ház előtt álljon.

– Ha jól irányzom, ugyebár falura lesz a szállomás? – szedte elő az inasom az ásató ládámat, meg a parasztok bámulatba ejtésére való cifra beszédjét. Rudolf magunk közt, idebent a városban szebben beszélt magyarul, mint Apponyi Albert, mert esze ágában se volt neki szépen beszélni. De ha kint famuluskodott velem a pusztában, falukon, akkor imponálni akart a népeknek (az eszménytelen tahóknak, ahogy ő nevezte őket) és megpróbált úgy beszélni, ahogy a követ uraktól tanulta a Friss Újság országgyűlési rovatában. Ilyenkor a rugós lóra azt mondta, hogy rugalmas, és a pillangóra azt mondta, hogy lepkény, énrólam pedig azt állította a napszámosoknak, hogy én egy kapicitális eszmetehetség vagyok. Próbáltam én leszoktatni ezekről a bolondériákról, de akármilyen értelmes fiú volt különben, ebben az egyben nem engedett. Azt mondta, hogy ő ezt a beszédet a katonaságnál tanulta, ahol egy fénybeli princ-nek volt a szolgázat-a. Gondolom, ezzel azt akarta mondani, hogy egy igazi hercegnek a kutyamosója volt. Persze az ilyen nagy úrral szemben nagyon lecsökkent az én kapicitális eszmetehetségem.

Mondom, csak az volt a szerencse, hogy Rudolfot csak olyankor szállta meg a szépenszólhatnékság, mikor faluztunk. Most is, mikor megmondtam neki, hogy rosszul irányzott, mert csak a szomszédba megyek, ő pedig itthon marad és vigyáz a házra, egyszerre visszacsomagolta a testvér az ásató stílust a padlásra.

– No, majd örül neki a Mari – azt mondja. – Szegény kislánynak majd az esze elmén reggel óta, hogy a szép kis kutyája szőrin-szálán elveszett. No, most már majd ráérek előkeríteni.

Megképlett előttem a házmesterek szép kis kutyája. Csúnya kis mopszli volt, csak úgy gurult a kövérségtől.

– Hát aztán csakugyan annyira tetszik neked az a kis kutya, Rudolf?

– Tetszik az istennyilának, aki beleüt – igazította el Rudolf mérgesen a kis ásómat a ládában. – Hiszen ha összesegít az isten Marival, az lesz az első dolgom, hogy a Tiszába hajítsam azt a rusnya dögöt. Meg is ígérte, hogyha meglesz a kutya, akkor beszélhetünk a lakodalomról.

– Íme, milyen álnokká teszi a szerelem az embereket! – Ezt a megfigyelésemet a „T. III.” számú noteszba jegyeztem bele. Ebbe kerülnek az általános reflexiók, amikkel ki fogom hímezni a regény szövetét. Ez nem fontos ugyan, de mégis jó, ha van a könyvben egy-két passzus, amit zsúrokon idézni lehet. Az ilyesmi nagyon növeli a népszerűséget.

Soká tartott a pakolódzás, mert az ásatáshoz is sok szerelvény kell, hát még a regényíráshoz! A magam személyével leghamarabb készen lettem, mert nekem csak egy ócska ruha kellett, meg egy régifajta, kapocsra járó nyakkendő. Az önkötős nyakkendőt ugyanis én csak kézen tudom megkötni, aztán mikor készen van, a fejemen át húzom a nyakamba. Itthon ezt nem látja senki, de ha idegen helyen meglátná valaki, kinevetne érte, azért útra mindig kapcsos nyakkendőt szoktam vinni. Térkép, kompassz, mérőszalag, milliméter-papiros kell a halmok fölvételéhez; kaparókanál, kis tollseprű a csontvázakhoz, amikkel magam szeretek bánni; zsinegek, drótok az összetartozó cserepek együtt-tartásához, fadobozok a nagyobb tárgyaknak, papírskatulyák a kisebbeknek, egy kis szita a hamu megszitálására, amiben néha érdekes apróságok találhatók; persze a nagyító lupét se szabad elfelejteni, se a fotografálómasinát. Cukrot is kell vinni, hogy a gyerekekkel ápolhassuk a barátságot. Egy-két zsebkönyv is jó, ha kéznél van, ámbár most azok nem nagyon férnek, mert az Ethnographia kötetei sok helyet foglalnak el. Muszáj ellenőrizni a parasztot, hogy csakugyan úgy viseli-e magát, ahogy azt a néprajztudósok előírják, mert én nem akarom magam annak kitenni, hogy a megfigyeléseim fölületessége miatt másszon a képemre a kritika. Még a Tájszótárnak is jó lett volna helyet szorítani, de azt már nem tudta begyömöszölni Rudolf. No, majd kihozza utánam, mert arra okvetlen szükségem lesz. Én ugyan a nép közt nőttem föl, de most már sokat felejtettem a nyelviből, utána kell tanulmányoznom egy kicsit.

A T. noteszokat, vagy tíz darabot, már csak a zsebeimbe bírtam betömködni. Legjobban meg voltam akadva a napszám pénzekkel. Ha nagypénzt viszek magammal a tárcámban, akkor zsidónak néznek a kintvaló magyarok, vagy úrnak álarcozott kisgazdának. Aztán meg a váltogatással is baj lehet. Végre is elszalajtottam a bankba Rudolfot két tízezressel meg egy hátizsákkal, ezt aztán ötvenkoronás meg százkoronás aprópénzzel tele hozta vissza, így majd nem fognak bizalmatlankodni a napszámosaim, mert láthatják, hogy csakugyan egy szegény városi úr vagyok.

Éppen nyolcat kezdtek harangozni, mire kész lettünk, akkorra a kocsim is odazörgött a ház elé. A harcsabajuszú nagyon szíve szerint való kocsmát találhatott, mert igen keresztbe álló szemmel kérdezte meg tőlem, hogy őmellé ülök-e, vagy a hátulsó ülésre.

– Hát majd csak ide maga mellé, bátya – kaptam föl a karatlan deszkaülésre –, legalább elmondja, mi szépet látott ebben a nagy csúnya városban.

Rudolf a ládát föltuszkolta a saroglyába, jó éjt és hasznos tanulmányt kívánt – ez a harcsabajuszúnak szólt, hadd lássa, hogy nem valami csiribiri embert zötyögtet a falujába –, aztán megindultunk.

Már a harmadik utcában jártunk, mikor az emberem megszólalt.

– Hát jóitalú bora van ennek a Csányi Ágónak. Járatos oda, ugy-e?

– Nem én.

– Ne-em? Azért kérdőm, mert hogy több úrféle embörök is csellögtek ott. A zentai esernyőcsináló is ott vót, ha üsmeri. Mán ugyan csak a fia, mert hallom, hogy az öreg még a télön beadta a kulcsot. Hát kár érte, mert nagyon röndös embör vót. Olyan fótot vetett az esernyőmre, hallja, hogy tán tovább tart, mint az esernyő. Tán üsmerte is híribül?

– Nem én, bácsikám. Van vagy húsz esztendeje, hogy nem is láttam esernyőcsinálót.

– Möghiszöm, kéröm, van az úgy. Én is csak egyször láttam életömben panorámát, a fene rágja ki, akkor is kivötték a zsebömbül a bugyellárist, azóta se lött mög. Ugyan mi mesterségben van az úr, ha mög nem sértöm?

Mit mondjak neki? Azt nem mondhatom, hogy archaeológus, mert azt hinné a jó ember, hogy valami csúnyaságot mondtam, még tán a kocsirul is lefordítana. Azt se mondhatom, hogy regényíró, mert ezt se értené jobban, meg ez titok is. De hátha azt mondanám neki, hogy festő vagyok? Úgy lehet, a Turbók-ügyről is elejt valami haszonra valót.

– Hát bizony az enyim nem valami jeles mesterség. Piktor vagyok.

– Piktor? No, azért isten éltesse az urat. Nem tösz az semmit, hiszön piktornak is csak lönni köll valakinek, nini. Mi lönne a világi népbül, ha mindnyájan egy mestörségön lönnénk? Hát nem jól mondom?

– De nagyon jól mondja.

– No látja. Aztán azért, ugye, a piktorságbul is mög löhet élni? Mert látom, röndösen ki van ruházkodva.

– Hát úgy képesint.

Gyerekkorom óta se nem hallottam, se nem mondtam ezt a szegény sorrul való szót. Ha úgy hirtelen a szemem elé kerül nyomtatásban, talán meg se értem. De ugyan jókor jött, mert az útitársam egyszerre magához valóbbnak érzett, és bizodalmasan kérdezte, volna-e egy szál masinám.

– Hát hogyne volna. Van itt masina is, szivar is. Tessék.

– A szivart csak tögye vissza. Vagy bűrszivar?

Rágyújtottunk, jó pár szippantásnyit haladtunk, mikor megint szónak ered az öreg.

– A faluban is van egy piktor. Ugyan csak vót.

No, hála istennek, nyomon vagyunk már.

– Úgy is hijják csak, hogy Pengáló Mári, noha Vízhányó Mári az igaz neve, az urára való nézvést mög Istenös Tót Andrásné. Hát tudja, azt fiatal korában még a városba is behozták pengálni. Úgy kifestötte az az ereszet-alját még a plébánián is, hogy a püspök is mögcsudálta. De hogy elbetegösödött, nem bírja a létrázást, osztán így föl is hagyott vele. Most már csak olyan templompribék lött belüle, mint afféle vénasszonybul, akinek gyerököt se adott az isten, ugyan idejitül még adhatna.

Hát nem az lett belüle, mint amit én vártam, mégis ráfelejtkeztem az öregre, akinek irgalmatlan csikorgott a hangja, pedig egész délután olajozta. (Ettől csuklott olyan nagyokat interpunkció gyanánt, vesszőnek szopránt, pontnak basszust.) De az én fülemnek így is muzsika volt ez a beszéd, amelyikből minden harmadik szónak találgatnom kellett az értelmét.

A gyerekkorom hazajáró lelke muzsikált körül, amely a városban nem fér közel hozzám, mert ott nem tudja szegény a járást. Villanyos rácsenget, autó rácsipog, gyárkémény rádudál. Nagy kőházak elejbe állnak, kitükrösödött padlón elcsúszik, pincérek a lábára hágnak. De itt már kint vagyunk a városból, szabad az út hozzám. Itt már nincs egyéb, csak ebcsaholás, békavartyogás, meg édes földszag. Egy darabig töröm a fejem rajta, minek is hívják azt a bacilust, amelyik a földszagot árasztja, de csak annyi jut eszembe, hogy valami „odorifera.” Lám, a vezetéknevét már elfelejtettem, és lassanként azt is elfelejtem, hogy én most hova megyek. A gyerekkorom felugrik mellém a kocsira és az ölembe ül. Mire fölkanyarodunk a töltésre, akkorra Varga Márton úr, ismert nevű régész és leendő regényíró már le is maradt a kocsiról. Csak Marcika ül fönt, aki a tornaóra elül meglépett az iskolából, és gyalog indul neki a tanyának, ahol ma kezdték el a rozsot vágni. Mire kiér, akkorára az aratók már a nagy diófa alatt ülik körül a tálat, az édesapja az újságot olvassa a méhesben, az anyja pedig a fürjfiókát itatgatja a szájából, amit az aratók fogtak. Jaj, csakhogy a tanya még messze van, pedig a nap már lement, ej, de jó, hogy Zsíros Palkó utolérte és fölvette a szamaras kordéjára. Mert az ez, amin most ül, az a gyerekkori kordé, még az ülésdeszka is tulajdon azzal a rossz katonaköpönyeggel van leborítva, amit Zsíros Palkó bácsi Pádovában szolgált. Látni nem látom, mert sötét van, de kitapogatom rajta azt a vekniformájú rézgombot, amit már akkor is csak a kiszolgált bakaköpönyegeken lehetett találni. Bámulatos, hogy a szegény embereknél milyen hosszúéletűek a köpönyegek és a gombok. No, ülni azért most se jobb a kis rézvekniken, mint fiatalabb korukban volt.

A híd lámpái még idevilágítanak. A jegenyék árnyéka messze bevetődik a folyóba, mintha egy óriás kéz ujjai volnának, amely arany csillagokat szór a víz fekete barázdáiba. Egy búzáshajó csendesen úszik lefelé. Koporsóforma teste belevész a sötétbe, csak a zöld lámpáját látni, mintha egy nagy szentjánosbogár szállna a víz fölött. Egyszer egy szép asszonnyal néztünk innen a partról ilyen kikötött búzáshajót egész hajnalig. Annak is zöld lámpája volt. Az asszony szeme is zöldesen aranylott. Fázott és ideadta a kezét, tenyerével fölfelé, hogy annak a fészkébe ültessek csókokat, azok majd ott kikelnek, és akkor is végigfutkározzák a testét, ha elszakadunk egymástól. Az egyetlen asszony volt, akinek a lelkével is tudtam csókolódzni. Ugyan hova lett ez az asszony? Mi maradt neki belőlem? Valami idézet-német azt mondja, az emlékek vízinövények, amelyek könnyekből élnek. No, az én emlékem csak az a reuma, amit azon a zöldlámpásos éjszakán szereztem. De, úgylátszik, ez is vízkedvelő szerzet, mert mindig megelevenedik a nyirkosságra, mint a Jerikói rózsa.

Most is sajogni kezdett a jobbkarom, hogy megcsapta a pára a víz felül. Ideje is volt, mert különben mindjárt előbújt volna belőlem Örkény Pál úr, a lírikus. Furcsa, hogy egy kis békabrekegés csillagfény mellett hogy el tudja bolondítani az embert. Melyik béka is párzik ilyenkor? Rana esculenta, vagy Bombinator igneus? Úgy, úgy, öregem, csak tartsd magad keményen, mert most regényben utazol, nem szonettben.

Az útitársam, aki elszundított egy kicsit, rábillentette a fejét a vállamra, s ahogy eligazkolódtam alula, fölijedt egy horkantással.

– Tudja-e maga azt az órást ott a búzapiac sarkán?

– Tudom.

– Van annak az ablakába kitéve egy óra. Nagy óra, tudja, olyan sublótra való. Aranyat mutat, de azért nem arany, á, dehogy, aztat ne gondolja. Hát ennek nincsen sétálója, hanem ahelyött hintája van. Azon ül egy porcolán királykisasszony, mög egy förtelmes szerecsön. Ugyan löhet, hogy az is porcolánbul van, csakhogy az nem fehér porcolán, hanem fekete. Hát ezök, akármikor nézi üket az embör, örökösen csak hintáznak. És mindég ügyelömmel vagyok rájuk, ha a városba járok, de még nem láttam űket úgy, hogy ne hintáztak volna. Valami jelös cifrasági tanulmány ez, hallja. Akárki vót, aki kitanálta, de nagyszerű embörnek köllött neki lönni. Nem is hiszöm, hogy nem emerikai vót.

– Nagyon lehet – hagytam helyben –, én bizonyosan nem tudtam volna kitalálni.

– Pedig maga tanulmányos embörnek látszik, mög az a barátja is annak mondta, aki a bagázsiáját a kocsira föltötte. Hát azt csak tudja, milyen nehéz a hold?

Rámutatott az ostorával a teleholdra, amely éppen akkor bukott elő az egálján egy kanyarodónál. Tiszta volt a rajza, sima a széle, mintha ollóval vágták volna ki aranypapírból.

– Tudja a macska. Nem tette még azt fontra senki se.

(Nem mondhattam el neki Pickering legújabb számításainak eredményét a Globus legfrissebb száma nyomán. Különben is azokat már egy hét múlva megcáfolta Christie az Observatory-ban. Nekem mindig imponált, hogy milyen gyorsak ezek a csillagászok egymás meghazudtolásában. Nekünk régészeknek egy esztendő is kell rá. Persze a csillagászok hozzá vannak szokva a gyorsasághoz, mert ők fénnyel dolgoznak.)

– No látja, pedig éppen annyi az. Ki van egy font kerekre, mert négy fertály van benne – villantotta rám diadalmasan kis sündisznószemeit a kocsis.

De aztán elkomolyodva tette hozzá:

– Persze, ez csak olyan tréfabeszéd. Találós mese. Bíbok sógor olvasta az emerikai magyar újságba, ugyan az is löhet, hogy csak a maga kitanálása, mert mindég olyan fabulás embör vót. Én azt hiszöm, így a magam paraszti eszivel, hogy a Hold igen messze van, talán nem is minálunk, hanem valahol külországban. De azért isten röndölésibül minálunk is világít. Ahun látszik már a falu tornya is a’, éppen a hold irányába.

Sűrű füzes mellé értünk, fölhorkanva vágta föl a fejét az egyik táltos, nagyot zökkent a kocsi.

– Hóka te, Badár! – rittyentett az öreg az ostorával – mi az ördög bújt beléd?

– Úgy látszik, megijedt valamitől.

– Mitül ijedt volna? Az én suttyókoromba még igön, mert akkor itt jártak ki a vízből a lelék mög a tüzes embörök. De azóta elszoktak innen, mióta a vízimérnekek idehozták a tanyahajójukat. Most már csak a városi cafrák járnak ide, bizonyosan most is azokat lepködi a segédjedző ur.

Csakugyan valami csiklandós asszonyvisítás hallatszott a füzesből. Az embernek le kellett szállni, és kantárszáron vezetni a nyugtalankodó lovat a komplejáróig, mert itt magas a töltés és meredek a part.

– A nehézség cifrázza ki a fülegombját ennek is – dohogott mérgesen.

Már most kinek? A lónak-e, vagy a jegyző úrnak? Alighanem a jegyző úr fülegombja forgott szóban, mert az öreg, ahogy a komplejárónál visszahuppant az ülésbe, azzal békítette magát:

– Ugyan igazsága is van neki. Addig üvé a világ, még fiatal. Majd ha annyi üdős lösz, mint mink vagyunk, ütet se hijják semminek se. Nem jól mondom, kéröm?

– Dehogynem, jól mondja – mosolyodtam el. Azon mosolyogtam, hogy az öreg egyidősnek vélt magával. Jó hatvanasnak néztem, az idejétől apám lehetett volna.

De már rajta voltunk a kompon, s az öreg a révészekkel eredt szóba.

– Máma nem fáztak a cigánygyerökök, Jóska bácsi – mondta a csigahúzónak, végigtörülve az ingeujjával a homlokát.

Csakugyan fojtott meleg volt, állt a levegő. Még a víz fölött is.

– Hát máma kimönt a föld fagya – adta vissza a szót a révész. – Vót nagy forróság a városba, ugye, András?

– Hát löhetősen – mondta az én emberem, akiről most már kitudódott, hogy Andrásnak hívják. – Nem mindönkinek van olyan jó sora, mint Jóska bácsinak, hogy egész nap itt hívösül a vízön.

– Jó fürdés esik itt, ugye? – kottyantam bele én is a beszédbe. Gondoltam, hátha ettől a révésztől is megtudok valamit, hiszen ez bizonyosan Turbókot is sokszor hurcolászta a kompon.

– Löhet.

– Hát szokott tán fürdeni maga is?

– Hát ügön. Legalább, hogyha beleesök a Tiszába.

– Mikor esött bele utoljára, Jóska bácsi? – kérdezte az én Andrásom.

– Mögálljon kend csak, hány esztendeje is a víznek? Mert akkor estem ki utoljára a ladikbul.

– A víznek? – tűnődött András. – Hogy is csak? Negyvenhárom lőhet, mert én éppen három esztendővel később születtem, mint mikor Ferenc Jóska itt járt.

Ha a kötelet nem fogom, mindjárt úgy járok, mint Jóska bácsi az árvízkor, ami neki arról emlékezetes, hogy akkor fürdött utoljára. Hát ez az én jó hatvanas Andrásom, aki nekem apám lehetne, csak annyi idős, mint én vagyok? No, ezt az embert jól meggázolhatta a fekete tehén.

Félszivarnyi idő alatt beértünk a faluba. Csurgatott ezüsttel volt leöntve az egész, a kis fehér házak, a roggyant tornyú templom, a gyepes legelők fekete rámájában. Kézdi-Kovács aranyat adott volna érte, de még engem is megkapott, pedig én nem igen szeretgetem a holdvilágos képeket, mert ahányat még láttam, mindnyájának halottszíne volt. A valóságban az éjszaka élőbb, mint a nappal. Nappal az emberek élnek, meg az állatok. Éjszaka a fák élnek, az árnyékok, a göröngyök, a háztetők, a sürgönykarók, az az egész világ, amelyik nagyobb és hatalmasabb az élők világánál.

A nappali világból még tán a kutyák is aludtak. Végignyikorogtuk az egész falut, mert a túlsó oldalon, a vízszélen van a templom, lábánál a plébániával, de egy vakkantást nem hallottunk.

– Mind üsmeri az én kocsim zörgését, ingyön mög mit ugasson? – magyarázta András.

A pap a kis ajtóban várt bennünket. Nagy, lompos cselédlány szedte le a cókmókot. Olyan világos volt, hogy minden szeplőt megolvashattam volna az arcán, de azért lámpával fényeskedett előre, így kívánja a tisztesség.

Jóéjszakát mondtam a kocsisomnak, és megköszöntem az emberségét.

– Szüvesen, máskor is – fordult vissza úgy félnyakkal az ülésből –, majd lögyenek híradással, ha visszaszándékszik az úr. Mert rázós kocsi ez, az igaz, de csak annak rázós, aki eleven. Vittem én már ezön akasztott embört is, de annak nem vót rázós.

Kérdem a paptól, ahogy elporzik a kocsi, hogy hívják ezt a harcsabajuszú embert.

– Istenes Tót Andrásnak.

– Hát most már azt mondd meg, miért Istenes Tót András ez a Tót András, holott az úton néha nagyon visszafelé imádkozgatta a minden szentek litániáját?

– Búcsúelöljáró, barátom, annak meg érteni kell a káromkodást, mert máskép nem tud rendet tartani. Különben őrajta kereste a törvény a Turbók festő halálát.

Ha a hét vezér előjött volna a Héthalomból és éntőlem kérte volna számon az országot, az nem képesztett volna így el. Hogy én most a regényem egyik főalakjával ültem egy kocsin, akinek egy tragikus hős töviskoszorúját kell hordania harcsabajuszos fején, s akinek számára az a legizgatóbb probléma, hogy éjszaka is hintázik-e a porcelán királykisasszony a szerecsennel!

– Hű, a terítésit neki! – riasztott fel a páter. – Nagy baj van, pajtás. A sert fönt felejtettük a kocsiderékban. Szaladj csak, Juli, András bátyád után, adja ide az üveg sereket, amiket a városból hozott!

– Sohse bántsd, gazdám – tartóztattam a papot –, hiszen megtaláljuk azt holnap is.

– No, az nem olyan bizonyos, ahogy én Andrást ismerem. Hanem ha beéred egy kis gyömbéres papramorgóval, akkor én is elengedem márul a sert.

Hol muszájból, hol világpróbálásból én már sok mindenféle bolond italba belekóstoltam, de a gyömbéres pálinkához még csak nem is hajaz egyik se. Ennek a receptjét olyan országban találhatták fel, ahol a csörgőkígyó terem, abból is a veszettjét válogatják ehhez a liktáriumhoz.

De hát még meg is kellett dicsérnem, mert az én részemről meg ez volt a tisztesség.

Nagy, bolthajtásos hodályban ültünk a paprikás csirke mellé, a füstölő petróleumlámpa csak az asztal környékét világította meg. Az asztalnak meg csak a sarkára volt terítve, mert a többi része tele volt könyvvel, íróasztalon, kanapén, székeken, ablakpárkányokon, szekrények tetején, ahol csak a szemem benyomakodhatott a homályba, könyv mindenütt. De egy se a talpán állt, hanem mind egymás hegyin-hátán hevert. Nyilván sokat érezték már a gyömbéres pálinka szagát.

– Sok könyved van – mondom a papnak.

– Sok ócska salabakter. Nagy könyvgyűjtő voltam fiatalabb koromban, összevettem ördögöt, poklot, mert tudod, hamar rájöttem, hogy énbelülem úgy se lesz püspök, valamit meg csak csinálni kell az embernek.

– Olvasol sokat?

– Olvas a hóhér. Nem olvasok én, barátom, vagy öt esztendő óta az Ezeregyéjszaká-nál egyebet, ha nem hiszed, meg is mutathatom.

Azzal odament az ágyhoz – csak most vettem észre, hogy egy priccsforma ágy van a sarokban –, kiszedett alóla egy nyaláb könyvet. A zöld vászonkötésről mindjárt ráismertem a Paul Grève-féle kiadásra.

– Látod, itt tartom, hogy kéznél legyen. Az éjszaka is a három púpos történetén aludtam el. Ez nem zavarja meg úgy az embert, mint Bernard Shaw.

– No – mondom –, szoktál hát te mást is olvasni, mint az Ezeregyéjszaká-t.

– Soha egy sort se olvastam tőle, csak a kis gyámlányomtól tudok róla, az mindig el szokta mesélni az olvasmányait. No, hozott Isten!

Tudok annyi illendőséget, hogy papoknak a gyámlánya felül nem kérdezősködöm. Lenyeltem a borral együtt, amit gondoltam: hogy lám, még itt is romantikába ütközik az ember. Persze nem is csuda, ha az ember öt esztendőn keresztül nem táplálkozik mással, csak Harun al Rasiddal. Hiszen nem mondom, nekem is megvolt az Ezeregyéjszaká-m, de nekem kellett, mert én az elefántcsont-kereskedelem régi útjait tanulmányoztam benne a csibráki szkíta-leletek kapcsán. (Megjelent az Archeológiai Értesítő-ben, tömérdek sajtóhibával; a csípőt mindenütt cipőnek szedték, amiből aztán száz év múlva a budapesti japán régészeti intézet azt a következtetést fogja levonni, hogy hiteles adatok szerint a szkíták cipőben jártak.)

– Jó bor, ugye? – koccantotta a pap bosszúsan a poharat a pléhtálcához.

– Igen, könnyű kis bor – szakértősködtem udvariasan, mert tudom, hogy így szokták mondani, bár soha az életben nem leszek vele tisztában, hogy melyik a könnyű kis bor.

– Az, verje el az isten a tövit útrul-útra. No, majd holnapra szerzünk jobbat a jegyzőtől. Olyan kétéves sillere van, hogy úgy simogatja az ember torkát, mint a bársony. Hanem ezzel ne gyilkoljuk magunkat tovább, jobb, ha lefekszünk.

Átkaronkozott velem a szobába, tiszta, rendes kis szoba volt; a Tiszára nyíló ablaka nyitva, tele a víziménták édes mézszagával.

– Á, ez kedves! – szippantgattam a városi ember akaratlan affektálásával; azt hiszem, falun az első órában még a tanfelügyelők is költőt játszanak.

– Igen, mert felszél fúj a kaszálók felől – csukta be a pap az ablakot. – De hajnalra mindig megfordul a széljárás, s hoz olyan gyehennaszagot, hogy azt lelkes állat ki nem bírja. Enyvgyára van a túlsó oldalon az uraságnak.

Megveregette a fejem alját, megzörgette a gyufásskatulyát az éjjeli szekrényen, van-e benne, aztán kedves mosolygással a vállamra tette a kezét:

– Sebesen aludjunk, mert falun korán elosztják az éjszakát.

No, gondoltam, ezt belejegyzem a T. VI.-ba, mint helyi kiszólást. Turbóknak is ezt fogják mondani az első éjszakán, amit idekint tölt. Komoran és borzongva fogja le a szemét, mert valami szimbólumot érez az éjszaka elosztásában.

De aztán nem jegyeztem fel semmit, mert ahogy egyet nyújtóztam az ágyban, rögtön elaludtam. Az égve felejtett gyertya utolsó sercenésére nyitottam ki a szememet. De már akkor beszőkült az ablakon a hajnal. No, falun csakugyan hamar elosztják az éjszakát.

Falusi templomban hétköznap csak seppegős mise van. Se orgona, se kántor, de sokszor még ájtatoskodó se, csak a pap meg a jó Isten. Az egyik azért, mert neki ott kell lenni, a másik meg azért, mert ő mindenütt ott van. Egykét reszkető fejű öreg anyóka ha behúzódik is a padokba, nem sokat számít. Ezek azok, akiket úgy hívnak, hogy templompribékek. Hozzátartoznak a templomhoz, mint selyemkendőhöz a rojt. Mise, litánia, keresztelő őnáluk nélkül meg nem eshetik. Kedves, öreg lelkek, akik ama napon egész bizonyosan a Bárány jobbja felől fognak ülni, és ott is el fognak szundikálni, mint idelent a templomkában. De az nem baj, mert az alvó ember mind jó ember, ami abból is látnivaló, hogy a jó Isten a bibliában is leginkább álmukban beszélget az emberekkel.

A plébános úr még vigyáz is rá, hogy föl ne rezzentse a jámbor szundítókat az oltár körül való kopogásával. (Legalább nem köhögnek bele az evangéliumba.) Halkan tesz-vesz, amúgy is csak posztócipő van a lábán, az ampolnát nem csendíti hozzá a patenához, s odamormog a minisztráns kis hüvelykmatyinak is:

– Csöndesen, Satyi. Ne rázd úgy azt a csengőt, mintha kolomp volna!

Mert csakugyan kinek is rázná? A városban más, mert ott az Isten messze van. De ebben a fehérre meszelt alacsony házban olyan közel van, hogy szinte még a lélegzése is hallatszik. Az fújdogálja szép egyenletesen az oltár csipke-antipendiumát, a két szál viaszgyertya kék nyelvecskéjét, meg a papírvirág-csokrokat a stációképek előtt. Hallani még azt is, ahogy valamelyik pad tetején egy pattogó-bogár hányja a bukfencet, mint Anatole France-nál a Boldogasszony bohóca.

Satyi azonban, aki egyébként csak egy szál ingbe van öltözve, sértődötten ereszti le a csengettyűt, és elkeseredetten vágja a szügyébe szögletes tatárfejét. Az egész minisztrálásban a csengettyűzés ér valamit, hát most már azt se szabad?

– Csinglingling, csililing-ling-ling…

A pap bosszúsan fordul hátra. Az anyókák fölütik a vállukra nyaklott fejüket, és értetlenül néznek az oltár felé. Mi lehet ez? A plébános úr nem olyan, mint a fiatal káplánok, akiknek mindig sietős a dolguk, azért összekapogatják a mise végét az elejével. Nem lehet az, hogy már Úrfölmutatás volna. Még a pattogó-bogár is belemerevedik a várakozásba. Satyi világért se nézne föl, de vigyorog a szája sarkával; mert a gyereknek is csakúgy jól esik az, ha egyedül van tisztában a helyzettel, mint a diplomatának. (Csakhogy a diplomatákkal az ritkábban esik meg.)

– Csililing… csing… csing… csing!

A pap megnyugodottan susogja tovább a misét. A templompribékek is visszanyaklanak a nirvánába, hála istennek, nem rövidítette meg őket senki. Az az egész, hogy a szél kicsapta a templomajtót, és valami csengettyűs bárány csipegeti a portikusban a padlókockák közül kiserkedő porcfüvet. Alighanem a Bankós Beráék báránya csellengett ide a gazdája után. Mert a minisztráló kis tatárt Bankós Bera Satyinak hívják, ahogy a paptól hallottam.

– Dehát tud már ez minisztrálni? – kérdeztem a papot, ahogy misére öltözött a sekrestyében.

– Annyit tud, amennyire egy falusi minisztránsnak szüksége van, a misekönyvét átviszi egyik oldalról a másikra, meg a csengettyűt megrázza. Különben nagyon jeles kis figura, alig hallani szavát, de mindenről tud, ami a faluban történik, mert egész nap az utcán csavarog.

A gyereknek most csak félszeme van a misekönyvön, félszeme az ajtón. Ha a pap úr hátraint, a misekönyvet át kell vinni az oltár egyik oldaláról a másikra. De a báránnyal is csinálni kellene valamit, hogy el ne tébláboljon, még vége lesz a misének.

– Dominus vobiscum![3] – fordul kifelé Fidél pap az oltártól, és összeteszi a kezét. Most veszem észre, ahogy kifelé fordítja a tenyereit, milyen bütykösek az ujjapercei a favágástól. Ha bevenném a regénybe epizódalaknak, azt hiszem, ápolt, puha, fehér kezének kellene lenni. (Úgy tudom, Constantin abbé óta van minden papnak ilyen finom keze az irodalomban.)

A plébános úr csak magában mondta az ite, missa est-et,[4] de hangos választ kapott rá.

– Be-e-e, be-e-e – biztatta magát a csengettyűs bárány, és csakugyan bebóklászott az ajtón, de a két sor pad közt tisztességtudóan megállt. Bambán nézett körül ártatlan szemével, s nedves orrocskájával megszaglászta a padló kőkockáit. Elégedetlen fejcsóválással helytelenítette e különös legelő füvetlenségét, aztán maga alá szedve a lábait, lehasalt és elkezdte nyalogatni a falból kivirágzott salétromot.

Most már ügyet se vetett rá senki. Az anyókáknak eszükbe se jutott kikergetni, mert hiszen Isten báránya ő, a kis Jézus játszótársa, Satyi pedig tökéletesen szíve szerint valónak találván a helyzetet, elégedetten kapta a szájába a hüvelykujját.

A pap lassú kézzel vetett keresztet a gyülekezetre, Satyira, az anyókákra, a báránykára és a pattogó-bogárra. Jutott belőle nekem is, aki az utolsó pad hátához támaszkodva, elfojtott ásítással fogadtam az áldást. Mitagadás benne, a koránkelést nem az én kedvemért találták ki.

A nénikék kitörlik szemükből az álmot, s fölajánlván lelkük üdvösségére a misét, sorra csókolták az oltárokat meg a missziókeresztet („készítette a purgátóriumban szenvedő lelkekért Mocsár Veronika 1892-ben”), amelynek lábáról már rég leszedték a festéket a kicserepesedett öreg ajkak töredelmes és istenfélő csókjai. Satyi a foltos pluviálét igazgatja be a sublótfiókba, én a korai románból való thuribulumot nézegetem; múzeumba való ritkaság, ha a plébánia gazdagabb volna, bizonyosan régen kihajították volna egy pakfong tömjénezőért – mikor beserdül a sekrestyébe egy jóállású menyecske, afféle vérbélű némber. Szép, tiszta öltözetű, feketebabos fehér selyemkendővel van bekötve a feje, papucs is van a lábán, de nem pillangós, csak olyan rendes asszonyoknak való bőrpapucs. A lába sima és fehér, látszik rajta, hogy se a kocsiút agyagos sara nem szíjja, se a kukoricaföld sütős homokja nem kérgesíti. Szép nyerges láb, nem laposította el a tarlókon való csúszvajárás. Az arca is formás, ha egy kicsit ütődött is, a képe gödörkés. A szemit nem nagyon lehet látni, mert lesütve tartja, de nagy, nehéz felső szemhéja van, mint a régi olasz Madonnáknak; a fejit meg félrebillenti egy kicsit, mikor beszél, mint a káráló tyúk, ha szólnak hozzá.

– Dicsértessék. Hamar tessék gyónni a szentséggel, főtisztelendőm, mert Bera Mátyás az utolsóban van.

– Kicsoda? – hökken meg a pap. – Bankós Bera? Hiszen nincs egy órája, hogy beszéltem vele, Satyit szólítottam ki minisztrálni. Azt mondta, magukhoz mén kutat tisztítani.

– Az ám, galambom – simította meg az asszony a szája sarkát a hüvelykujjával –, éppen ott érte a baj minálunk. Megszédült a kútban, vagy mi, alig értöttük, mikor fölhujjántott, hogy húzzatok ki hamar, embörök. Hát föl is húzták mingyárt, de mán akkorára egy vér volt az ünge, ahogy az orra vére eleredt. Nem volt az se hót, se eleven szögény; mire hazavitték, mán csak a kezivel intögetött, de a nyelve nem forgott. No, mondom, mégis csak mögfutom a papot, hátha még föl tudnánk neki adni az utolsó kenetöt. Szóltam a harangozó sógornak is, hogy csöndítse mög a lélekváltság harangját.

Csakugyan szólt is már a harang, olyan jajgatóformán, ahogy halállal vívódónak szokott. A pap sietve kapkodta magára a karinget, a stólát az asszony kereste elő, látszott, hogy tudja itt a járást.

Le nem vettem róla a szemem, ahogy sergett-pergett, ahogy a vállát himbálta, ahogy a derekát feszítette. Nem kellett hozzá Lecocq detektívnek lennem, hogy kitaláljam, kicsoda. Ez nem lehet más, mint az idő előtt lett templompribék, Pengáló Mári, igaz nevén Vízhányó Mári, az urára való nézvést meg Istenes Tót Andrásné. No, Mári lelkem, aki olyan híres voltál képmodellnek, te se gondolod, milyen híres leszel regényhősnő-modellnek. Te veled már lehet mit kezdeni, nem úgy, mint a vén harcsabajuszúval! Annyit már tudok, hogy kinek a lelkén szárad a festő halála!

A pap már a sapkát is föltette, s egy kicsit tétovázva fordult oda Satyihoz, aki bámészan támaszkodott az ajtófélfához. Az izgatottsága csak abból látszott, hogy most cuppogva szopta az ujját.

– Hát te, fiacskám? Mit csináljak én most teveled?

Satyinak megcsillant a szeme, az ujját is kikapta a szájából.

– Én… én… én… vihetöm a csöngettyűt?

– Viheted, fiam – fordította el a fejit a pap. Pengáló Mári pedig megdörgölte a szemét a fejkendője sarkával, (Végre megláttam a szeme színét. Fekete szeme volt, abból a fajtából való, amelyikről azt szokták mondani, hogy a „a szeme se jól áll”, noha esztétikailag éppen az ilyen szemek esnek a legkevesebb kifogás alá.)

– Ó, te szögény kis varas-gyék!

Először én is avvaló voltam, hogy velük tartok, de aztán úgy gondoltam, jobb lesz nekem négyszemközt analizálnom a Márit. Mondom tehát a papnak, hogy még ő odalesz, addig én körülnézem a templomot.

– Jó. Itt leszek én is mindjárt. Igazság szerint, tudod, nekem nem is volna keresni valóm annál a szegény embernél, mert református volt.

– Hát akkor Satyi hogy minisztrál?

– Satyit én kereszteltem. Ma reggelig én se tudtam, hogy apja, anyja református volt. Nem idevalók voltak, vagy tíz éve származtak be Békésből. De hogy csak ők ketten voltak máshitűek az egész faluban, hát csak idejártak a mi templomunkba, gyóntak, áldoztak rendesen a többivel. Hogy az ember odavolt a háborúban, meghalt az asszony, azt is én temettem el, mire az ura hazaért. Hát ma reggel, ahogy benézek a kapujokon, látom, hogy Bera faragcsál valamit az udvaron, mert olyan fúró-faragó ezermester volt. Mi lesz az, Mátyás? – kérdem tőle. Azt mondja, fejfa az asszonynak, mert a másikat, amit Isten neviben kapott, kitörte valami csamangó. Az ám, de hát úgy nézem, nem kereszt lesz az, hanem kopjafa, hiszen gombja van. Hát igen, azt mondja, apja, anyja ilyen alatt fekszik szegény asszonynak Szarvason, hát már csak hadd legyen neki ilyen, ne vessék a szemire, hogy úgy elkülönbözött a többitől. Hát akkor ti reformátusok vagytok, Mátyás? Mindegy az, plébános úr, minket is csak az az Isten teremtett, aki a többit, az a fő, hogy rendes ember legyen az ember. Hát ő az volt, annyi bizonyos, s maga kérkedett vele, hogy azóta lett az, mióta bankóhamisításért lecsukták. Különben a Bankós név is azért veszett rajta.

Azzal elővette a szentséget, és az irgalmas Isten elindult utolsó látogatásra elesett szolgájához, aki se bankót nem rajzol, se kopjafát nem farag többet. A pap ugyan mondta Márinak, hogy szóljon be a doktornak is, de Mári vállat vont az isten rendelésébe vetett hittel.

– Möghal az mán anélkül is, főtisztelendőm.

Elöl Satyika ment, oldalán a bárány, és illendő tisztelettel, de mégis nem minden vidámság nélkül rázta a csengettyűt. Utána haladt a pap, szíve magasságáig emelve a letakart szentséget és leghátul az utolsó kenet szerelvényeivel a Mári, el-elmaradván egy-egy kis ajtónál, hogy élő gyászjelentésül megkiáltsa az újságot.

A hosszú utca azonban, ameddig utánuk néztem, süket maradt és néma. A nap már magasan jár, az emberek szanaszét a vízen meg a földeken, a gyerekek az iskolában, éneklő dongásuk kihallatszik a nyitott ablakokon, néha elnémítja őket egy mérges öreg férfihang: „csö-önd!”. Csak a nagyon aprócska porontyok fürdenek a kocsiút porában, a hátukon csomóba kötött ingecskében, meg a tyúkok kapirgálnak az árokparton. A falu másik végéről idehallik a kovács-kalapácsolás ritmusa, s lassanként elnyomja az inklangórium csengését.

No, most már nézzük meg a templomot, ahol a hősöm tragédiája kezdődik.

Hát ami azt illeti, ez a templomka is olyan, mint valami regényhős, akin addig fúrt-faragott az író, hogy utoljára maga se ismert rá. A fundamentumát régen letették, úgy lehet, már a pogány magyarok nyírott üstökére is csurgatták benne a szenteltvizet. Csakhogy aztán ezer esztendő toldozta-foldozta, utoljára aztán falusi pallérok renoválták agyon műépítészi oklevéllel. A Vatha-lázadást, törököt, tatárt ki lehetett heverni, de ezt a pogánykodást nem. Egy véletlenül megmaradt román kőpárkány faragott kövét kifogásolták, és most ezekbe a rovátkákba illesztik a búcsús-zászlók nyelét. Egy gótikus ablakból vakablakot csináltak, abban valamelyik szentkirály talitarkára mázolt gipsz szobra ormótlankodik, fűzős bakancsban, régi honvédnadrágban, zöld dolmányban, a fején fontos-alma formájú korona, a kezében úgy fog egy panganétot, mintha legyet akarna vele hajtani.

Ami legszebb a mi falusi templomainkban, az nem emberi munka: az a vidám napsugár, amely itt is aranyosan patakzik be a pókhálós ablakokon. Amit az emberek csináltak, az mintha mind azt akarná igazolni, hogy a vallás alapja a félelem.

A mennyezet négy evangélistája mintha négy hóhér volna, pirosban, zöldben, kékben és sárgában. A nagy oltár Szentháromság-képén a szentjózsef-sárga palástú atyaisten úgy néz, mint aki már megint megbánta, hogy embert teremtett, és most töri a fejét egy új vízözönön; a szűzmária-kék köntösű Fiúistent mintha a baloldali latorral cserélte volna el a „művész”; fölöttük a fehér galambot mintha bicskával festették volna. Alattuk olyan mennyországa a mellből kinövő fejeknek, a kancsal szemeknek, a kicsavart tagoknak, hogy ez lepipál minden futurizmust és kubizmust, de nagyon kétségbeesett léleknek kell annak lenni, amelyik ebbe a paradicsomba belekívánkozik. Ezekhez az ijesztő szentekhez képest valóságos enyhülés az ördög, akin egy arkangyal taposkál a prédikálószék oldalán. Szent Mihály olyan spádéval döfködi a gonoszt, amilyent Mária Terézia idejében viseltek a sábeszteklihez, s a szerecsenfejű sátánnak nagyon gusztusa szerint való lehet a csiklandozás, mert úgy elvigyorítja a száját, hogy majd kiejti rajta a fejét. Van neki lapátja is, tudnivaló, hogy azon hajigálja be a kárhozott lelkeket a Belzebub sütőkemencéjébe.

De hát hol a Turbók kezenyoma? Nem látok én itt egy pemzlihúzásnyi művészetet se. Nézem a fejetlen Szent Rókust. Hát van annak feje, de akkora, hogy kitelne belőle kettő. Ez panorámába való Dzsingisz kánnak, ezt nem festhette festő. Pedig a kép egész új. A pestisbetegek, a bárányok, a háttérben a várkastély, magának a grófból lett szent pásztornak a teste, a rajz, a kolorit, az mind művészmunka. De az emberfejek mind rettenetesek.

Ebből én nem tudok kiigazodni. Igaz, hogy az én műtörténeti ismereteim amúgy is fogyatékosak, mert én megálltam az első fejezetnél: az altamirai barlang mammut-rajzainál. A többiről csak annyit tudok, amennyit egy mai átlagos műveltségű embertől joggal el lehet várni. Ami meztelen de sovány, és sok mindenféle gyümölccsel van körülvéve, az reneszánsz. Ami még meztelenebb de kövér, az leginkább barokk; ha sisakja is van, akkor egész bizonyosan az. Ahol nagykalapos kisasszonyok illetlenül hintáznak és előttük rövid bugyogós csordapásztorok hasalnak a fűben, az rokokó. Ez persze nem sok, de nekem eddig ennyi is elég volt, hanem művészregényhez mégis több alaposság kell. Meg a művészpszichét is behatóbban kellene tanulmányoznom. Sajnos, most már kevés az idő, de mégis muszáj lesz kihozatnom Rudolffal legalább Muthert és Taine-nek a művészetbölcseleti tanulmányait. Hopp, jó, hogy eszembe jutott! Van egy híres belga regény, Domokos a címe, annak a hőse egy festő. Ejnye, hogy is hívják az íróját? Fra… Fre… igen, Fromentin. Diákkoromban olvastam, nagyon unalmas volt, de nagyon szép mondásokat tudtam belőle kijegyezni az önképzőköri elnöki megnyitómhoz. (Akkor jövendölte meg rólam Kunz tanár úr, hogy író lesz belőlem.) No, ezt jó lenne megszerezni, hátha inspirálna. Rudolf tán meg tudja keríteni a kaszinó könyvtárában. Ezt bizonyosan nem lopták el, hiszen nincs benne semmi disznóság.

Mire fölírtam a könyvcímeket Rudolfnak, visszajött a főúr. A szemén ott párázott a halállal való találkozás fátyola, amely meg szokott látszani a leggyomorbajosabb kórházi orvos szemén is. (Különösen ha a halott is gyomorbajos volt.)

– No, elvégezte?

– Az már el, szegény feje. Éppen csak annyi ideje volt, hogy elmondhatott velem egy Miatyánkot a bűneért.

– A reformátusságáért?

– Dehogy – mosolyodott el szomorkásan a papom. – Volt a jámbornak másik titka is, amire igazán senki se gondolt volna. Esztendőkig bolonddá tudta tartani az egész falut.

Nagyot dobbant a szívem. Csak nem a Turbók-ügy? Árnyékba álltam, hogy a pap észre ne vegye az izgatottságomat.

– Gyónási titok volna, de hát az ilyen gyónási titokra nincs kánon. Tudod, mi nyomta szegény Bankós Berának a lelkét? Az, hogy Bankós Berának hazudta magát. Pedig nem bankót hamisított az istenadta, hanem marhapasszust, azért volt lecsukva.

– Nem értem. Hát a bankóhamisítás nagyobb dicsőség?

– Tudja az Isten, a népnek valahogy imponál. Azt tartja, hogy ahhoz ész kell meg ügyesség, s akinek ez a mestersége, az nem lehet utolsó ember. Véteknek meg nem vétek, hiszen nem csinál vele kárt senkinek az ember, ha megszaporítja a bankót, inkább az volna baj, ha megkevesbítené. Ha rajtaveszt az ember, akkor csak sajnálni való. Abból csak az látszik, hogy szegénynek szegény a szerencséje. Gyerekek ezek, barátom, mind, jóságukban, rosszaságukban, aszerint is kell velük bánni.

Szerettem volna a Turbók-ügy medrébe terelni a beszédet. Rámutattam a képzőművészet helyi remekeire.

– Gyerekeket nem volna szabad ilyen rémségekkel ijesztgetni. Ne haragudj meg, de ha én kultuszminiszter volnék, nagy ikonoklazmust rendelnék el a templomodban. Nem hagynék benne egyéb festményt, mint azt a sugaras istenszem-háromszöget a diadalíven. Látod, azt minden ember úgy érezné, hogy őrá néz, ha ezek a Torquemada idejéből való borzalmak nem állnának közé meg az isten szeme közé.

– Hohó, barátom, van ezek közt műkincs is, azt mondják. A nagy oltár képét még a Mária Terézia idejében csinálta valami cseh piktor. Benne is van a neve a história domusban, valami Przsibricska, vagy micsoda; tudom, hogy valami tüsszentős név.

– Valami vándor tót deák lehetett, de az mindegy, ha megbecsülni való a munkája, becsüljék meg, tegyék múzeumba, de ne ijesztgessék vele a templomban a gyerekeket meg a viselős asszonyokat.

– Mondok én neked valamit erre is. Azt mondja a népesztétika, hogy „nem az a szép, ami szép, ami tetszik, az a szép”. Hát őnekik ez tetszik. Nézd, itt volt ez a szerencsétlen Turbók. Az festett nekünk olyan Szent Rókust, hogy majd kilépett a rámából. A nép nem vette be. Azt mondták, az csak olyan ember, mint mink vagyunk. Forradalom lett volna belőle, ha a doktor meg nem szán, és egy délután át nem mázolja a fejeket, így aztán nem is engedtem Turbókot többet hozzányúlni semmihez. A Madonnát, amit a Pengáló Márirul festett, be sem mertem hozni a templomba, hanem fölvittem a padlásra, mert azért bizonyosan kihordtak volna a híveim a határra. Pedig az olyan kép, hogy az ember hallja az angyalok muzsikáját, ha ránéz.

Egy adatom már volt, amihez hozzáköthettem a regényem mesefonalát. Tovább gombolygatni már gyerekjáték: a művész gyönggyel akarja etetni a disznókat.

A Héthalomból a tetthelyen csak egy halom lett, mert a többit rég leszántották. De hát elég lesz nekem ezzel az eggyel is megbirkózni, mikor ennek az egy halomnak kilenc gazdája van. Szerencsére nincs bevetve semmivel, nem terem rajta egyéb, csak bogáncs, meg katángkóró, nem fog bakafántoskodni egyik magyar se.

Kilenc közül nyolccal nem is volt semmi baj. Azt mondták a harangozónak, aki eljárta őket, hogy azt se bánják, ha az egészet belehordatom a Tiszába. Hanem a kilencedik gazda azt üzente vissza, hogy ő nem engedi a földjét csúffá tenni.

Ezt a nagyhírű magyart Cila Kakas Mártának hívták. Az Isten ugyan Mártonnak teremtette, de Mártára keresztelték, mert azt hitték, hogyha lányneve lesz, akkor nem kívánja be a császár katonának.

Üzent neki a pap, hogy jöjjön be hozzá a plébániára. Visszaüzente, hogy azt most nem teheti, sürgős dolga van, a törkölyös kádat kell megreperálni. Júniusban, mikor még alig kötött még a szőlő!

– Mindjárt gondoltam, hogy ezzel baj lesz – nevetett a pap –, nincs mit tenni, gyerünk át mink a vén szégyentelenhez.

A vén szégyentelen alighanem számított a látogatásunkra, mert kint állt a kisajtóban. Rendes ember délelőtt tizenegy órakor nem áll ki a kisajtóba, még akkor se, ha igazi neve a Márta. Különösen nem áll ki úgy, mintha élő keresztpánt volna az ajtón: se ki, se be itt teremtett léleknek.

Nem mondhatom, a köszönésünket elfogadta, szivarral megkínáltam, azt is elfogadta, a végit is leharapta, de az ásatásról hallani se akart.

– Nem engedhetöm én aztat, hogy az én fődemöt csúffá tegyék – ez volt az elvi álláspontja.

– De hát mi az ördöggel tennék csúffá? – kérdezte bosszúsan a pap. – Hogy képzeli azt kend?

– Hiszön éppen eztet nem tudhatom – húzta Márta a kalapot még jobban a szemére. (Azért jó a nagyszélű kalap, sohse lehet tudni, hova néz alula az ember.) – Mit tudhassam én azt, mit durkál ki ez a tisztőtt úr az én fődembül? Először erre adja mög neköm az úr a választ.

Úgy előadtam neki dióhéjban a régészet hogyanját és mikéntjét, hogy a Szabadoktatási Tanács dupla órabért fizetett volna érte. Cila Kakas Márta is igen meg volt elégedve.

– No, ezt mögértöttem. Most már csak azt mondja meg neköm az úr, hogy mit akar kidurkálni az én fődembül?

Kétségbeesetten néztem a papra. Próbáljon meg ő az eszéhez férni a hívének. Neki csak tudni kell, hol tartózkodik az ebben a kemény koponyában.

– Hátha még Atilla királyt is megtalálja! Az lesz ám még kendnek a dicsőség!

– Nem köll, azt nem vállalom – rázta meg a fejét Márta –, tanálja mög csak az úr a maga fődjin az Átilla királyt.

– Gyújtson már rá, bátya – tartottam neki oda az égő szivarom –, hátha akkor könnyebben megértjük egymást.

– Ezt is köszönöm – biccentett az öreg, aztán a leharapott végű egész szivart beleigazította a kalapja pántlikájába, az én égő szivaromat meg az agyarára vette és szívta tovább nagy tempósan. – Nézze, nem vagyok én rossz szűvvel az úrhoz, de ölég nagy adóval sarcolnak már engöm anélkül is.

– Hát aztán?

– Hát aztán osztán még se kívánhatják tülem, hogy mán most az Átilla király után is én füzessem az adót, ha az én fődemön tanáltatódik mög. Nem möntök odébb, hogy a kórság esne belétök!

Ez nem nekünk szólt, hanem két sáros malackának, amelyek mindenáron a Márta bácsi lábaszárához akartak dörgölődzni. De azért tudtuk, hogy ez annyit jelent, mint mikor a király összecsapja a sarkantyúját az audiencián: el lehet menni isten hírével.

– De – kérdezi tőlem Fidél, ahogy hátat fordítunk a hun utódnak – muszáj neked az öreg földjén is ásatnod? Hátha elég lenne a másik nyolc ember pásztája is?

– Nem úgy van az, lelkem gazdám. Hátha a sír iránya neki visz az öreg földjének? Mondjuk, a csontváz derekán visz át a határ. Az Attila fejét csak ott nem hagyhatjuk a földben?

– Szóljunk be akkor a jegyzőnek. Majd eszére téríti ezt a vén hóbortost.

Nagy, kövér ember volt a jegyző, kint hűsölt a tornácon. Igen vázlatosan volt felöltözve, mégis csak úgy fújtatott a melegtől, s tarka zsebkendőjével egyre a kopasz homlokát törülgette.

– Tessék, tessék, uraim – kiabált elébünk –, már vártam az elnök urat, hallottam, hogy itt tetszik időzni, gondoltam, hogy lesz szerencsém.

Engemet még eddig csak egyszer szólítottak elnök úrnak életemben, akkor, mikor a méhész-egylet küldöttsége átadta a díszdiplomát. Mondhatom, nem kellemetlen érzés, mikor az embert elnök úrnak szólítják. Valahogy erősebbnek, tekintélyesebbnek, a maga dolgában biztosabbnak érzi magát. Hanem azt igazán nem gondoltam volna, hogy az én szerény kitüntetésem híre idáig eljutott!

– Parancsoljanak helyet az urak – taszított elő két fonott karszéket a jegyző. – Hanem tessék vigyázni a nadrágjára, elnök úr, mert úgy nézem, abból a székből kiáll egy szög. Tetszik tudni, így van ez a szegény özvegy ember házánál. A kredenc aljában van, Fidikém, abban a konyakos üvegben, amelyikben tavaly a koantró volt.

Az utolsó mondat a papot illette, aki otthonosan nyitott be az irodaajtón. Nem nehéz volt kitalálni, mit keres. Nyilván sűrűn megfordulhatott az irodában, mert alighogy belépett, mindjárt fütyülni kezdett a kanári.

– Itt is romantika! – mosolyodtam el magamban. – A papot még csak megérti az ember, de egy özvegy falusi jegyzőtől mégis furcsa passzió a kanári-etetés.

Volt itt azonban más romantika is. Mezőtúri díszköcsögben hatalmas bokréta tarkállott az asztalon, csupa mezei virág. De nem azok az úri mezei virágok, amiket a városban is árulnak a piacon, s amik nekem mindig az állatkert kiflivég-koldusokká szelídített medvéit juttatják eszembe. Ezek igazi vadvirágok voltak, amiket a városi nép hírből se ismer. Pirosgubancú potériumok, lila ökörfarkkórók, nagy fehér szulákok, kénsárga csillagú oenotherák; körülgallérozva az egész hirtelenzöld boglárkalevelekkel. Aki ezt szedte, az nem ijedt meg attól se, ha térdig kellett neki a vízbe gázolni.

– Nem én szedtem, hanem a gyámleányom – mosolygott a jegyző, mintha csak eltalálta volna a gondolatomat.

– Akárki szedte, nagyszerű ízlése van – söpörkéltem össze az abroszra lepergett szirmokat, s ugyan vigyáztam, hogy azt is ki ne találja a jegyző, amit most gondolok. Mert nem gondolhattam mást, mint azt, hogy ejnye, de furcsa falu ez, ahol minden úriembernek van egy gyámleánya. Ugyan az a szegény Turbók gyámleányának hívta-e a Pengáló Márit?

A pap megtalálta a konyakos üveget, amelyikben tavaly a koantró volt. Most barackpálinka volt benne, elszántan fölhajtottam belőle egy pohárral.

– Mit szól hozzá, elnök úr?

Hát mit szólhassak? Azt mondtam, megérzik rajta, hogy kisüstön főtt. Mindig úgy tudtam, ennél nagyobb dicséretet nem lehet mondani a barackpálinkáról.

– Dehogy, kérem – sértődött meg a jegyző –, a kecskeméti konyakgyárból való ez.

Engesztelésül fel kellett hajtanom, még egy pohárral. A harmadiknál kezdett pirosodni a fülem, és összebrúderoskodtunk. A negyediknél aztán rátértünk a napirendre.

– No, majd elbánok én a paraszttal, pajtás – legyintett a jegyző, és lekiáltott az udvarra. – Kérem, Benkóczy úr, hívassa át Cila Kakas Mártát. De azt üzenje neki, hogy azonnal jöjjön, mert különben csendőrrel hozatom át.

– Ne bolondozz, bátyám – ijedtem meg –, nem akarok én semmi kellemetlenséget okozni az öregnek, hiszen nekem nem vétett semmit, végre is a földjéhez joga van neki.

– Nem értesz te ehhez, öcsém – intett le a jegyző. – Hanem nem szükséges, hogy te is itt legyél a tárgyaláson. Ha úgy tetszik, eredj le a lugasba, oda lehallatszik, amit itt beszélünk. Fidél lesz olyan szíves, lekalauzol.

A lugasban kis feketebajuszú, nagy feketehajú, jóvágású fiatalember dolgozott. Előtte iktató-könyv a kecskelábú asztalon, a könyv szélén papírnyomóul hetyke kis vadászkalap. Ebből meg a bricsesz-nádrágból könnyű volt kitalálnom, hogy a fekete fiatal úr a segédjegyző lehet. Akaratlanul is a füle gombjára néztem, hála Istennek, nem fogta meg az Istenes Tót András átka. Igen takaros, fejhez álló füle volt a fiatal úrnak.

– Adjon Isten! – köszönt be a pap. – No, mire végzi, kis Benkóczy?

A fiatalember fölugrott és zavarodottan csapta be az iktató-könyvet.

– Éppen kiadmányoztam, főtisztelendő úr – veregette le a port egy aktával a kerti padról. – Tessék helyet parancsolni. Benkóczy Elemér vagyok, segédjegyző, volt huszárhadnagy.

Kezet fogtunk, leültünk, beszélgettünk, de nagyon vontatottan. A pap hűvös volt, a segédjegyző mogorva, s a balkarját úgy fektette végig az iktatókönyvön, mintha a legkényesebb államtitkok volnának benne, amiket nem lehet akárkinek kiadmányozni. Nemsokára föl is kelt és elajánlotta magát, hóna alá szorítván az államtitkok iktatóját. Ahogy elment, egyszerre megenyhült a pap tekintete.

– Jó fiú, de nagy szamár ez a kis Benkóczy. Azt hiszi, hogy költő, s ahelyett, hogy letenné már a jogi alapvizsgát, mindig novellázik meg drámázik. Mernék fogadni, hogy most is valami kéziratot csapott bele olyan hirtelen az iktató-könyvbe. Hanem azért, kérlek, a jegyzőnek ne szólj, mert úgyis sokat mérgelődik a gyerek oktondisága miatt, neki szögrül-végrül rokona is.

– Dehogy, nem vagyok én fecsegő ember – nyugtattam meg, aminthogy csakugyan nem is vagyok az. (Éppen ezért fog nehezen menni a regényírás is.)

A szél valami papírdarabot lobozott a pad mögött. Hátrafordulok, olyan, mintha akta volna. Fölveszem, megnézem, szép lilatintás írás van rajta, így kezdődik: „Higyje el, angyalom, olyan vagyok, mint kit Isten átka kerget, tébolyultan bolygok az embervadonban, mióta vezércsillagom nem szórja rám sugarait. De vigasztal az, hogy a Keopsz piramisa se egy nap alatt épült fel…”

Hát ez lehet drámai részlet is – pályázik a Teleki-díjra –, de lehet levélkonceptus is. S ha az, akkor nagyon tehetségesen hazudik a fiú, mikor azt mondja: hogy ő embervadonban bolyong. Istenes Tót András meg én nagyon jól tudjuk, hogy hol bolyong a fiatal úr tébolyultan esténként. Hanem hát ne legyünk fecsegők, és ne szóljunk erről a főtisztelendő úrnak se.

Annál inkább zsebregyűrtem a lilatintás ügyiratot, mert a verandán már pattogott a jegyző hangja:

– Kend ellen följelentés érkezett, hogy már megint elvermelte a búzáját.

– Már hogy én? A búzámat? Hiszön nem is termött, csak rozsom.

– Az nekem mindegy, akár búza, akár rozs. Itt van róla az írás, olyan írta, aki a saját szemeivel látta.

– Nem löhet az, kéröm, mert az nem tud írást – buggyant ki a diadalmas igazság Márta bácsiból.

– Egyszóval beismeri kend, hogy elvermelte a rozsot.

– Nem üsmerök be sömmit.

– Annál rosszabb, mert akkor kerestetnem kell a rozsot s ha megtaláljuk, eljárja kend a kutyakopogóst.

– No csak keressék, kéröm szépen, inkább én is segítök.

– Nem szorulunk a kend segítségére. Tudjuk mink a rejtekhelyet úgyis. Itt van az írásban, hogy a Héthalomban ásta el kend a rozsot.

– Hát löhet az is. Ha a jegyző úr mondja, én nem ellenközök. Legalább mögfordítják a fődemöt, oszt vetök bele dinnyét.

Vidám csoszogás hallatszott. Szinte láttam Cila Kakas Mártát, ahogy megvidámodott lélekkel tudakolja kifelé az utat.

– Megálljon kend! – kiáltott rá a jegyző. – Csak nem gondolja kend, hogy majd én mászkálok napszámosok után ilyen dologidőben? Szedjen össze kend tíz ráérő embert a faluban, reggel hat órára legyen ott velük a Héthalmon. Százötven korona a napszám, koszt nélkül. Megértette kend?

– Igönis mögértöttem – ismétlődött meg a csoszogás.

– Megálljon kend! Van-e kendnek annyi heverő pénze, amennyi a napszámot kifutja? Mert úgy számítom, kell vagy húszezer korona, ugy-e?

Cila Kakas Mártát nagyon szíven találhatta a jegyző. Pusmogott valamit, de nem értettük a szavát.

– Hát csak nem gondolja kend, hogy a magyar állam majd a maga költségén fordíttat kendnek dinnyeföldet? Mondom, drága rozs lesz az kendnek, ha meg nem kerül is.

Megint motyogott valamit az öreg, de megint csak a jegyző szavát értettük.

– Az nem beszéd, hogy majd alszunk rá egyet. Éntőlem alhat kettőt is, de reggelre a tíz ember ott legyen a tetthelyen. Elmehet kend.

Mire Márta kibotorkált a kisajtón, akkorra a jegyző már ledöcögött hozzánk.

– Itt fognálak benneteket ebédre, pajtás, de most igyekeznetek kell haza, mert Kakas Márta egyszerre ott lesz a plébánián. Ne félj, olyan lesz már az, mint a kezes bárány.

(No, ezt se írom bele a regénybe. Még bajba kerülne a jegyzőm hivatalos hatalommal való visszaélés miatt. Sőt, parlamenti interpelláció is lehetne a dologból, íme, a falu bírája, aki még most is úgy tirannizálja a kisgazdát, mintha az Eötvös József korában élnénk.)

A szegény mártírt csakugyan ott értük már a plébánián, a küszöbön ült a tuják hűvösében. Hanem egy cseppet se látszott ijedtnek, inkább leereszkedőnek. Nincs az a városi bankigazgató, aki jobban tudná adni a mecénást.

– Hát möggondótam a dolgot, tekintetös úr. Vállalom az Átilla királyt. De mög abba is fölkarolom magát, hogy én szörzök ásó emböröket. Mert tudja, az én szavamra jobban hajlanak, mint az ilyen városi féle embörére. Kétszáz korona a napszám koszt nélkül, oszt reggel hat órára ott löszök a tötthelyön tizedmagammal. Hát beleegyesül-e ebbe?

Beleegyesültem. Az a fejenként ötven korona munkaközvetítési díj se előre, se hátra. Hanem azért mégis rá akartam egy kicsit ijeszteni az öregre.

– Majd bejelentem a dolgot a jegyző úrnak is. Úgy kívánja a rend, hogy ő is tudjon róla.

– Nono, hát maga azt mán jobban tudja, hogy s mint köll – vont vállat az öreg, de szemmel láthatóan meghökkent.

A kisajtóból vissza is fordult, s odaintett magához a pipaszárral:

– Hallja-e, ne töreködjön maga ebbe a melegbe a jegyző úrhoz, majd mögjelöntöm én neki, amit köll. Úgy töszünk, mintha én fordíttatnám a fődet, maga mög csak odagyönne nézni. Higyje mög, így jobb lösz, mert olyan embör ez a mi jegyzőnk, hogy magátul tán még a kincsöket is elkívánná.

– Micsoda kincseket?

– Hát akiket ki akar durkálni a földbül. Mert nézze, van ám énneköm magamhoz való eszöm, azért hogy én csak ilyen célszörű szögény embör vagyok. Tudom én azt, hogy nem az Átillát keresi maga, hanem a pézösládáját. No, segíjje rá az Isten möntül előbb!

Másnap reggel hat órakor csakugyan ott volt az én tíz emberem a halom tövében. Fidél már messziről nevetett, ahogy megláttuk őket.

– Úgy nézem, hallod, ezekkel se lehetne hadat indítani a muszka ellen. Csupa magaformájú vén totyakost válogatott össze az öreg.

Persze olyanokat válogatott, amilyeneket kapott. A fiatalja nép ilyenkor már mind munkában van; vagy a magáét aratja, vagy részeskedik a más földjén. Nincs egyéb ráérő ember, csak az öregek. Becsültem őket együttvéve vagy hétszáz esztendőre. Sebaj, erre a babramunkára jók, amire nekem kellenek; legalább nem ütik be siettükben az Attila koponyáját. Kellemetlenebb az, hogy testi fogyatkozásokkal is el vannak látva, ki biceg, ki a félvállát húzza, ki a félszemére vak, ki mind a két fülére süket.

– Mind katonaviselt embör pedig ez, uram – dicsekedett Kakas Márta, ahogy díszszemlét tartottam a hadam fölött.

– Az – bizonyítja Fidél. – Mind a boszniai okkupáció idején szolgálta ki a császárt.

– De van miköztünk olyan is, aki mán Königgrécnél is szaladt – lódította a tréfát egy Kossuth-szakállas kis ember.

Általános derültség, magam is elmosolyodtam.

– No lássa – hallom a hátam mögött. – Nem mögmondtam, hogy a Bíbok sógor mindönre tud kádenciát. Nem hiába, hogy Emerikát is möglépte, de ki is van tanulva a világi tudományokban.

Megfordulok az Emerika szóra – hát csakugyan Istenes Tót András ténfereg a sarkamban. Ásó, lapát a vállán, tehát nem szájatátónak ácsorog itt, hanem ő is a gárdába tartozik. Kezet nyújtok neki, mint régi ismerősnek, megrázza barátságosan s nemcsak adjon Istent mond, hanem még azt is hozzáteszi, hogy „szerbusz”. Ebből láthatja, akinek szeme van, hogy nem vagyok én se finánc, se rekviráló, se adóösszeíró, se végrehajtó, hanem egészen rendes, tökéletes ember, máskép nem szervuszolna velem a búcsúelöljáró. Ezért külön kijár egy szivar Kakas Mártának, hogy ezt az embert is bevette a verbunkba, mert ez ér nekem annyit, mint Attila király. Nem kis dolog az, ha regényíró akkor értetheti hozzá a pszichikai lakmusz-papirost a főszereplője lelkéhez, mikor akarja.

Mire kimértem és kicövekeltem a kémlőárkot az embereimnek, akkorra megérkezett a jegyző is. Ravaszul rámkacsintott, amikor hivatalos hangon föladta a kérdést.

– Mind itt vannak az emberek?

– Hát amint röndölve volt – adta meg a választ Kakas Márta, nem kevésbé hivatalos hangon, miközben ő is vágott felém egyet a szemével. „No, mink ketten értjük egymást, igaz-e?”

Bámulatos, milyen furfangosak ezek a falusi emberek! A városban egész esztendő alatt nem kacsintanak rám ennyit.

A jegyző aztán hamarosan eltávozott, lelkükre kötvén az embereknek, hogy az elnök úrnak, már mint nekem, úgy szót fogadjanak, mint tulajdonmagának, mert én is hivatalos ember vagyok. A pap is nemsokára elunta magát, és elment varjút vadászni. Ő meg nekem kötötte a lelkemre, hogy idejében otthon legyek, mert elpang az ebéd, rántott csirke lesz uborkasalátával. Én se sokáig strázsáltam az embereket, akik minduntalan a verejtéküket törülgették. Nem igen haladhattak, mert a kemény szik nem akarta bevenni az ásót.

– Nem löhet ezt, csak hámozni, mint a rétesbe való almát – mondta ki a szentenciát Kakas Márta.

Otthagytam őket és lementem a csincsésbe a bíbicek közé. Ideje már, hogy egy kicsit rendbeszedjem a gondolataimat. Leültem egy nádzsombékra, elővettem a „T. VIII.”-at – kompozíciós notesz –, és húztam benne egy egyenes vonalat, annak a végére tettem egy keresztet. Ez a festő, akinek a regényben is okvetlenül meg kell halni. Most elindítok egy másik egyenes vonalat, ez a Pengáló Mári. Már most hol szelje ez a Turbók-vonalat?

Nádi verebek kezdtek csérogni a hátam mögött. De akkor se hazudok, ha azt mondom, hogy röhögtek. Közéjük vágtam egy agyagba ragadt csigabigát, arra elhallgattak. Szemetlen kritikusok! Ponson du Terrail-ról olvastam én valaha, hogy az mindig előre kigyúrta viaszból a regénye alakjait, s ott tartotta őket az íróasztala mellett egy tálalóasztalon. (A francia kolléga tudniillik több ezer alakkal dolgozott egyszerre, s ennyi ember nem fért el az íróasztalon.) Akivel aztán elbánt a regényben, annak a viaszfiguráját is megfejetlenítette a bicskájával, így el tudta kerülni azt a malőrt, hogy a hőssel a halála után vétesse el a hősnőt. Szegény magyar írónak nem telik viaszra, az csak plajbásszal geometriázza ki a meséjét. Sírni való ez, nem kacagni!)

Nádországban csak gondolni kell valamit az embernek, egyszerre teljesedik. Alig fektettem fel az Istenes Tót András vonalát, irtózatos jajveszékelést kezd a káka torzsában egy özvegy bíbic anya. (Mert ha ura lett volna, lehetetlen, hogy ezt kibírja a házifenyíték alkalmazása nélkül.)

Zsebrevágom a noteszt a három sorsvonallal, megyek a nádba a hang után, belesüllyedek az iszapba térdig, de már csak megnézem, mi baj van bíbicéknél?

Az a baj volt, hogy egy vízisikló nyújtogatta a nyakát a didergő, pelyhes kis bíbic csirke után, amely kimászott a fészekből, és a lábával beleragadt a sárba. Az anyamadár fölborzadt bóbitával repdesett körben a nádbugák magasságában. „Ki-évitt? Ki-évitt?”

Ne félj, kis bolond, még nem vitte el senki, de nem is viszi. Leszakítok egy gyékénybuzogányt, fejbeütöm vele a siklót, száll alá poklokra, a vizek fenekére. De hát még nem vagyunk készen, a buta kis csirkét a sárból is ki kell szabadítanom. Igaz, hogy most már nemcsak térdig, hanem könyökig sáros leszek, de hát bizony a gondviselésnek sokszor be kell sározni magát, ha szerepét jól akarja betölteni.

Csak ahogy kivackolódtam az iszapból, és letappogtam magamról a sarat, akkor vettem észre, hogy hősi önfeláldozásom nagy részét megtakaríthattam volna. Éppen a bíbicfészek mögött visz el egy kis keményebbre taposott ösvény, ha előbb körülnézek, szárazlábú gondviselés is lehettem volna.

Visszakuporodtam a helyemre, és azon tűnődtem, nem lehetne-e ebből a sikló-ügyből valami szimbólumot kihozni a regény számára? A butomusok virágfeje helyeslő bókolással veregette a térdemet. Elő kellett volna vennem a noteszt, de a kezem fejére rászállt egy vízi szitakötő; azt vétkellettem volna elkergetni. Ez nem az a nagyfejű rabló, aki a nyári napban a száraz kórok hegyén libeg, és opálos szitaszárnyával csalogatja az embert. Ennek puha fekete szárnya van, és olyan nesztelenül libben vele, mint a pille. A németek „Wasserjungfrau”-nak hívják a misztikus teremtést. Ki tudja, milyen regénye van, hiszen már a neve is kész romantika! (No, a magyar neve nem, mert mi reális náció vagyunk, hála istennek. Az én gyerekkoromban gyászonc-szitár volt a neve a vizek szüzének.)

A libellula hirtelen elvált a kezemről, és kecsesen tovaringott, mint egy megelevenedett fekete árvácska. Addig néztem utána, míg lassankint úgy összeszűkült a szemem rése, hogy zöld csíkká keskenyedett az egész világ. Nemsokára az is eltűnt, már csak a vadméhek dongását érzékeltem, azon aztán egészen el is aludtam.

Arra ébredtem föl, hogy Istenes Tót András térdepel felettem és keményen markolássza a nyakamat.

– Itt a gyilkos! – ocsúdtam föl egyszerre, és éreztem, hogy a szemem tágra mered a rémülettől. De becsületemre mondom, hogy nem a magam gyilkosától borzadtam meg, hanem a festőétől.

– Alig bírtam lelköt verni az úrba – nyikordult meg a gyilkos hangja, s elvette rólam a kezét. Ejnye, az ördög vigye el, hiszen nem is a nyakamat szorongatta, hanem a mellényem ráncigálta. – Azért kerestem mög, mert itt a doktor úr, ű mondta, hogy híjjam elő az elnök urat.

Talpra ugrok, rendbe huzigálom a ruhámat, noteszem, ceruzám megtapogatom, megvan-e? – No, mehetünk, András.

– Hát ez-e? – nyújtja felém András a pénztárcámat. – Ez mög nem a maga bugyellárisa? Itt tanáltam a nádban, no, mondok, fölvöszöm, hamarább kerül ennek gazdája, mint a törött kantának.

Csakugyan az én piros pénztárcám volt, akkor csúszhatott ki a zsebemből, mikor a bíbicfiókért hajladoztam. Volt benne pár ezer korona, de ha azt elvesztem, nem bosszant úgy, mint a kapzsiság motívumának az elvesztése. Erre akartam fölépíteni a festő gyilkosának a karakterét. De hát most már ebből kifogytam. Nem marad más hátra, mint a féltékenység ördöge. Az ugyan penziónak ördög a modern irodalomban, ahol a férjek már inkább a gazdasági materializmus alapján állanak, de tán falun még lehet reaktiválni.

Magamat is meglepett, milyen arcátlanul neki mertem támadni a gyilkosnak a kérdéssel:

– Mondja csak, András, ismerte maga a piktort?

– Miféle piktort?

– Azt a Turbókot, vagy minek hívták szegényt.

– Aztat? Hát hogyne üsmertem volna, eleget egrecéroztattak miatta a törvényszékök, hogy én emésztöttem volna el a jámbort. Hanem az nem piktor volt, csak festő.

– Ugyan milyen embernek ismerte?

– Én? Olyan kis homályveres embör volt, oszt mindég a szájába vót a cigaretli, de sose égött.

Ez se rossz adat, bizonyos ideggyöngeségre lehet belőle következtetni. Lám, az én számban mindig ég a szivar, igaz, hogy sok gyufa kell hozzá, de annak nem én vagyok az oka, hanem ezek a mostani szivarok. Azonban nem ez az, amit én tudni akarok.

– Hát aztán szerette-e a szép asszonyokat az a Turbók?

– Hát mért ne szerette vóna, nézze. Nem vót ű pap, hogy ne szerethette vóna. A városbul gyüvögetett ki hozzá egy lenge nádszál-kisasszony, azt nyalta-falta mindég, mink mög csak nevettük a Márival. Neköm ugyan nem köllött vóna az a szűrött szúnyog, ha aranybul lött vóna is, de hát a nyavalya nem egyforma.

Hát ez a búcsúelüljáró vagy a legagyafúrtabb ember a világon, vagy a legnagyobb tökfilkó. Hogy adjam föl most már neki azt a kérdést, hogy szeretője volt-e a felesége a festőnek?

– Szeretni való ember volt különben a festő?

– Hát olyan tutyi-mutyi embör vót, tudja, nyafogós beszédű, a derekába mintha csont se lött vóna, de azért a fehérnéppel nagyon tudott patallérozni.

Az ördög vigye el a beszédjét ennek az Andrásnak, de nehéz rajta eligazodni.

– Hát érintkezett sokat a fehérnéppel? (Gondolom, a patallérozásnak valami ilyen értelme van. Így híjják magyarul a flörtöt.)

– Hát engöm nem hítt oda, kéröm, mikor érintközött, hanem azt a magam szömivel is láttam, hogy mikor minálunk lakott, mög-mögcsípködte az asszonyt, de olyanokat ütött a kézire a Mári, hogy eccörre lehervadt a karja a Turbók úrnak, a Mári mög csak nevette.

– De aztán siratta, ugy-e?

– Az mán az ű dóga, hogy siratta-e vagy nem. Ű mondani nem mondta, én mög azt űtőle, még élők, mög nem kérdözöm. Mióta kitisztálkodtam ebbül a lébül, akibe ű hajtott, azóta mink a muszájnál ögyebet egymással nem beszélünk.

Nohát, itt nekem sincs tovább mit beszélnem. Az életemet teszem rá, hogy ez az ember nem gyilkos, hanem mártír. Nem meri megkérdezni a feleségét, hogy bűnös-e vagy nem, mert attól fél, hogy az, pedig ő azt akarja hinni, hogy nem az. Ez elég közönséges férjprobléma. Nekem is van olyan barátom, aki inkább éhen marad, mint hogy a felesége távollétében benyúljon a spájzkulcsért a fehérneműs szekrénybe, ahova az asszony a leveleit is be szokta gyűrni az ingek alá. Tíz esztendeje mártírja a bizonytalanságnak, de inkább az lesz halálos holtáig, semhogy egyszerre pokolra zuhanjon.

A regényproblémának itt olyan hajtása fakadt, amely esetleg jobban kiterebélyesedik, mint az anyatörzs. De ennek már csak a Pengáló Mári lesz a megmondhatója.

Mári ott állt a halmon, a lassan mélyülő gödör mellett, hozta az urának az ebédet szép tiszta szalvétában. Most is olyan takaros volt, mint tegnap, csak nem selyemkendő volt a fején, hanem közönséges pipikendő. A szoknyájába Satyika kapaszkodott, a kezét meg egy úrféle szorongatta.

– Hát ez? – kérdem a búcsúelöljárót a hosszú Ferenc József-kabátos férfira mutatva. – Kántor-e vagy zsidó pap?

– Ez a doktor. Evvel vót utoljára sétálni a Turbók úr. Másnap a doktor elmönt katonaorvosnak, úgy beszélték, hogy el is esött a Zsemiszlibe, de hát asse vót igaz, mert csak rabságba esett.

Hosszú, sovány ember volt a doktor, se keze, se lába nem maradt oda a Zsemiszliba, hanem olyan volt, mintha a hadifogságban hagyogatta volna el a testrészeit, aztán külön-külön szerzett volna másikat mindenik helyett. Mintha négy-öt emberből raktak volna össze egy újat, s annak a tetejébe tettek volna egy feketebajuszos halálfejet. Ilyen volt az öltözete is, külön-külön minden darab elegáns, de együttvéve karikatúra. A tanítós-papos, különben jócskán megkopott Ferenc József-kabáttól felfelé fehér sisakban végződött a doktor, amilyen a trópusi angol katonáké, lefelé fehér vászoncipőben és hosszú harisnyában. (Magyarázatul ott hevert mellette a biciklije, amelynek csengője ezúttal kiszorította Satyika érdeklődésének homlokteréből a bárányt.) A koromfekete bajuszát úgy sütötte, mintha még most is Vilmos császár állatná haptákban a világot. Ebből láttam, hogy a doktor nem sokat járhat a városba, mert akkor tudná, hogy a császár portréja már a borbély-officinák ajtajáról is rég lekerült, illetve átborotválódott Mátyás királlyá; hja, most már a borbélyok is megtanulták az óvatosságot, és olyan címerférfiút választottak, akit akármilyen rezsim a magáénak ismerhet.

Különben még valami Vilmos-császáros volt a doktorban: rendkívül kemény, szigorú tekintete volt. De hamar rájöttem, hogy ez csak azért van, mert egy csöpp szempillája sincs.

– Üdvözlöm, mylord! – nyújtotta felém már messziről a kezét, a másikkal pedig monoklit igazított a balszemére; de hogy a szeme nem állta a kerek üveget, csak a kezével tartotta. – Igazán örülök neki, hogy végre egy kultúrember is vetődik erre az elátkozott vidékre. Balkán, Ázsia ez, én mondom önnek. Mit, Ázsia? Taskentben egy falusi akszakálnak több intelligenciája van, mint itt a miniszterelnöknek.

Szerényen bemutatkoztam és udvariasan megjegyeztem, hogy részemről a szerencse. Ahol olyan kiváló kultúremberek vannak, mint a főúr meg a jegyző úr meg a doktor úr, ott igazán nem szabad elkeseredni.

– Eh, monsieur – legyintett keserűen –, erről is tudnék mit beszélni.

Elejét akartam venni minden leleplezésnek, azért elajánlottam magamat. Nekem már elhúzták a levesnótát, mondom.

– Együtt mehetünk, mynheer – emelte föl a biciklit. Mielőtt azonban megindultunk volna, kezet szorított a Pengáló Márival. – Hát arról a dologról majd beszélgetünk még, goszpodina!

Az asszony nem szólt semmit, csak magához szorította Satyikát, de annyi gyöngédséggel, hogy a Madonna jutott eszembe, akit Fidél a padlásra vitetett. Nagyon szép lehet, ha ilyennek festette Turbók. Hát még ha egy kis Jézust képzel az ember az ölébe! Mert Satyika egy kicsit maszatos betlehemi kisdednek.

A doktor közel lakott a jegyzőhöz, sűrű-fás udvarú sárga házban. Olajfa is volt köztük, telelehelte a szagával az egész falut. Szúnyogháló az ablakokon, hőmérő az első ablak félfáján, boszorkánytükör a másodikban, amelyikből az egész uccát beláthatta a bentülő, minden járókelőjével, a kapirgáló tyúkokkal, a pimpimpárét csipegető libákkal, az árok fenekén gilisztázó malacokkal, mert mást itt nem mutogathat ez az emeletes palotákba való játékszer. De hát a kultúrember a pokolban is kultúrember.

– Legyen szerencsém egy percre, panye elnök. Szolgálok egy kis appetitóriummal.

Borzadva gondoltam a gyömbéres pálinkára és a barackesszenciára. De hát nem bánthattam meg a kultúrát azzal, hogy vonakodjam átlépni a küszöbét. Végre is a falu szellemi élete nem szenved olyan hipertrófiában, hogy a doktort negligálni lehetne. Különösen, mikor a „T. I.” notesz számára esetleg bő táplálék szerezhető tőle. Nohát gyerünk azzal a viperalikőrrel!

Cserepes tradeskanciák az előszoba tükörforgatójának asztalkáján, aspidistrák a kis ebédlőben, ahová betessékel. A doktor, úgy látszik, természetkedvelő ember. Pianíno, egy régimódi tölcséres gramofon, a doktor, úgy látszik, zenészember. Egy csomó festmény a falon, lombfűrész keretben, ki olaj, ki akvarell – ejnye, hol találkoztam én ezzel a dilettáns dialektusú festőművészettel a napokban? Hát persze, a templomban, a Szent Rókus van ebben a szobafestőstílusban megfejelve. Ezek itt nem szentek, de mégis csak olyanformák. Csupa fiatal leányok. De nem is leányok, csak egy leány, kékszemű, szőkehajú, hol kontyba fésülve, hol kalapban, hol kendőben. A szája egy kicsit nagyocska, nyilván azért, mert mindenütt nevet. Mernék fogadni egy hólyagos bronzkarperecbe, hogy ez a gyámleánya lesz a doktornak!

Hanem azért mégis nyeltem egyet, mikor a doktor bemutatásformán intett a képek felé:

– A gyámleányom! – Ez egyszer nem tette hozzá az urat semmiféle idegen idiómán.

No, most már biztos a viperalikőr! Még eddig mindenütt pálinka volt a tartozéka a gyámleánynak. Ha én ezentúl akárhol az életben árvával találkozom, az én fantáziám tálalóasztalán mindig egy pálinkás kupica jelenik meg.

Ok nélkül rémítgettem magamat. A doktor kijelentette, hogy ő, mióta a hadifogságból hazakerült, antialkoholista, sőt odakint egy Good-Templar páholy szónoka volt.

– Hanem tanultam én a tatárok közt olyan étvágycsinálót, hogy ahhoz képest az olimpusi nektár ecetes vinkó. Ezt kóstolja meg, effendi.

Befőttes üvegből kanalazott elő valami sárga kenőcsbe hempergetett gömbölyű fehérséget.

– Parancsoljon, szudi. Mézes fokhagyma. Ez az, amit még Mecsnyikov se ismer, pedig semmi se neveli úgy a fagocitákat, mint ez.

Minden porcikám vétót jelentett be. A méznek én már gyerekkoromban is csak egy fajtáját tudtam megenni, a cseresznyefa kérgén megolvadó macskamézet, aminek semmi íze sincs ugyan, de legalább rágni lehet; hanem az igazi mézet mindig utálatosnak találtam. Ami meg a fokhagymát illeti, én annak még örülni is tudok, de csak mikor máson érzem; mert ilyenkor mindig el tudom hitetni magammal, hogy én különb ember vagyok, mint más, soha idáig lealacsonyodni nem tudnék.

De hát mit tehettem volna? Egy vendégszerető úriemberrel, aki hozzá még orvos is, nem szállhattam szembe, mikor az nekem önzetlen jóakarattal életmeghosszabbító arkánumot kínált. Behunytam a szemem, és leküldtem a poklok fenekére a tatár étvágycsinálót.

– Parancsol még egy adagot, signore?

Lázadó indulataim szigorú visszaparancsolásával sikerült nemet intenem.

– De ugye nagyszerű aromája van, sire?

Az igent már a kisajtóból bólintottam. A doktor még az ablakon át is kiabált utánam:

– Majd meglátja, domnule, milyen étvágya lesz tőle!

Ebben csakugyan nem is hazudott. Ahogy hazaértem, az volt az első szavam Fidélhez:

– Van-e még abból a gyömbéres méregből?

– Ó, te boldogtalan – csapta össze Fidél a kezét –, tebeléd bizonyosan mézes fokhagymát diktált az a vén méregkeverő!

Ahogy egy kicsit életre pezsdített a gyömbéres szesz, megkérdeztem a papot, hogy miért mondja vénnek a méregkeverőt.

– Azért, mert az. Éppen egy héttel öregebb nálam.

– Hiszen szinte vadfekete a bajusza.

– Persze, mikor friss rajta a festék. Egyhetes korában vörös, kéthetes korában már fehér volna, ha zöld nem volna. Mikor a bóna rajta van, akkor nem festi meg, csak az egyik felét, ilyenkor úgy hívjuk, hogy Dr. Bicolor.

– Szimpatikus ember.

– Nono. Bogarasnak már a háború előtt is bogaras volt, falusi úriember rendesen előbb-utóbb megbogarasodik egy kicsit, én is úgy vagyok, meg a jegyző is. (Tudom, tudom: a gyámleány!) De a doktor, mióta visszakerült a háborúból, tisztára bolond és nincs teremtett lélek, akivel egy véleményen volna.

– Hogy nem tegeződtök vele se te, se a jegyző?

– A kommunizmus óta magázkodunk. Akkor megundorodott a sok tegezéstől, és azt hiszem, azóta önmagát is magázza.

– Igaz, kommunizmus. Itt is voltak vörösök?

– Hát persze. Mindnyájan azok voltunk. A jegyző kidoboltatta, hogy ezentúl a szegények lesznek az urak, és ennek nagyon örült mindenki, mert itt mindenki szegény, s Istenes Tót András a két macskalovával már a patrícius osztályt képviseli. Akkor aztán összedoboltatta a jegyző a plebejusokat, akiknek semmi egyebük a rajtukvalón kívül, és kikérdezte tőlük, melyik közülük a legszegényebb ember. Kiderült, hogy Penecilus Dili Gergő, mert a többinek mindnyájának volt egy-két malackája, de Gergőnek az egyetlen malaca is megdöglött. „Nohát akkor te leszel a népbiztos, Gergő fiam – mondta neki a jegyző –, ülj bele ide az én székembe és most már te igazgasd a népeket, én majd elmegyek kapálni.” Kapálódzott szegény Gergő, hogy nem bántott ő senkit, ne tegyenek vele ilyen csúfot, de a kőszívű jegyző csak a vállát vonogatta. Ő nem tehet semmit, kijött a törvény Pestrül, benne van az újságban is, hogy most az utolsókból lesznek az elsők, a legutolsókból a legelsők, ha Gergő szabadulni akar, állítson maga helyett még utolsóbbat. Erre aztán kiderült Gergőnek az arca, és ajánlotta népbiztosnak Énekes Pelyva Lázárt, aki még őnála is szegényebb, mert neki legalább megvan a két szeme, de Pelyva Lázár mind a két szemére vak, s bottal tapogatva jár koldulni. A jegyző elfogadta népbiztosnak Vak Lázárt, beültette az irodájába, kidoboltatta a népeknek, hogy ezután minden ügyes-bajos dolgukban a népbiztos elvtárshoz forduljanak s ebből olyan nevetség lett, hogy Vak Lázár megszökött és a kommunizmus megbukott.

– De hát a leszerelt katonák? Akik világot láttak, városba jártak, újságot olvastak. Azokat csak nem lehetett bolonddá tenni?

– Nem is akartuk. Elküldtük őket vörös katonáknak. Ha verekedhetnékjük van, inkább a cseheket verjék, mint itthon az ártatlan embereket. Mentek is bokrétás kalappal. Aki rokkant itthon maradt, az se sokat zenebonáskodott. Egyszer beállítottak hozzám vagy tízen, hogy ők kaszinót akarnak csinálni. „No, csak csináljatok, fiaim, majd én is abba járok” – mondom nekik. De hogy ők a templomban akarnak kaszinót csinálni, mondja Tarán Laci, félkarú őrmester, ott a zubbonyán a kisezüst, nagyezüst. „A templomban? Ejnye, ejnye.” „Ott ám, mert az isten úgyis el van csapva, mióta kommunizmus van” – mondja a Sismis-gyerek, akinek Przèmyslnél vágták le a fél fülét a hozzátartozó pofadarabbal együtt. „Hát ez mög mán micsoda beszéd? – förmedt rá a félkarú őrmester –, hiszön te rosszabb vagy a pogány kirgiznél. Az isten nincs elcsapva, csak föl van függesztve.” Hát ezen majd egymás torkának estek az én vitéz kommunistáim, de valamelyik elkiáltotta magát, hogy nem ér az az osztozás semmit, „telekszömlét” kell tartani a templomban, ezen aztán összebékültek. Kerestetem a harangozót, hogy majd átküldöm velük a templomba – mert én influenzás voltam, alig támolyogtam –, hát nincs a harangozó sehol se. No majd leszek hát én a kalauz. Ahogy nyitom a templomajtót, integet ám le kézzel-lábbal a harangozó a toronyablakból, mert odabújt a nyavalyás. Rángatja fölfelé a szemöldökét, simogatja a keze élével a nyakát. Ne, te, ne! – kiáltok föl neki – ki ne essen kend az ablakból! Hiszen ismerem én az én báránykáimat, nem esznek ezek meg senkit. Csakugyan nem is lett semmi baj se, föltekintették a templomot és megállapodtak benne, hogy ezt az isten is kaszinónak teremtette, csak egy kicsit cúgos, azt pedig nagyon megérzik a hadviselt csontok, az egyik oldalon be kell az ablakokat falazni. „Csakhogy van ám itt más baj is, emberek – fogódzok a Tarán gyerek üres zubbonyujjába. – Olyan kaszinót még nem láttatok, ugye, Oroszországban sem, amelyikben ne dohányoznának? Márpedig azt tudjátok, hogy a templomban tilos a dohányzás. Hát most már hogy lesz akkor itten kaszinózás?” „Abbiz isten, ez nekünk eszünkbe se jutott vóna, ejnye, de jó, hogy szólt a plébános úr” – csóválta meg a fejét az őrmester. „Hát csak jó az öreg a háznál” – fordítottam kedélyesre a beszédet. Egyik se tette utána a szokott goromba tréfát, hogy „ha egy csepp esze sincs is”. Hanem a félfülű mondott annyit, hogy „no hát, mönnyünk más helyiségöt keresni”. Azzal szépen keresztet vetettek a Szentháromság előtt, amit te ki akarnál hajítani a templomból és elmentek békességben. De a félfülű még vissza is szólt az ajtóból: „köszönjük is szépen a szüvességét”. A falu végén van egy üres pajta, kolerabarakk volt a háború alatt, ott csinálták meg a komenista kaszinót, odajártak diskurálni, még szét nem zavarták őket.

– Sokat befogtak azután közülük?

– Egy ujjal se nyúltak senkihez. Nem engedtem. Járt itt valami városi tacskó „rendet csinálni”, de annak megmondtam, hogy elhordja magát, még szépen van, mert ha én rászabadítom a népet, akkor nem ér haza egy darabban. Be is érte egy malacpaprikással, utána vedelte a karcost kancsóval, az aztán kivallatta belőle, hogy a vörösvilágban ő is bizalmiférfi volt. Mikor föltetettem a kocsira, olyan részeg volt, mint a csacsi, teletömtem a zsebét szivarral, aztán – vigye kend, András, és fektesse a fűre a városban a Szabadság-szobor előtt, de vigyázzon, hogy össze ne törje a szivarjait! Tudod, az emberek nem olyanok, amilyenek lehetnének, hanem olyanok, amilyenek lehetnek.

Ahogy ebéd után a noteszeimet rendezgettem, egyre a fametszetes kis bibliámnak azt a képét láttam magam előtt, ahol a Krisztus fölemelt jobb kézzel megáldja az eléje boruló apostolt. „Te Péter vagy, azaz kőszál, és e kőszálra építem az én anyaszentegyházamat.” Ennek a cinikus papnak a lelkében mély humusz van ebből a kőszálból, sajnos, én ezt a papot a regényemben mégsem használhatom. Hiszen mindjárt azt mondanák rólam, hogy klerikális vagyok, sőt annál is rosszabb: áruló. Eddig ugyanis inkább destruktív hírben álltam, mert minálunk mindenkinek kell valamilyen hírben állni, még az olyan együgyű öreg régésznek is, aki jobban otthon van a föld alatt, mint a földön. A szó köztünk maradjon, csakugyan van is valami gyanús minden régészben. Mire való fölforgatni azokat a halmokat, amelyek már mind olyan szépen meg vannak ülepedve? Egyszer például előadást tartottam arról, hogy az őskorban az emberek sokkal kisebb termetűek voltak, mint ma; a bronzkori kardok markolata ma csak egy gyerekkéznek felel meg. Avatatlan ember azt hinné, hogy ebben igazán nincsen semmi sérelme a társadalmi rendnek. Szerencsére vannak olyan éles szemek, amelyeknek figyelmét a legtitkosabb célzások se kerülik el. Mi következik abból, hogy az utolsó három-négyezer év alatt nagyobbak és erősebbek lettek az emberek? Az, hogy nem igaz, mintha az isten elsorvasztaná a bűnök fertőjébe merült emberiséget. Már pedig erre az igazságra szüksége van a társadalmi rendnek. Aki ezt kikezdi, az petrolőr, az csatornapatkány, az kommunista.

A jó isten azonban tárgyilagosan osztotta szét az emberek között az éles szemeket. Nemcsak egy rézpityke keverheti destruktív hírbe az embert, hanem egy olvasó-szemecske fűzőlyukán keresztül is látszhatik sötét reakciósnak. Ha búcsúsokkal találkozol az utcán, és áhítatuk előtt megemeled a kalapodat, akkor vakbuzgó pápista vagy. Ha temetésen szívedbe markol a miserere és kiesik a könny a szemedből, akkor farizeus vagy. Ha szájon felejtesz egy kölyköt az utcán, aki úgy szidja az Istent, mintha három hadgyakorlaton levizsgázott volna már az istenkáromlásból, akkor a gondolat- és szólásszabadság eltiprója vagy. Hát még ha író vagy és pappal dolgozol! Hát még ha olyan papot írsz le, mint az enyém, hát még ha olyannak írod le, mint amilyen! Akkor egyszerre kap be a Szkülla is meg a Kharübdisz, egyszerre leszel rosicrucianus meg ultramontán!

De ne tessék engem félteni, van énnekem magamhoz való eszem, ha én csak olyan célszörű szögény regényíró vagyok is! A papot nem veszem bele a regénybe, ez már el van végezve. Inkább lemondok a szociális háttérnek egy karajáról.

János fejvétele napján volt, amikor Angélát először láttam. Az embereim már akkor jól benne jártak a föld gyomrában – na, úgy jó másfél méternyire. De Tót András már abban bizakodott, hogy nem soká átérünk Emerikába, ott talán pótadó se lesz, a szél fújja el a haját, aki kitalálta.

Hanem az Átilla király pénzesládája csak nem akart előkerülni sehogy se. (Pedig hiszen még akkor nem is volt pénzügyminiszter. Legalább Priscus Rhetor nem említi.) Mindössze egy szamárállkapcsát találtunk. A pap természetesen azzal gratulált, hogy most már csak a filiszteusokat kell megtalálni hozzá, akiket Sámson ezzel vert agyon. A doktor méregbejött, mint mindig, ha bibliát emlegettek, és egy örmény bibliát idézett, amit ő Azerbajdzsánban látott; abban az volt, hogy Sámson a szamarakat verte agyon egy filiszteus állkapcsával. Persze, ez se igaz, ha már biblia, mind hazudik, mert hiszen a szamarak, messieurs, ma is megvannak. Amire a jegyző csak annyit mondott, hogy eggyel több van, mint amennyire tetszik gondolni.

Az emberek közt szintén többféle találgatások voltak az állkapocs felől. Kakas Márta azon erősködött, hogy a Toldi Miklós lova lehetett az valaha, „ügyeközzünk, embörök, majd möglássák kendtök, előkerül itt még az üllető is, aki a lóhoz tartozandó vót.” Az ő véleménye azonban kisebbségi vélemény maradt, mert a többség Bíbok sógornak adott igazat, aki arra szavazott, hogy „ez vót az a valódi tátos-paripa, akin a gyevi báró báróságot szolgált a Mária Terézia üdéjében”. Mert az úgy volt, hogy a régi gyevi bárónak nyakát vágták a törökök, arra aztán pályázatot hirdetett a Mária Terézia, hogy annak adja a báróságot, aki őneki három kérdésre meg tud felélni. Nohát, pályáztak ott mindenféle hercegek meg grófok a báróságért, de mind szamár volt, és azért a Mária Terézia mindnyáját lekisebbítette. Kapta magát erre a gyevi csikós, fölült a tátoslovára, odanyargalt a Mária Terézia elé. De olyan szép pörgebajuszú legény volt a csikós, hogy kilenc párnán ült a Mária Terézia, hanem ahogy a csikóst meglátta, három párna egyszerre kiesett alula.

– Mit nem jó választani gyertyavilágnál? – ez volt az első kérdése a Mária Teréziának.

Kimén a csikós a tátoslovához, mert azt csak odakötötte a kapufélfához, megkérdezi tőle, bemén a válasszal:

– Posztót meg feleséget, mert azt mind a kettőt napvilágnál köll megnézni.

– Ember vagy, csikós; azt mondd meg most már, melyik házasság a legjobb házasság? – ez volt a második kérdése a Mária Teréziának. Kimén a csikós a tátoslovához, megkérdezi tőle, megjelenti a Mária Teréziának:

– Az, ahol az asszony vak, az ember meg siket.

– No csikós, hát azt tudod-e, mit formáz legjobban az öreg asszony? – ez volt a harmadik kérdése a Mária Teréziának.

Kimén a csikós a tátoslovához, megkérdezi tőle, megmondja neki a ló az egyik fülibe, beszalad a legény, utána nyerít a ló, hogy majd a másik fülibe is súg valamit, de már azt a legény nem hallotta, így aztán ezt a választ adta a Mária Teréziának:

– Az öregasszony legjobban formázza a kutyát, mert mind a kettő bolhás, mind a kettő karikába fekszik, mind a kettő morog az emberre.

Hát megharagudott erre a Mária Terézia, mert már akkor ő is öreg asszony volt, és azt mondta a csikósnak:

– No, csikós, tied a gyevi báróság, de tudd meg, hogy azt köllött volna felelned, az öregasszony a galambot formázza legjobban, mert ő se szeret magában aludni, mindég turbékolhatnékja van, oszt annak is meglapul, aki nem kergeti. Ha ezt felelted volna, királynak tettelek volna.

Az urak nagyot nevettek a Bíbok-féle oknyomozó történelemnek, hanem engem az irigység evett belülről, ha mosolygást parancsoltam is a szám sarkába. Milyen táltosparipa ennek a fakó parasztnak a fantáziája az enyimhez képest, amely csak tengődik a noteszekben, mint a Toldi Miklós lova a szemeten! Megindult a szegény pára minden reggel, de mikor este megnéztem a taxamétert, az eredmény mindig az volt, hogy időben megint sokat vesztettem, de útban semmit se nyertem. Még mindig ott vagyok, ahol voltam, de még ott se, mert egyet-mást otthon felejtettem, azért vissza kell fordulni.

Mi legyen a regénynek a címe? „A festő halála” – ez volt az első gondolatom, de ezt mindjárt keresztül is húztam. Azt el nem kerülhetem, hogy a festő meghaljon, de mire volna jó már a címben ezzel rémítgetni az érzékeny lelkű olvasónőt? (A férfiolvasókra magyar író nem számíthat. Azok csak detektívregényeket olvasnak – leginkább harminctól lefelé és ötventől felfelé –, harminc és ötven közt pedig a Nagy István könyvét, amelyben minden ember keresheti a nemességét. Aki nem találja meg, az méltán szidhatja a magyar tudomány felületességét. Csak minálunk eshetik meg, hogy egy negyven évvel ezelőtt készült heraldikai könyvbe be nem vették azt a családi címert, amit az idei újesztendőkor eszelt ki az ember a vizitkártyájára. A. m. d. g., ad maiorem democratiae gloriam.[5])

Beleverejtékeztem én a „T.IX”-be még egy tucat hátha-címet, csupa olyan lépvesszőt, amin okvetlen megragad a publikum, de hát ezeknek meg az a bajuk, hogy már túlságosan ki vannak próbálva. Apródonként rájöttem, hogy ezeket már mind elírták előlem a Couits-Mahlerek. Végre is úgy döntöttem, hogy a rímet utoljára hagyom. Ha a kormányoknak van hozzá jussuk, hogy utólag keressenek címet a kiadásaikhoz, akkor megvan az engedve egy ártatlan regényírónak is.

Sokkal nagyobb bajban voltam a nevekkel. A neveket nem hagyhatja utoljára az ember, mert abból nagy zavarodás lehet. S a nevek különben már azért is fontosak, mert a jellemalakításnál hozzájuk igazodik az ember. Ha a hőst Jakabnak hívják, akkor egész más karaktert kell neki szabni, mintha Rajmund a neve, s egy közönséges Ferenccel lehetetlen olyan dolgokat végeztetni, mint egy Ottóval. Pedig ez még csak a keresztnév, hol van még akkor a vezetéknév! Laikus embernek nincs arról fogalma, hogy mennyit gyötrődik a lelkiismeretes regényíró, míg a szülötteinek a fejcéduláját kitölti.

A vezetéknévnek manapság már valószerűnek kell lenni, mert a Szenvfi Lórántokkal és Esthajnali Kamillákkal kinevetik az embert ebben, a reális világban. Kis Jánosokat, Nagy Terikéket, Grün Manókat követel a korszellem, és Kakukmezei Estella csak akkor fogadható el, ha az író megsúgja, hogy a kisasszonyt az iskolában Steiner Gizinek hívták. Viszont ebből jogi kellemetlenségei származhatnak az írónak, különösen most, mikor az emberek rendkívül érzékenyek. Igaz, hogy az ilyesmi akkor is megeshetik, ha az óvatos író a legfantasztikusabb neveket eszeli ki. Emlékszem rá, milyen nagy por lett abból néhány esztendeje, hogy egy drámaírónk Tejbetök Andrásnak nevezte el a paraszttragédiája falusi Rómeóját, éppen azért, hogy a nagy számban található Kis Jánosokat magára ne haragítsa. A darab diadalmasan járta be az egész országot, valami vándortrupp elvitte Árokszállásra is, ahol csakugyan találtatódott egy Tejbetök András nevű kovácsmester, bíróviselt ember és hatgyerekes családapa. Azt sikerült vele megértetni, hogy a színészt, aki az ő nevében ígért házasságot a kocsmáros Rézijének, nem ütheti agyon, hanem az író ellen mégis csak megindította a pört. Gondolom, még most is folyik, mert a bíróság szakértőktől kért véleményt, s azok még nem tudtak megegyezni.

Sok tusakodás után arra határoztam el magamat, hogy Turbókot meghagyom Turbóknak, hiszen magános ember volt, senki atyafia nem maradt, s különben sem írok róla semmi rosszat. Aztán meg nem is fölakasztva találják meg, hanem a halászokkal húzatom ki a vízből. Ez mégis olyan halálnem, amely inkább megfelel az olvasónők ízlésének, s alkalmat ad egy alkonyati halászat színes leírására.

Hanem mi lesz az Andrással, meg a Márival? Azoknak tán nem is kellene vezetéknevet adni? Parasztoknál az ilyesmi figyelmen kívül hagyható, hiszen a regény se nem adókönyv, se nem sorozási lajstrom. Máskülönben pedig a paraszt „András”, meg „Mári”, mint ahogy a tehén „Bimbó”, a puli meg „Bodri”. Így volt ez már az ókorban is, az úr neve volt Cnejus Oppius Cornicinus Dolabella Petricus, a szolgáé meg csak Quintipor. Ami még csak nem is név, mert magyarul annyit, jelent: „ötödik fiú”.

Nem tudtam még magam mire szánni, mikor bekopogtatott hozzám a pap.

– Van-e kedved egyet fordulni vacsora előtt? Mindjárt itt lesz a jegyző is, meg a doktor is. Kimegyünk megnézni a tűzugrálókat.

Hát gyerünk ki. Legalább kiszellőztetem egy kicsit a fejemet, amiben a régészet húsz esztendő alatt nem tett semmi kárt, a regénytől meg egy-két hónap alatt beleütött a fájás. (A líráról nem is beszélek, mert az csak epizód volt, s orvostudományi tekintetben különben is közömbös tényező. A dalköltészet lesoványítja az embert, de az idegeit rendben tartja; viszont az ódaköltészet hizlal, de a szárny nélkül való röpülés elcsigázza a szimpatikus idegrendszert.)

A tűzugrálókról tudtam annyit, hogy azok alatt nem valami vallási szektát kell érteni, noha valamikor alighanem a napistennek gyújtogatták ezeket az áldozati tüzeket a nyári napforduló táján. Olvastam én erről Ipolyiban, de látni sohase láttam ezt az elkeresztényesített pogány misztériumot, amiben van valami különös magyar észjárás. Már Géza fejedelem is azt mondta a papoknak, akik szemére hányták a felemás kereszténységet, hogy el tud ő tartani két istent is, az Ázsiából hozottat is meg a keresztrefeszítettet is; ha azok közül egyik se panaszkodik, akkor a papok is hallgassanak. A fejedelem példáját követte a népe, csakhogy annak már több volt a praktikus érzéke: egy füsttel áldozott a két istennek. A tüzet a napistennek szánta, de a Keresztelő Jánosénak mondta, akit éppen erre a napra osztott be az egyház. Egy darabig nyilván szándékosan diplomatizáltak így a két istennel, de aztán az ázsiai isten feledésbe ment, s a tűz egészen Szent Iván tüzének maradt, az áldozati táncból meg Salome tánca lett. Rendesen így szoktunk mink járni a diplomatizálásainkkal.

Most azonban már a Szent Iván tüze is igen csak mindenfelé kiment az ezeresztendős divatból. Ki hisz már abban, hogy amelyik leány Szent János estéjén átugorja a rőzsetüzet, hétszerte szebb lesz, a legény meg hétszerte erősebb! Leány is, legény is tud már ma sokkal biztosabb kozmetikai szereket. Aztán mostanában a rőzse is nagyon drága lett, mióta az egész ország olyan nagy tüzet ugrott keresztül, hogy keze-lába leégett benne. Hogy ebben a csöndes zugban hogy maradt meg a Volga mellől hozott kultusz? Úgy, ahogy megmaradt ez az egész falu, amely megvolt már ezer esztendő előtt is, sokkal előbb, mint vele szemben a nagy város, s azóta nem lett se nagyobb, se kisebb. Lassan hömpölygött fölötte az idő, mint nádas házai tövénél a szőke folyó, s ha hoztak is új erkölcsöket a habok, a régiből is sokat konzervált az iszap. Itt még a leányok erősen leszíjazzák a mellüket, talán még a hitújítás idején tanították erre az ősanyákat a világi hiúságok ellen harcoló szigorú prédikátorok, akiknek az egész hittel együtt az emlékezete is rég kiveszett. Igaz, hogy a hajsütést azért igen kedvelik az ördög egyéb találmányaival kapcsolatban. Itt még élő-eleven az a szép szokás is, hogy mikor a násznép hazaért a templomból és letelepszik az asztal mellé, akkor a menyasszony anyját egy kis székre ültetik a sarokban, arccal a kuckónak, háttal a vigadóknak, s annak így kell ülve maradni az egész vacsora alatt. Ezt úgy hívják, hogy „anyósszoktató”, s ha módját tudom ejteni, ezt beveszem a regénybe. Azt hiszem, hamarább lesz belőle országos divat, mint a takarékosságból.

Mire kiértünk a töltésre, a legelőn már mindenfelé égtek a rőzsetüzecskék, de a füstjük több volt, mint a lángjuk, mert az eleven parázsra ráhintették a tejzsugorítófű sárga bugáit. Négyen-öten vettek körül egy-egy virágmáglyát, külön a fiatal leányok, külön a suttyó legénykék, külön a gyerekek, s még az egyikük kétszer-háromszor átugrotta a tüzet, a többiek körbe fogódzva seregtek körülötte méla ritmusú énekszóval:

Szent János, virágos,
Éjszakád világos,
Még előtted löszök,
Tüsztöletöt töszök,
Csak addég világos,
Lösz osztán homályos.
Hajtsuk, hajtsuk
A cserösnye ágát,
Most éli világát,
Hogy szakajtsunk
A szépibül,
Szeretőmnek
A szivibül,

A tüzek rőt nyelvecskéi, amelyek apró szikrákat köpködtek bele az égő füvek kesernyés füstjébe, a hirtelen megvilágosodó és gyorsan elhomályosodó alakok, az ide-oda ringó árnyékjegenyék, a leányok álmos melódiájú éneke, amelybe belehasítottak a legények szilajabb kurjantásai, a mondattöredékek, amelyekből évszázadok kikoptatták az értelmet, az ég ezüsthasú felhőhabjai, amelyekben hol lemerült, hol felbukott a hold aranycsónakja, egy percre szinte azoknak a füvellő turáni mezőknek a hangulatát éreztették velem, amelyek, azt hiszem, a valóságban sohase zöldelltek olyan gyorsan, mint a mi turanistáink fantáziájában. (Félős is, hogy hamarosan szikké kopárodnak.) Még az öregeknek is egészen turáni stílusuk volt, akik a töltésoldalban guggolva nézték a fiatalok játékát. Olyanok voltak, mint a délszibériai kurgánok csészetartó szobrai, akik, ha megelevenednének, csupa Istenes Tót Andrások és Cila Kakas Mártonok lennének. Ezt a szakmabeli észrevételemet azonnal közöltem is a doktorral, aki karját az enyémbe bújtatta.

– Yes, én láttam azokat a báránybőrsapkás kőszenteket. Hanem ezek a táncoló szüzek – mutatott le a lapályra –, nem olyanok, mint a kirgizleányok. Azokon proporciósan oszlik el hegy és völgy, ezek mindenütt olyan laposak, mint a gyúródeszka.

– Doktor – fordult hátra a jegyző –, maga szeretne összehasonlító geográfiai tanulmányokat végezni.

A tanulmányok azonban meg se kezdődhettek, mert ha valamelyik csoporthoz közeledtünk, a leányok nagy viháncolva mindjárt szétszaladtak.

– Jobbra át! – vezényelt a doktor, s hirtelen fordulattal sikerült elkapni a szemünkkel egy leányt, éppen ugróban a tűz fölött. Jól fölkapta a lábát, éppen csakhogy megvillant a fehérsége a láng pirosában, s el is csodálkoztam rajta, hogy ejnye, de bokából mozgó lába van ennek a hajadonnak!

Bámulatos, hogy a faluhoz milyen gyorsan hozzárusztikusodik az ember. Már megszoktam az italt (no, a mézes fokhagymát nem, mert többet nem mertem elmenni a doktorhoz), esténként a lórumozást négyesben s most vettem észre, hogy már a szabadszájúságra is rákaptam. Szívtam volna vissza, de már akkor kiszaladt a számon:

– Hát ennek a pesztrának melyik princnél szolgált az édesanyja?

Egyszerre három „pszt” sziszegett bele a fülembe, és három mutatóujj fenyegetett meg.

– A gyámleányom! – Ezt is egyszerre mondták mind a hárman.

Nem arra gondoltam, hogy milyen furcsa emberek ezek, akik hárman tartanak egy gyámleányt, hanem arra, hogy milyen nagy bolondságot mondtam. Siettem engesztelést hebegni.

– Bocsánat, nem akartam rosszat. Csodálatos, hogy parasztleánynak ilyen lába legyen. Igazán mondom, csak hercegnőknek szokott ilyen finom csuklójú lábuk lenni.

Nagy zavarba jöttem volna, ha megkérdezik, hogy ugyan melyik hercegnőnek láttam a lábát, mert biz énnekem egyik se mutogatta. Különben nem is hiszem, hogy a hercegnők számára külön lábat gyalult volna a jó isten. A történelem tudtommal csak egy magasrangú hölgyet emleget a lábáról, a Kis Pipin feleségét, Berta királynőt. Azt is úgy, hogy „au grand pied”. „Nagylábú Berta”.

Szerencsére az uraknak nem volt ilyen skrupulusuk s megelégedtek a helyreigazító nyilatkozatommal.

– Well – mondta a doktor –, nem is parasztleány az. Angéla kisasszony, a postáskisasszonyunk. Nem találkozott még vele, elnök úr?

– Nem, pedig már kétszer is jártam a postán. Egy éltesebb, magas, őszes úriasszony ült a ketrecben.

– All right, az az édesanyja, özvegy Pólingné úrnő.

– Kolléganő – figyelmeztetett a jegyző egy oldalbakönyökléssel arra, hogy most a doktor ugrani fog.

De a doktor nem ugrott.

– Stimmt. Én embereket gyógyítok, ő meg teheneket, lovakat, libákat, tyúkokat. Az ura állatorvos volt, attól tanulta. Higgye el, jegyző úr, bátran fölcserélhetnénk a pácienseinket.

– Csitt – békebíróskodott a pap –, inkább kísérjük haza Angélát.

A mezítlábas postáskisasszony azonban, ahogy észrevette a közeledésünket, kitépte magát a gyűrűből és elszaladt. Futtában föl-fölvágódott a kurta szoknyája, és egy-egy máglya lobogásában megvillant a lábakásája. A doktor majd kinézte a szemét, és nyilván szeretett volna utánaszaladni, de mégis eszébe jutott, hogy ő kultúrember, azért csak ballagott szép-öregesen a két gyámapatárs közt. Csak most vettem észre, milyen petyhüdt és fáradt öreg ember a doktor, mikor azt hiszi, hogy senki se nézi.

Az utolsó tűzbokornál azonban, már egészen a falu alatt, újra kipeckesedett. Pengáló Mári ült a tűznél, ölében Satyi, Satyi ölében pedig a csengettyűs bárány feje. Így meg már egészen madonnás volt a kép.

– Jó estét, szép Mári – állt meg a doktor, míg a pap és a jegyző, előrementek. – No, jön-e velem egy kicsit tüzet ugrálni? Nagyobbat ugrok ám én, mint az András.

– Hát csak ugráljon – mondta az asszony mogorván. – Addég ugrál az embör, még eleven. Én mán, nézze nem ugrálok.

Én meg Satyival próbáltam barátkozni, aki egy ujjnyi nagyságú ólomkatonát táncoltatott a tűz fényében. Az ólomkatona azonban nem ólomból volt, hanem makkokból. Egy szem makk, alul két cöveklábacskával, oldalt két cövekkarocskával: a katona teste. Ezen egy kisebb makkszem: a katona feje. Azon egy makk-kopáncs: a sisakturbán. Valóságos Tell Vilmos, makkból.

– Mi van neked, Satyi? – hajoltam le hozzá.

– Makkhuszár – mutatta a gyerek büszkén a kincset.

– Ki csinálta?

– Mári anyám.

– Szép huszár, Satyi.

– Nem szép. Nincsen neki bajnétja – komolyodott el a gyerek, sokkal meghatóbb fájdalommal, mint a királyok, ha az ő katonáiknak nincs már elég bajnétja.

Eszembe jutott, hogy van énnekem nyakkendőtűm is, noha csak a tárcámban, mert onnan könnyebb kivenni, ha meg kell regulázni a nem szelelő szivart. Elővettem és beleillesztettem a makkhuszár oldalába.

– No, most már van neki bajnétja, Satyi!

Ahogy odaadom a gyereknek a játékot, összeér a kezem az asszonyéval. Jó meleg, dologtalan, puha kéz, érzem rajta.

– Maga is szeretheti a gyerököt.

– De csak a másét – mosolygom el magam.

– Magának nincsen?

– Nincs nekem még feleségem se.

Az asszony rámnézett nagy, sötét szemével, és visszahúzta a kezét.

– Álmodj szépet, Satyi – cirógattam meg a gyereket –, álmodj egy makkcsikót a makkhuszárodnak.

A doktor meg a Márit cirógatta meg, a nagy csattanásra néztem fel. Mári a kezére ütött a doktornak, mint ahogy a kezére ütött a festőnek. Csakhogy akkor nevetett Mári, most pedig úgy nézett, mint aki mindjárt sírva fakad.

A templom faránál elbúcsúztunk a jegyzőtől, doktortól. A doktor „zdrawdjutye”-t mondott jóéjszaka helyett.

– Te, Fidél – kérdeztem a papot –, hány nyelvet beszél ez a te doktorotok?

– Nem beszél az a magyaron kívül semmit a világon. De mióta a hadifogságból hazakerült, az a mániája, hogy ő minden nyelvet tud.

– Pedig az asszonyokén nem nagyon tud, úgy nézem. Még a Pengáló Márit is a hideg leli, ha ott legyeskedik körülötte.

– Vén szamár a doktor – komolyodott el a pap. – Képzeld, még a postáskisasszonyra is rákívánt. De okos leány az, barátom; mikor a doktor már nagyon odavolt, ő csókolt kezet annak, és megkérte, hogy soha az életben el ne hagyja, legyen neki drága öreg barátja, ő meg szerető kisleánya lesz mind a sírig. Így lett a doktor Angyélnek a gyámapja.

– De hát a jegyző is az?

– Tudod, az egészen más dolog. A jegyző rendes ember, özvegy ember, azzal a szándékkal volt, hogy megkéri Angyélnak a kezét. Meg is kérdezte tőle, mit szólna hozzá, ha asszonyt vinne a házhoz. Angyél azt mondta, okosan teszi, akkora házhoz kell, aki rendben tartsa. Hát ahhoz mit szólna, ha a postán keresne magához való asszonyt? Erre Angyél azt szólta, hogy majd megkérdezi az édesanyját, s nagyon boldog lesz, ha a jegyző bácsit édesapjának nevezheti. A jegyző azonban nyelt egyet, megkérte a leányt, ne szóljon még, mégis csak meg kell gondolni a dolgot, mert ő öreg ember már, sok rigolyája van, senkit se akar szerencsétlenné tenni. Angyél nem szólt, hanem azóta jegyző-apámnak hívja az öreg testvért.

Hát te hogy lettél gyámapja a széplábú postáskisasszonynak? – ezt szerettem volna most már megkérdezni, ha mertem volna. De hiszen majd elmondja ezt nekem kérdezetlen is, ha nem a jegyző, a doktor.

Fidél azonban rámmosolygott és a vállamra tette a kezét.

– Szeretnéd tudni, nekem mi közöm a leányhoz? Hát én nem kértem meg a kezét, nem is udvaroltam neki, hanem a magam kezét rátettem a fejére, még az édesapja koporsójánál. Nem irgalmas szamaritánuskodásból – minek mondanám? Hiszen nem sírt a gyerek, csöndesen üldögélt a ravatal lábánál, gyászruhát varrt a babájának, még dúdolt is hozzá valami panci-manci nótát. Megsimogattam, rámnevetett, a karomra vettem, megölelt. Én nem tudom, milyen érzés lehet az az apának, mikor a gyereke megöleli; lehet, hogy akinek jussa van érezni, nem is érez semmit, talán, amihez akkor jut az ember, mikor akar, azt meg is unja – nekem a szívemig szolgált az az ölelés és másnap is, harmadnap is megkívántam és elmentem érte. Azt hiszem, mindenkibe szorult valami szeretet, és azt el kell használni, az már mindegy, hogy mire. Az egyik ember asszonyt öltöztet bele, a másik kutyát hizlal vele, a harmadik virágot nevel belőle, én erre a gyerekre terítettem rá. Én iskoláztattam, én tanfolyamoztattam, angolra, franciára én taníttattam, pesti nevelőbe járattam, és mikor a háború alatt azt írta haza az anyjának, hogy most már itthon akar élni őmellette, én jártam ki, hogy itt postát állítsanak, s abba őt, nevezzék ki. Mert dologtalanul élni nem akart, s kitelt volna tőle, hogy kijárt volna kapálni, ha egyéb munkát nem talál.

– Szép leány?

– Gyönyörű, barátom. A gyevi báró, ha otthon van, mindennap idelovagol bélyeget venni.

– De azért az mégse veszi el a bélyegáruló kisasszonyt. A gyevi csikóshoz meg nyilván nem menne el. Mi lesz az ilyen helyen az olyan intelligens, okos, szép leánnyal, amilyen ez az Angyél kisasszony lehet? Hiszen itt még csak szót se tud váltani hozzávaló fiatalemberrel Benkóczy segédjegyző úron kívül.

– No, ezt eltaláltad – derült föl a pap arca. – Mostanában még a postáról is kitiltotta Angyél a fiatal urat, annyira utálja a naplopása miatt. Azt mondja, máig is szégyenli, hogy Pesten szóba állt vele, de ott egész másnak ígérkezett. Fülem hallatára nevezte romantikus szamárnak a múltkor, meg is mondtam aztán neki, hogy mégse való fiatal leánynak ilyen hangon beszélni, de nekem is majd kiszedte a szememet, hogy mért fogom pártját az ilyen lusta mihasznának, akiből úgyse lesz soha semmi. Nagyszerű kisleány az, barátom, majd meglátod, te is megszereted, ha megismered.

A leányoknak én sohse voltam valami nagy kedvelője, mert mindig valami zöld-ízüket éreztem. Hanem a regénybe mégse ártana beállítani valami fiatal leányt, a rózsaszín szoknyácska nagyszerűen érvényesülne a sötét háttéren, s az ilyesminek mindig van kelete.

Kapóra jött, hogy másnap reggel pénzt avizált a harangozó, amit személyesen kell felvenni a postán. Negyvenhét korona ötvenhat fillér, az egyetlen igazságos centiméter-tarifa szerint a Budapesti Szemle küldte egy kis cikkemért, amelyben a legújabb Pompéji-irodalmat ismertettem.

Ezúttal csakugyan a gyámleány ült a ketrecben. No végre! Lássuk ezt a hétszerhét-szépséget, aki három öreg urat hajt a kocsija előtt jácint-vesszőcskével.

Egyszerre láttam, hogy én nem leszek a negyedik. Nőkben, már ameddig komolyabb stúdiumok ki nem szorították őket érdeklődési körömnek abból a keskeny szeletéből is, amelyben addig tartózkodtak, engem csak a szélsőségek tudtak megfogni. Azt hiszem, nem szokatlan jelenség olyan embernél, aki, mint én, aranyközépút gyanánt nyerhetett volna alkalmazást a horatiusi költészetben. A teát soha forrón nem ittam, a fagylalttól mindig tartózkodtam, a feketét csak tejjel szelídítve tudtam élvezni, de a nőkben csak a nagyon feketét, vagy a nagyon szőkét tudtam értékelni. Angyél kisasszony gesztenyés volt, árnyékban barna, napsütésben bronzos, egyébként hosszú a haja és puha ígéretű. Inkább magasnak becsültem, mint alacsonynak, a termete megfelelt a doktor kirgiz ideáljainak – már ami a proporciókat illeti-, a kezefeje keskeny volt, az ujjai a skandináv kései bronzkor asszonyainak finom ujjcsontjaira emlékeztettek. Persze bronz-kartekercsek helyett csak könyökig érő kartonmanzsetta volt a karján, ami az irodista-kisasszonyok rabszolgajelvénye. Egészben véve jóképűnek osztályoztam, noha a képét csak akkor láttam, mikor a rácsablakhoz állva jóreggelt kívántam, mire fölemelte a fejét a munkából. (Rubrikás íven dolgozott, még arra is emlékszem, hogy piros tintapoca volt az alján.) Kedves arca volt, de kánoni szépség nélkül való, napsütött fehér és szórványosan szeplős, a szeme bizonytalan színű, de föltűnően fényes, a tekintete nevetős, de gonoszkásan pajkos, az orra egy csöppet se antik szabású, de nem is operettesen fitos, csak olyan amorettesen, a szája egy kicsit nagyocska, de nagyon kedvesen tudott vele nevetni, amikor bemutatkoztam.

– Ó, én már ismerem az elnök urat – fehérlettek elő a fogai. Aprók voltak, de az egyik alsó metszőfoga egy kicsit előre sietett a többitől. Ennek az észrevételével be is fejeztem a leltározást, és most már igyekeztem – mégis csak a papom gyámleányával álltam szemben – világfi lenni.

– Honnan tetszik engem ismerni?

– A gyámapáim mindennap beszélnek önről, s különben is láttam már elnök urat messziről.

No nézd, a vén kujonok közül egyik se mondta nekem, hogy mindennap bejárnak ide a meteorológiai prognózistáblát megnézni az ajtó felett. (Aznapra zivataros esőt jósolt; csak később vettem észre, hogy három évvel ezelőttre szólt.) De hát ezért nem tehettem szemrehányást a kisasszonynak. Azt se mondhattam neki, hogy nekem is volt már szerencsém, láttam a kisasszonynak a lábát messziről. Hát most már mit beszéljek vele?

– S kitalálja-e, elnök úr, hogy mikor láttam? Az este láttam odalent a tüzeknél. De el is nyargaltam mindjárt, ahogy az urakat megláttam, mert Borcsának voltam öltözve. Ráfér az ilyen magamforma kislányra, hogy hétszerte szebb legyen, az én ruhámban meg nem lehet tüzet ugrálni, pedig ez is elég rövid.

Fölállt, hogy láthassam, milyen nem tűzugrálásra való ruha az övé. Pedig rövidnek csakugyan elég rövid volt. Jó arasztnyi kilátszott a fehér vászoncipős, szürkeharisnyás lábából. Harisnyában látszott csak igazán tenyérbe simuló szép lábnak. De hát nekem mit mutogatja? Élő asszonyi lábak az én tanulmányaim körébe már nem tartoznak. Engem már csak ezeresztendős hölgyek csontlábai érdekelnek. (És természetesen azok az elképzelt lábak, amelyeken majd regényem nőalakjai járni fognak. Hiszen csak megindulnának már egyszer!)

– Ajánlom magamat, kedves kisasszony!

Ránézek a leányra, ő is rámnéz, de mintha nem engem látna, hanem mögöttem valakit. Hátrafordulok: az a fiatalember halad el az ajtóban, az a hogy is hívják? Igen, Benkóczy úr. De nem jön be, persze nem szabad neki, csak levelet dob a postaládába, hallatszik a koppanása.

– Viszontlátásra, kisasszony!

Kicsit bambán néz rám a leány, de ahogy megrebben a szeme, egyszerre ráeszmél, ki vagyok.

– Hát a pénzt, elnök úr, nem tetszik elvinni?

Negyvenhét koronát nem olvas meg az ember, de „átvételi elismervényezni” azt is csak úgy kell, mintha negyvenhétmillió volna. Alá kell írni a nevemet a postai kézbesítő-könyvben is, meg az utalványon is. Még pedig tisztességesen kell írni, mikor egy idegen asszony-ember nézi az ember kezejárását. Szépíráshoz pedig jó toll kell, olyan közhivatal pedig még nem volt Magyarországon, ahol a közönségnek jó tollat nyomtak volna a kezébe. Azt hiszem, az utolsó hivatalos jó toll az volt honunk történelmében, amelyikkel a király a koronázási esküt aláírta. (Viszont ebből az látszik, hogy csakugyan nem szabad a hivatalokban jó tollat tartani.)

Időbe kerül az, míg a keresztbe tett lábú tollat szófogadásra bírom. Addig Angyél kisasszony kiszól Gábor bácsinak, a postakocsisnak, aki éppen a georginák töltögetésével foglalatoskodik az udvar-kertben, hogy „legyen szíves zsákolni, Gábor bácsi!” Ez annyit jelent, hogy ki kell szedni és zsákba kell rakni azokat a leveleket, amiket tegnap reggel óta dobtak bele az utcai postaládába.

Nagyon kis zsák kell az egynapi postának, ebben a társadalomban a levélforgalom nem mutat beteges tüneteket. Az egész posta egy levél, Gábor bácsi az orrom alatt nyújtja át a kisasszonynak:

– Tessék lebélyegezni, mert az én kezem sáros.

Az öt ujja nyoma már ott is van a levélen, mind olyan nagy, mintha Gábor bácsinak mind az öt ujja hüvelykujj volna. Nem tudom, mire véli majd a dolgot „őnagysága Kónya Bimbike úrhölgy”, akinek a levél címezve van, határozottan lírai lendületű betűkkel. A feladó nem csinál magából titkot, sőt mintha kérkedni akarna vele, hogy ő Kónya Bimbike úrhölggyel levelez. Mert nem a boríték hátsólapjára biggyeszti a saját nevét, mint más rendes ember, hanem a címoldalon mutatkozik be: „feladó: Benkóczy Elemér”.

Angyél kisasszony arcát szinte eltorzítja az undor, amikor hozzáér a levélhez, az ajka gúnyosan lepittyed, mint aki tudja, hogy mi van benne. Ahogy a bélyegzőt ráüti, mintha csak agyon akarná vele vágni a levelet. De azért énrám már mosolyog, mikor végre igazán sikerül tőle elköszönnöm, és kezet is nyújt könnyedén, természetesen. A kézfogásáról mindjárt ráismertem, hogy Angyél a Sacré Coeur növendéke is volt. Ilyen mesterkéletlen kecsességet csak ott lehet tanulni.

Lám, a Kakas Márta kézfogása már egészen más, amivel belém kapaszkodik és félrehúz, mikor a halomhoz kiérek. Nagy, bütykös ujjai karom módjára fogták át az enyimeket.

– Hallja-e – fúródik belém az éles szeme –, mi igaz abbul, amit Bíbok sógor beszél?

– Hát mit beszél Bíbok sógor?

– Aszongya, hogy maga a Rudolnak az emböre, oszt a puskákat keresi, akiket a régi időkben elrejtöttek. Oszt ha mögtanájja üket, akkor mögint mögindíjják a háborút.

– Ki az a Rudol?

– Ejnye no – kacsint az öreg –, hát a Ferenc Jóska fia, akit a Rócsild el akart enyészteni a lánya végett.

– Hát aztán kend tán szeretne hozzá beállani katonának?

Az öreg szemmelláthatóan megijed. Azt hiszi, most mindjárt besorozom katonának, és ehhez képest egyszerre alázatosra konyul a hangja:

– Nem arra való vagyok mán én kéröm szépen, mert az idő is eljárt rajtam, mög mejj-betegségöm is van, vagyis hogy úgynevezett szárazbetegség. Hanem egy puskát én is tudnék adni a Rudolnak, nézze, ki is hoztam, tekintse föl.

Lehív a domb alá, előhúz a nádból egy inszurrekciós karabélyt, legalább annak nézem, bár bizonyosat nem lehet tudni, mert az agya szétkorhadt, a vasát meg göröngyösre ette a rozsda.

– Ez sokáig vízben lehetett – mondom, mert valamit csak illik mondani.

– Lehetségös, kéröm, mert a kútbul vöttük ki, de úgy gondolom, annál értékesöbb. A Rudolnak mögszámítom ötszáz koronáért, abbul is százat magának ígérök a fáradságért.

– Szemétre való ez ingyen is, bátya. Ha a kocsiúton találná kend, bizonyisten nem venné fel.

– Nono, kéröm. Löhet még avval nímötöt lűni, ha egy kicsit mögagyusztálja a puskamíves.

Ha a tekintélyem csorbult is vele, meg kellett mondanom, hogy nem vagyok a Rudol embere. Rudolt már régen eltemették s akkor se kellene neki puska, ha élne, mert igen öreg ember volna már.

– Hát ha maga mondja, akkor hitelt adok benne, de azért csak nem igaz az, kéröm.

– Micsoda? Hogy meghalt?

– Az az egy nem löhet igaz.

– Mért nem lehetne?

– Azért az ögyért, mert ha ű möghalt vóna, akkor hogy indíthatta vóna mög tizönnégyben a háborút?

Ez ellen már igazán nem mondhattam semmit, mert hogy győzte volna meg a mindenféle „kék könyv”, „vörös könyv”, „fehér könyv” Kakas Mártát, mikor engem se tudott meggyőzni? Az öreg ilyenformán döntő diadalt aratott fölöttem, mindazáltal az erkölcsi világrendbe vetett hite megrendülhetett, mert a karabélyt egy darabig még bánatosan nézegette, de utoljára csak belehajította a mocsárba. Magára vessen Rudol, ha egyszer mégis csak előjön és nem lesz elég puskája nímötöt lőni!

Ahogy az öreg visszamászott a gödörbe, azonnal körülvették a többiek, alighanem beszámolót tartott nekik. Ámbár hiszen nem kerestek arra az én magyarjaim különösebb alkalmat, hogy letegyék az ásót. Ha Péter bácsi pipára akart gyújtani, akkor János bácsitól kérte el az „acskót”, István bácsihoz intézett interpellációt masina irányában, s amikor végre a kísérlet kivitelére került a sor, azt úgy nézte minden ember, mintha sohse látott volna még masinát meggyulladni ásó nyelén. Ha valami ráérő puli ürgét kergetett a csordajáráson, vagy gólya kóválygott a nád fölött, vagy nyúl szaladt ki a heréből, akkor minden embernek ásónyélre támaszkodva kellett hozzászólni a napirendhez. Hiába, akármit mondanak a rosszakaróink, ennek a népnek a legegyszerűbb gyermekei is mind nemzetgyűlési képviselőknek születtek! Hát még ha finánc tűnt föl a látóhatáron! Az tán már régen az igazak álmát aludta, már amennyire ezt egy pénzügyőr megteheti, mikor a Héthalom gyomrában még mindig állt a diéta, hogy mi járatban van a szemlész úr, hány csillagos, kinek a keresztfia.

Bosszantani bosszantott ez a naplopás, de hát csak nem pirongathatok meg ilyen öreg embereket jött-ment létemre a tulajdon falujukban? A doktor ugyan egyszer lepocskolta őket, de Istenes Tót András, mint búcsúelüljáró és amúgy is szavas ember, kiokosította, hogy „nini, uram, hiszen nem szalad el ez a föld.”

Mert András, mint világlátott ember – aki Radnára is többízben elvezérelte a búcsúsokat, addig, míg „vízom”-ot nem kellett váltani annak, aki istennek szent anyja elé akart borulni a radnai templomban –, András mint vitarendező becsülettel megszolgálja a napibért. Rendesen ő veti fel a témát, amit aztán Bíbok sógor mohón megragad és tovább hemperget.

Például most is azzal biztat meg András, hogy ha az isten segít, megtalálhatjuk még ebben a halomban Nagy-Szer városát is, hallottam-e annak a hírét valaha?

– Nem én.

– Hát az Szabadkátul egész Kecskemétig ért, hallja – veszi át a szót Bíbok sógor, amit a többiek úgy magyaráznak, mintha „pihenj”-t vezényelne nekik. – Harminchárom templom vót benne, azt mind az őrgróf úrnak az ősei építették még az ótestámentumban. Mán, hogy az Árpád apánk idejében, tudja, mert itt mán akkor is a Palovics vót az úr.

Örülök neki, hogy ilyen hiteles helyről gyarapíthatom a Pallaviciniekről való történeti ismereteimet, akik íme, már az ó-testámentumban is szerepeltek – nem hiszem azonban, hogy kedvükre való volna Ábrahámig vinni föl a családfát –, s adom tovább a szót a Kossuth-szakállas orákulum alá:

– Hát nagy úr az a Palovics, ugy-e, nagy úr?

– Hát az olyan nagy úr, hallja, hogy itten ővégette nem löhet hidat szolgalmazni a Tiszán.

Ide már csakugyan Rudolf kellene. Nem a trónörökös, hanem a kutyamosó, az én tudományos Rudolfom. Ő bizonyosan tudná, mi az a „szolgalmazás”, de én nem is konyítok hozzá. Meg is kérdem: mi az? Bizonyosan nem akar belesegíteni a Palovics a hídba, ugy-e?

Megint András kaparítja magához a szót, aki igen haragudhat a Palovicsra, mert nagyon pattogva beszél.

– Az nem nagy tralla vóna, tudja, mert fizetnek a népek ölég adót, abbul az állom mögkészíttethetné a hidat, ha az állomban is kutya nem volna. De az a legnagyobb baj, hogy a Palovics mögveti a lábát, oszt aszongya, hogy ne lögyön híd. Mert azon üneki is mög köllene fizetni a hídpénzt, oszt azt nem akari. Hát nem is lösz itt híd, akárki mit mond, még az öreg Palovics él.

Ha már így benne vagyunk az eszmecserében, szeretném tudni azt is, hogy s mint vélekednek a népek bizonyos világi dolgokról, amelyek miatt a városi hazafiak beverik egymásnak a fejét. De erre hiába várok, nem bírok ötven esztendőt várni, pedig például a nagy háború azon-innen itt nem igen lesz beszédtéma. Akkorra megöregszenek a fiatalok és amit ők próbáltak a szerb hegyeken, meg a lengyel mezőkön, azt majd tovább mondják az akkori fiataloknak. Az én öregeimre nézve a hazai történelem befejeződött Rudolf trónörökössel, a világtörténelem meg az orosz-japán háborúval, noha a búrokról kedveteltebben beszélnek. („A burokok is kis embörök vótak, mégis nagyot győztek” – mondja kötekedve Bíbok sógor a Csókaszemű Mityóknak, aki nagy égimeszelő, a sógor csak kötésig ér neki.) Tudnak ők arról is, amik azóta történtek a világi életben, de mire való volna arról beszélni, amit úgyis mindenki tud? A Mária Terézia, az más, meg az Árpád apánk is más, mert az ő történeteikben nem mindenki tudós, s még a hetvenéves embernek is lehet olyant mondani, amit sohse hallott. (Például, hogy a torójai háborúban a magyarok kapitányát Ág Illésnek hívták, az engem is meglepett. Igaz, hogy én még csak negyvenesztendős vagyok, hát nem csuda, ha nem tudok mindent. Annyit azonban sejtek, hogy ezt az Ág Illést a Hármas História Akhillészéből magyarosította el Bíbok sógor.)

A hazát itt nem szoktak emlegetni, mert csakugyan miről is emlegessék? Az adót az „állom”-nak fizetik, a háborút a császár parancsolja („látják kendtök, azóta háború se tud lönni, miután császár nincs”), a haza csak akkor van jelen, mikor a gyerek azt szavazza a vizsgán, hogy „tudjátok-e, mi a haza? Mindnyájunknak édös anya.” Ilyenkor könny szivárkodik a szemekbe, végig is csordul a ráncos orcákon, mert jaj, mi lett abból a szegény édesanyából? Kezét-lábát levágták a gonoszok, és vérét vették, mint a húsvéti báránynak. A vizsga azonban bevégződik, a gyerekből birkapásztor lesz vagy kisbéres, mindenkinek ki van rendelve a sors az istentől (még a végrehajtó is az ő teremtése, de hát mit csináljunk neki, ő szent felségével perbe nem szállhatunk) s a haza a jövő vizsgáig megint nem emlegetődik. Akire itt azt mondják, hogy „nagy hazafi”, azzal csak akkor állnak szóba, ha muszáj, mert itt az nagyszájú, kapcáskodó, bogáncsoskodó embert jelent.

S amiket a művelt társadalom „közállapotok”-nak mond, azokról itt szó sem esik soha, legföljebb csak követválasztáskor a városi urak szájából, mert nekik ez a mesterségük. Itt csak az asszonyok szoktak „állapotos”-ok lenni, de az csak az ő dolguk, férfiemberek egymásközt ilyesmiről nem beszélnek. Az adóról igen, már Szent István király óta; meg a „víz”-ről, amely lomhán kanyarog füzes partjai közt, és apró habokat vet, mint a paraszti életek; a bőgőshajókról és az uszályokról, amelyek jönnek és mennek, és nem hagynak több nyomot maguk után a vizek országútján, mint egy fodrot, amely szétloccsan a szakadékos parton; a malacról, aminek, hála istennek, nagyon szépen meneget fölfelé az ára, ezeknek előtte, a följebb való esztendőkben két házat lehetett volna egy koszos malacnak a mostani árán venni; a csizmáról, amiért maholnap egy ökör árát kívánják a városban, hogy az Isten süllyesztené el az egészet mindenestül; mindenekfölött pedig a földről, az egyetlenről és örökkévalóról, akit becsülnek, mint az édesanyát, szeretnek, mint a feleséget és becéznek, mint a gyereket. Istenes Tót Andrásnak szinte kisüt arcán a gyönyörűség, mikor kövér humuszrétegbe szalad bele az ásó, belemarkol, megmorzsolgatja a két tenyere közt, megszagolja s talán még meg is ízleli a nyelve hegyével, mint Árpád követe, Kusid fia ezer évvel ezelőtt.

– Ez ám a föld, embörök! Kár, hogy az úristen olyan alulra tötte. Majd ha a gödröket behúzzuk, ezt leginkább fölülre hagyjuk.

Hirtelen elhallgat azonban András, mert báránycsengő hallik a búzák közül: Mári jön a Satyi gyerekkel a barázdán. Még csak a fejkendője piroslik, mint a kalászok feje fölé nőtt nagy pipacs, de a búcsúelüljáró már elszótlanodik. Mindig így tesz; míg az asszony itt van, szó nélkül veszi el tőle a kenyeres szalvétát, vagy a leveses szilkét, és szótalanul adja vissza, ha kiüresedett. Az asszony ül vele szemben, maga alá szedett lábbal, és vagy néz maga elé a semmibe, vagy gyűrűt kötözget a fűszálakból Satyinak.

Ma azonban beszédesebb az asszony, mint máskor, noha csak foghegyről veti a szót.

– Vótam a jegyző úrnál.

András nem kérdezi, hogy minek. Szótalanul kanalazza a levest.

– Aszongya, majd ű szót ért az árvagyámmal. Csak arra nézvést köll írást beadni, hogy a kend nevére írassuk-e a gyerököt, vagy az enyimre.

– Én nem vállalom – mondja András keményen és fölnéz mogorván. Látszik a szemén, hogy szeretne még valamit mondani, de aztán csak lenyomtatja a szót egy nagy harapás kenyérrel.

Mári vállat von, lemén a szilkével a vízre, kiöblögeti, megmeríti, fölhozza Andrásnak. A szilke kézről-kézre jár, mint nagyon alkalmas ivóedény, az asszony addig perdül egyet maga körül, a szoknyájáról pergi le a ráhullott vadzabkalászokat. No, gondolom, megvárom én is, együtt megyünk le a faluba, lesz nekünk miről elbeszélgetni.

De mire Andráshoz visszakerült a szilke, és lapulevéllel szárazra törülgette, akkorára már nem lehetett elindulni, olyan csúnya tátorjánidő támadt. (Nem tudom az etimológiáját ennek a pogány hangzású szónak, de úgy érzem, hogy az ilyen gonosz időt nem is lehet másnak mondani, csak tátorján időnek. Ez a falusi nyelv majdnem úgy ragad az emberre, mint a pesti, ha nem olyan szép is.)

A meteorológiai prognózisnak mindig igaza van, csak ki kell várni. Most is olyan hirtelen megjött a három esztendővel ezelőttre jósolt zivataros eső, hogy észre se vették még a parti fecskék se, pedig azoknak ez kötelességük volna. Először forgószél kerekedett a kocsiúton, sodorta fel a port emberderék vastagságban, kútágas magasságra. Kakas Márta belehajította ugyan az ásóját – mert tudnivaló, hegy a forgószélben benne van a boszorkány, s ha az ember jól találja, agyon is lehet vágni, egy-két vércseppe jelzi a nyomát a homokban –, de már az se használt semmit. A Tisza mögül egy kis felhő fellopakodott az égre, de csak akkora, mint egy búzaszárító ponyva, annak nekiesett a szél, kigöngyölte, szétterítette, mint egy szemfödőt. Hirtelen sötétség lett, s a szél, ahogy odafönt dolgát végezte, leszökkent a földre, s még szárnyaival a fák koronájába kapott, lábával az égig rúgta a homokot. A nyolcával-tízével egymásba ragadt ördögszekér-bokrokat úgy ostorozta maga előtt, mint veszett farkascsordát. Fütyült, süvöltött, kacagott, jajgatott a magasban a poklok orgonája, a felhők felett először mintha hordókat gungorgattak volna, aztán mintha diót csörgettek volna óriás tarisznyában, végre egy tűzkorbács cikázott végig az égen, nagyot csattant, s azzal megnyílt a felhőzsákok szája: nem csöppekben, hanem egy síkban szakadt az eső.

Az emberek szanaszét szaladtak, partoldalban, bokrok alatt kerestek menhelyet, hiába biztatta őket Bíbok sógor, hogy „olyan ez csak, mint a víz.” De azért ő se akart megázni, kapta magát, lerántotta, ami kis ruha volt rajta, azt begyűrte a párszárító szélű szalmakalapja alá, s nyakig beleguggolt a nádas pocsolya vizébe, onnan kiabált ki, hogy tőle most már akár egész estig eshet, ő már meg nem ázik. Magam maradtam a dombon a bárányos Madonnával, aki ösztönösen a fejére borította kék perkálszoknyáját, mintha az mentség volna ebben a vízözönben. Körülnéztem, hova meneküljek. Egy miatyánknyira a halomtól, az országút túlsó oldalán gubbaszkodott egy rossz deszkabódé, az utászház. (Az utász alatt itt nem katona értendő, hanem útkaparó.) Fölkaptam Satyit a karomra, bebugyoláztam a vászonköpenyegemmel, rákiáltottam a Márira:

– Szaladjon utánam!

Mire beértünk a bódéba, akkorra megkezdődött odafönt a pergőtűz. Egy láng volt az ég és ropogott, mintha le akarna szakadni, közben pedig Satyi miákolt, mint a macska, ha a farkára hágnak:

– A bárány… a bárányom…

Ejnye, azt bizony kint felejtettük a nagy ijedtségben, lehet, hogy azóta sült bárány lett belőle ebben a nagy tűzben.

De olyan fájdalmasan bőgött szegény gyerek, hogy azt én nem bírtam tovább hallgatni. Nekikészültem az útnak, ha már úgy nem tehettem, mint Bíbok sógor, legalább a cipőmet rúgtam le.

– Jaj, ne mönjön – kapott utánam az asszony, mikor látta, mi szándékban vagyok. – Istenöm, mekkorát villámlott!

Magamnak is be kellett hunynom a szememet, annyira káprázott. Odakint hirtelen csönd lett, a szelet mintha elvágták volna, még az eső kopogása is meglassúdott. Az egek ágyúi közül a negyvenkettesnek a szavát várta a természet.

Akkorát dördült, hogy még Satyi is abbahagyta a bőgést, ahelyett ijedtében az ujját kapta a szájába.

– Ez itt csapott le! – rebegte Mári. Ránéztem, nem is sápadt volt, hanem zöld. – Az Isten szerelmére, ki ne mönjön!

Engem már nagyon régen nem féltett senki se, pedig volt úgy, hogy nekem arra nagy szükségem lett volna. Semmi nem teszi bátrabbá az embert, mint az, ha féltik.

– Hozom a bárányt, Satyi, várj csak!

Mindig sejtettem én azt, hogy a bárány csak szimulálja a bárgyúságot, mert tudja, hogy az emberek szeretik azt, akivel nagylelkűsködhetnek. De mikor maga van, akkor a birka is okos állat. A Satyié különösen az volt. Nem a bogáncsok közt keresett menedéket, hanem a herébe feküdt bele, ahonnan máskor mindig kikergették. Igen rossz néven vette, amikor fölkaptam, s még a bódé ajtajából is visszafelé forgatta a nyakát.

Satyi egyszerre felvidult, s maszatos arcát hozzáfente a bárány vizes pofácskájához. A Mári csak annyit mondott, hogy áldjon meg a radnai szűz, és alám tett egy útkaparólapátot, hogy legalább szárazon üljek.

A dörgés most már elhalkult, hanem az eső annál zuhogóbban szakadt. Egyszer csak végigszalad a nyakamon egy kövér hideg csepp, fölnézek, csurog a bódé teteje. Az pedig, ha cseppenként kapja az ember a nyakába a vizet, rosszabb, mintha vödörrel öntenek rá. Át kellett ülnöm a bódé másik sarkába, a Mári mellé. Nem kell azért semmi rosszat gondolni. Csak a vállunk ért össze. A térdeink közt, pedig azok az igazi villanyvezetők, ott kuporgott elszigetelőnek Satyi a báránnyal. Ha Dido és Aeneas közt Ascanius is ott ült volna a barlangban, akkor Vergiliusnak is máskép kellett volna megírni az Aeneist.

– Tótné – adom föl a szót, hogy az eső csak nem akar elállni –, hány esztendős házasok maguk?

– Tízesztendősek múltunk Jézus-nevenapkor – fordítja felém csodálkozva a szemét.

– Magának sohse volt gyereke?

Lehajtotta a fejét, és mintha nagyon nehéznek érezné, a tenyerébe fogta a homlokát:

– Hiszön ha énneköm az Isten gyerököt adott vóna, de sok mindön máskép lett vóna!

Sötéten meredt maga elé, aztán sírásba csukladozó hangon folytatta:

– Kétször csúsztam körül térdön a radnai szent Szűz oltárát, Szögedön is jártam a fekete Márinál, nem használt sömmit. Az embör is azért lött búcsúelüljáró, hogy majd akkor hamarébb ránk tekint az Isten, az is hiábavaló vót. Két esztendeig mögböjtöltem kenyérön, vízön szerdát, péntököt, szombatot, azt se vötte a jó Isten sömmibe. Már a csépai szent embörnél is jártam, az se tudott mondani sömmit. Elfeketödött már énneköm a világ.

– Majd kifényesedhet az még, lelkem – tettem a vállára a kezemet. – Hiszen maga is fiatal még, az ura se öreg ember.

– Az uram? – kapta föl a fejét dacosan. – Nem köll az neköm többet se testömnek, se lelkömnek.

– De nem rossz ember a maga ura, Tótné.

– Nem embör az az én szömembe, aki olyant tösz egy asszonnyal, mint ő tött énvelem.

– Hát mi rosszat tett magával az András?

– Lakott minálunk egy festő, akinek rossz vége lött, tán hallhatta is hírit. Be is volt fogva az embör, mintha az ű kezitül halt volna mög az ártatlan. Ebbül kitisztálkodott, de azóta úgy tösz énvelem Tót András, hogy jobb lött volna neköm űhelyötte a börtönben elrothadni.

– Üti-veri az ura? – néztem végig az asszonyon, aki rátapadt ruhájában úgy ült mellettem, mint egy Ceres-szobor az alexandriai iskolából. Akár gúzsba köthette volna a kis nyápic embert.

– Hiszön ha ütött-vert volna, azt mögköszöntem volna. Akit mögütnek, azt mög is simogatják. De engöm se tösz, se vösz Tót András, mintha nem is vónék. Bemöntem elejbe, mikor kierisztötték, mán akkor se szólt hozzám egy szót se, úgy gyüttünk kifelé az egész úton, mint két siketnéma. Még úgy se, mert azok legalább rágagyarásznak egymásra. Ez mög úgy forgatta tülem a fejit, mintha én volnék a vízi lele, oszt mögvakulna, aki rámnéz.

Satyi elaludt. Megbillent fejjel kibukott közülünk, ráesett a bárányra, és átölelte a nyakát. Kinéztem az ajtón, az eső már csöndesedett, de még mindig szálakban esett, ahogy a gyerekek rajzolják. Visszahúzódtam az asszony mellé.

– Hát nem szólt az András semmit?

– Nem mondta az még azt se, hogy eb, vagy kutya. Addig én se szóltam, még haza nem értünk, de mikor a mécsöt möggyújtottam, mert este vót mán, éppen mindönszentök napján, akkor fölsóhajtottam: „No, hála Istennek, csakhogy még egyször hazakerült, édös uram.” De hogy azt is hallatlaná tötte, én is vállat vontam, no, lelköm, majd mögbékül kend a maga kenyerin, gondoltam magamban. De azért csak kevertem neki egy kis rántottat, szép piros zsömlyét még a városban vöttem, mondok, möglepöm vele, majd kedves lösz neki a rabkenyér után. Hát ahogy beadom neki a vacsorát – a kanapé sarkában ült, mint a makktúz –, várom, mögkérdi-e, hogy én mit öszök, mondja-e, hogy én is üljek mellé. Nem mondta még azt se, hogy „eriggy arrébb”, csak övött mérgesen. A zsömlyét egészen mögötte, a tojást mög olyan féligformán, no, mondok, mégis csak van ebben az én embörömben lélek. Az ám, az öreg macskánk, a Gabó ott hízelködött az ölibe, azt föltötte az asztalra: „no, ögyél, szögény párajószág!” Pedig tudván tudta, hogy nincs nagyobb halálom, mintha a macska az asztalon öszik, az ételes tálbul, mikor ott van az ő kistányérja az asztalhídja alatt. Akkor osztán mán én se bírtam tovább a szívem fájását, átmentem a tiszta-szobába, leborultam a sütétben az asztalra, úgy ríttam. Egyször csak hallom, hogy zsivajognak az utcán, gyöttek haza az utcabeliek a temetőbül. Az ám, hiszön halottak estéje van, mondok, gyújtok én is egy szál gyertyát a szögény lelkökért. Vót énneköm a tiszta-szobámba egy kis Mária-oltárom, Mária-kép vót rajta, de csak akkora, mint a tenyerem, hanem akármerre mönt az embör, az mindig ránézett. A festő festötte eztet az eleven Máriát, de nem énrúlam festötte, csak úgy a fejibül, hanem az igaz, hogy aki möglátta, az mingyárt rám véleködött rúla. Ölég az hozzá, ahogy möggyújtom a gyertyát, leborulok a Boldogságos előtt, begyön az uram nagy fogcsikorgatva, a disznóölő nagykés a kezibe – fölállok, elejbe állok, no hála Istennek, majd csak mögszólal mán. De nem szólalt az most se, hanem mögtaszított egy kicsit, nekiugrott az oltárnak, mint a veszött állat, belevágta a kést a Szűzanyába, de még mög is forgatta benne, úgy hasította aztán végig körösztbe, hosszába – máig is négy darabban őrzöm a képet a sublótban. Azóta nem uram neköm Tót András, de nem is lösz többet az életben.

Én bizony, az igazat megvallva, egy percre elfelejtkeztem róla, hogy én most a regényem hősnőjét pszichoanalizálom. Nem a Pengáló Mári kezére tettem a kezemet, hanem a Tót Andrásnééra. Pedig tán nem is őt sajnáltam, hanem a szegény búcsúelüljárót, aki emiatt a némber miatt kést emelt az Isten anyjára. Ez az igazi tragikum, nem az, amit az írók kieszelnek. (Persze, erre én is csak most jöttem rá. A legtöbb írónak teleszkóp-szeme van, s még a ködfoltokba kukucskál témáért, nem veszi észre, ami csak egy karkinyújtásra van előtte. Ez is igazi tragikum, az író tragikuma.)

– Ne mondjon ilyent, Tótné. Nem lesz maguknál semmi baj se, csak egyszer öntse ki a szívét az urának. Tudja, hogy mondott szóból ért az ember.

– Olyan nincs! – kapta föl a fejét dacosan az asszony. Keményen összefogta a száját, amely csattanó piros volt, és szorosabbra kötötte az álla alatt a pipikendőt, amelyből csurgott a víz, mint egy Priessnitz-pólyából. – Attúl mán elkésött Tót András. Próbált mán ű azóta hozzám édösödni, de engöm nem mézeskalács-kovászbul gyúrtak ám!

Veszett szép volt az asszony, mikor ezt mondta s a térdemre ütött annak bizonyságául, hogy ő nem mézeskalács-kovászból van gyúrva. Tüzelt a szeme, mint az ugrásra készülő macskáé, s az arcán is lobbot vetett az indulat. Indíttatva éreztem magam arra, hogy rágyújtsak. Mert tudom én azt még fiatal koromból, hogy a szivarfüst nemcsak szúnyog ellen jó. Sok bolondságtól megőrzi az a szépasszony mellett ülő férfit, ha bagószagú a szája. (Persze azóta már a szépasszonyok ezt az önvédelmi fegyvert is kicsavarták a férfi kezéből. Most ők gyújtanak rá először.)

Találtam is szivart, de csócsává ázottan. A gyufám is mind belefulladt az esőbe. Kisegített azonban Maupassant. Egy novellája jutott az eszembe, amelyikben az asszony udvarlója kékre csipdesi mérgében a bölcsős babát, mert szegényke mindig abban a percben óbégatja föl a házat, amelyikben nem kellene. Én nem csíptem meg Satyit, hogy ne aludjon akkor, amikor ébren kellene lennie, hanem véletlenül a lábára hágtam a báránynak. A barika aztán fölbégte Satyikát, aki rögtön visszaegyenesedett izolátori helyzetébe. No, most már mehetünk tovább. Így már nem kell félni az istennyilától.

– Lássa, Tótné, nincs a maga urának egyéb baja, csak azt az egyet nem tudja, mi köze volt magának a festőhöz. Hát nem vette ezt maga észre két esztendő alatt?

– Dehogy nem vöttem! – rántotta föl a vállát kevélyen Mári. – Ha akkor megkérdezte vóna, mög is mondtam vóna neki. Sömmi ögyéb nem vót, mint amit a maga szömivel látott. Járta az eszit a festő, mint afféle fiatalember, tudta magát kedveltetni, én mög szüvelhettem, nem tagadom. De az egy óráig való életömre mondom, hogy soha én a szentségöt mög nem törtem.

– Ezt kellene az urának csak egyszer hallani a maga szájából!

– Kérdözhette vóna, vót rá ölég ideje, hét tél, hét nyár. De csak gyöttünk-möntünk egymás mellett, mint a kárhozott lelkök. Sokáig úgy volt, hogy elenyésztöm magamat, különösen a sütétbe kísértött a gonosz, mikor hajnalig hánytam-vetöttem magamat az ágyba, de aztán ez is csak elmúlt, hála légyön érte a Szent Szűznek. Én bizony nem viszöm a lelkömet örök kárhozatba egy fahitű embörért.

– Nem is kell, Tótné, majd meglátja, kivirágosodik még az élet az ilyen fiatal asszonynak, mint maga.

Pengáló Mári most a homlokán igazgatta meg a pipikendőt. Fejkendő-nyelven ez annyit jelent, „tudom én azt, hogy szép vagyok, de ha szemembe mondják, akkor szégyenlem magamat, és még szebb leszek”.

– A csépai szent takács is azt mondta – sütötte le a szemét. – Mert mögjártam én mán azt is, mögkérdöztem tűle, mit mondanak felülem a lelkök. Hát tiszta fehérbe látta a szent embör a lelköket, piros rózsa vót a keblükbe tűzve, és azt mondták, lögyek türelömmel, hét tél, hét nyár, aztán elnyeröm az élet koronáját.

A csépai szent takács? Hiszen ezt a parlagi prófétát én is ismerem. Ez léleklátó volt már az én kisgyerek-koromban is. Édesanyám is járt egyszer nála, később is mindig emlegette, hogy még olyan nagy akasztófáravalóval nem találkozott. Őneki azt mondta, hogy a nagyapám addig nem szabadul ki a purgatóriumból, ahova mint juhászember került, míg egy falka birka árát föl nem ajánlják érte Szent Vendelnek. Persze a közvetítő ő lett volna, mert ő minden szenttel tartotta a barátságot. A maga részére senkitől egy krajcárt el nem fogadott volna, csak a szentek dicsőségére szedte az adót.

– Vén Matuzsálem lehet már az a csépai szent takács. Hiszen az én édesanyám menyecske korában járt nála s már akkor is öreg ember volt.

– Ez mán a fia annak. Még nagyobb szent embörnek mondják, mint az apja vót, mert annak csak sütétbe mutatkoztak mög a lelkök, de ennek fényös délben is mögjelönnek.

Ez is magyar specialitás, hogy a prófétai mesterség is apáról fiúra szálljon, mint az egyetemi tanárság. Az ótestamentumi prófétáknak, ahogy én emlékszem, nem is igen volt fiuk.

– Hát aztán maga is látott lelket?

– Dehogy – mosolygott el Mári elnézően az együgyűségemen –, nem vagyok én arra méltó. Neköm csak a kártya vetötte ki.

– Micsodát? A lelket?

– Mán az ülletőt, akit a lelkök kijelöntöttek. Szép barna embör lösz, derék termetű, nagy nömbül való.

Nem szóltam rá semmit, mert annyit már megtanultam a falusi filozófiából, hogy „senkit se kell a hitiből kiverni”. Ebben a szegény Máriban az tartja a lelket, hogy várja a nagy nembül való szép barna embert. Hát csak hadd várja, még meg nem találja a doktorban, mert úgyis az lesz a vége. Utóvégre barnának az is elég barna, mikor friss rajta a festék.

Az eső már csak a tetőn csepegett be, odakint elállt. Szivárvány alsó vége sütött be az ajtón, és behallatszott a békák éktelenül vidám kuruttyolása a nádból. Örültek a vízi papucsos mesterek az égből hullott szubvenciónak, és lelkesen hirdették a munkaprogramot.

– Mit varrrsz, mit varrrsz, mit varrrsz?

– Pappucsocsocsocsot, pappucsocsocsocsot! Urrak a papok, urrak a papok!

A falu felől jött a pap, nagyokat ugrálva a szikes úton támadt tócsák közt.

– Gyere hamar – kiabált előre a tenyere tölcsérén –, mert mind elissza a levét a tüdős-táska!

– No, isten megáldja, lelkem! – intettem oda az asszonynak.

Már akkor ő is felcihelődött, kényesen igazgatta el magán a száradozó ruháját. Rámnézett, egy kicsit gondolkozóformán, aztán idenyújtotta a kezét:

– Köszönöm a hozzám való jóságát.

Az első gondolatom az volt, hogy ennek az asszonynak most a festő jutott az eszébe. Bizonyos, hogy a kézfogásra az szoktatta rá. Falusi asszonyoknál különben nem divat a köszöntésnek ez a formája. A második gondolatom nem is gondolat volt, hanem reveláció. „Köszönöm a hozzám való jóságát.” A regényem hősnőjéhez nem az érzékek országútján fog odatalálni a festő, hanem a lelkek ösvényén. Falusi asszony, egy „Mári”, aki a Márik animális életét éli. Nem tud semmit arról, hogy az életben más is van, mint káromkodások és fokhagymaszagú csókok. Soha a haját egy puha kéz meg nem simogatta, soha a homlokát egy éterikus csók virágszirma nem érintette, soha egy gyöngéd tekintet selyme be nem takargatta. Ezt mind a festőtől kapja, aki egy ismeretlen világ aranykapuját nyitja meg neki. A Mári Máriává válik, az apró kis folyófű fényérző indácskáival kinyúlakodik a pimpimpárék és pitypangok fölé, és a lélek heliotropizmusával kúszik föl a magasba a gyöngédség, a finomság, a napragyogás felé.

– Ez meg a tied – nyújtott át a pap egy levelet. – Bekergetett a vihar a postára, ott adta ide Angyél, hogy hozzam el, hátha sürgős.

Hiszen ha levél lett volna, de nyílt levelezőlap volt! A kiadó figyelmeztet, hogy el ne felejtkezzem a terminusról! Reméli, hogy a dolog drámai lüktetésű és gyors lepergésű lesz, ahogy a publikum szereti! Maradván a legőszintébb üdvözlettel stb.

Az istennyila üssön abba is, aki a levélkártyát kitalálta! De még abba is, aki írni szokott rá! Egy könyvkiadótól igazán elvárna annyi tapintatot az ember, hogy egy korona ötven fillér megtakarításért ne követne el ilyen indiszkréciót. Még szép tőle, hogy csak kéziratról beszél és nem regénykéziratról. Ugyan a pap belenézett-e? Nem, azt mégse hiszem, nem kíváncsi természetű ember. Hanem már Angyél kisasszonyért nem harapnám meg az ujjamat. Sehol nincs megírva, hogy éppen a postáskisasszonyok legyenek kivéve a kíváncsiság törvénye alól. Mindegy no, hátha nincs még elveszve minden.

– Ja, igen – gyűrtem zsebre a kártyát –, őszre egy könyvem jelenik meg a bronzkor mészbetétes edényeiről, annak a kéziratát sürgeti a kiadó.

– Igazán? Az nagyszerű lesz – udvariaskodott az én drága Fidélem. Azt hiszem, életében először hallott a mészbetétes edényekről. – Hű, de sok rusnya féreg! (Apró békák százai ugráltak a fűben, alig lehetett tőlük járni.) És készen van a kézirat?

– Van az ördögöt, dehogy van! Tudod, úgy számítottam, hogy majd idekint megírom, mert itt csönd van és békesség, de elfolyt az idő az ujjaim közt, mint a hó, biz én bele se fogtam.

– No hiszen őszig van időd bőséggel. Nagyszerű lesz az, barátom, hogy az én plébániámon íródik egy könyv a mészkori bronzbetétes edényekről. Márványtáblát tetetünk a falba az emlékedre. Ebben a faluban, mióta a világon van, egyéb könyvet még nem írtak, mint adókönyvet.

– De Fidélkém, csak nem gondolod, hogy őszig itt ülök a nyakadon? – adtam szemtelenül a szemérmes vendéget.

A pap olyan becsületes nyíltsággal nézett rám a szelíd, kék szemével, hogy igazán elszégyelltem magam. (Lám, nemcsak a szerelem teszi álnokká az embert, hanem a regényírás is. Bizonyos, hogy egyik se tartozik az erkölcsjavító foglalkozások közé.)

– Marcikám, miért bántasz engem az ilyen beszéddel? Nem érzed jól magad nálunk, ugy-e, azért akarsz itthagyni bennünket?

– Pajtás, ha énrajtam állna, beállnék hozzád harangozónak, úgy szeretek itt lenni. De nem olyan világ van most, hogy hónapszámra lengyelkedjünk a más házánál.

– Először is nem a más háza, hanem az eklézsiáé. Másodszor ha elfogy a tyúkunk, eszünk varjút. Harmadszor én már úgy megszoktalak, hogyha itt hagysz, beállok a Bánátba rác püspöknek.

Persze, hogy kezet adtam a papnak. Itt maradok, amíg a korszakalkotó mű elkészül, igyekszem összehúzódzkodni mentül kisebbre, hogy senkinek útjában ne legyek; amelyik zugba reggel begubódzom az írásaimmal, onnan estig elő nem bújok. Elértette a pap, hogy nekem csönd és nyugalom kell, megígérte, hogy még a talpas is lábujjhegyen jár a háznál; ha akarom, még az ebédemet is helyembe hozzák; csak egyet nem engedhet el, az esti kvaterkát.

Mire hazaértünk, akkorra megcsináltam magamban a számvetést. Reggel hattól dolgozom tizenegyig. Akkor elmegyek a postámért. (Mert azt többet nem bízzuk idegen kézre, lehetőleg még Gábor bácsinál lefüleljük, hogy Angyél kisasszony se üsse bele a fitoskáját.) Egyig ebéd. Háromig szundítás. Az én koromban ez már életmeghosszabbítás. Hatig munka. Hétig bolyongás a vízparton, a faluban, helyzetrajzi szemlék, holnapi gondolatok rendezése. Tízig vacsora, kvaterka, lórum, egyszóval társasélet. Tízkor „én lefekszem én ágyamba, mint egy testi koporsómba”. Persze, a föltámadás, sőt a halhatatlanság reményében. Tízíves lesz a halhatatlanságom, százhatvan oldal. Ilyen munkabeosztás mellett tíz nap alatt készen lehetek dicsőségem piramisával. Egy nap alatt dúdolva megírhatok egy nyomtatott ívet.

Hopp, az ásatást kifelejtettem! Azt bizony legokosabb volna abbahagyni, mert az ősöknek volt eszük, olyan halomban vettettek maguknak ágyat, amelyikről gondolták, hogy senki se turkál bele. Bolondság lenne a regényem honoráriumát csak azért elásatni, hogy Kakas Mártának olyan nagy dinnyéi teremjenek, amikhez ötszáz koronán alul hozzá sem szagolhat a városi nép. De hátha néha-néha szükségem lesz a búcsúelüljáróra meg a Pengáló Márira? Mégis csak úgy férek hozzájuk legkönnyebben, ha Andrást meghagyom a kultúra szolgálatában. De egymagában nem tarthatom meg, mert még agyondolgozná magát unalmában. A naplopáshoz legalább hárman kellenek. Hát akkor mellé fogom államtitkárnak Kakas Mártát, helyettesnek Bíbok sógort. A többi meg menjen, keressen magának más bolondot most már.

Hanem énbelőlem nagyon rossz király lett volna, mert én soha minisztert elcsapni nem mertem volna. Hát akkor ezeknek az ártatlan embereknek hogy mondhattam volna meg, hogy most már „obsit, amerre a nap süt”! Megkértem este a jegyzőt, hogy ő intézze el a dolgot, rövid úton.

– Rendben van, pajtás. Kirendelem a hét öreg tatát közmunkára. Megolvastatom velük, hogy hány eperfa van a határban, mert a földmívelési minisztériumot még a háború se tudta leszoktatni az eperfastatisztikázásról. Éppen tegnap jött meg a kérdőív „sürgős”! borítékban. Persze, Benkóczy úr egy ültő helyiben összeolvasta volna egy minutumban akár az egész megye eperfáit, de hát így még jobb lesz. Most már majd egész bátran odagondolhatom a jelentés végére, hogy vakuljon meg, aki nem hiszi. Doktor, maga kezdi! Nem a megvakulást, hanem az osztást!

Mégis csak erkölcsnemesítő foglalkozás a regényírás. Egyetlen hiteles eperfastatisztika lesz Magyarországon, s az is csak azért lesz, mert én regényt írok.

Az első nap nagyszerűen sikerült. Nem egy nyomtatott ívet írtam meg, hanem másfelet. Igaz, hogy a munkabeosztásból nem lett semmi. Postázás, szundikálás, terepszemlézés mind elmaradt. Az ihlet lovára nehéz felkapaszkodni az embernek, de ha egyszer nyeregben van, akkor nincs leszállhatnékja addig, míg le nem szédül. Lelkiállapotnak is valami nagyszerű az, mikor az ember a témával való mézesheteit éli. Az arca derültebb lesz, a szeme mosolygósabb, a szíve jobb, a dereka rugalmasabb, a keze frissebb. A papír sima, a nagyszerű toll nyargalva szalad rajta, a tintát kifogástalanul ereszti magából, s akár döglött elefánt is lehet a tintatartóban, mégse akad bele a tollba egy szőrszál se. Az ébresztőóra ketyeg az éjjeli szekrényen, szakasztott úgy, mint ahogy két hétig ketyegett, de csak most veszed észre, hogy milyen kellemes ritmusa van ennek a vekkernek: „ir-jad! irjad!” A karodon egy hangya mászkál már félórája; hadd mászkáljon szegényke, ha jól esik neki, hiszen nem árt vele semmit; most a nyakadhoz ért, s a hajad tövében izgatottan futkos előre-hátra; azt hiszi a bolondka, valami erdőbe ért; egész kellemes, ahogy a nyakszirtedet bizserkéli. A nyitott ablakon berepül egy bencés; nem barát, hanem poloska; odaül az írásodra, egyenesen a tollad útjába fekszik; még erre is azt mondod, ejnye, milyen szép kis bogár, s amikor barátságosan odább taszigálod a tollszárad végével, semmit se érzel abból a gyalázatos bűzből, ami miatt máskor a legpompásabb körtét káromkodva vágod ki az ablakon.

Mikor a lámpagyújtás után a lórum-partira összeültünk a tornácon, én voltam a megtestesült szeretetreméltóság. Máskor a jegyző szokta nekem azt mondani, ha megfogattam vele a vörös filkót, hogy „esedezz le a székrül”, most én mondtam neki, mikor az összes filkókat velem üttette el, hogy „látszik, jó belügyminiszter lenne belőled, mert egyszerre túladnál a filkókon”. A papnak azzal jártam a kedviben, hogy minden osztás után az ő jelszavával kaptam föl a poharat: „igyunk mohón!” Hogy a doktornak is mondjak valami szíve szerint valót, azt mondtam:

– Helyre kisleány ez az Angyél kisasszony. Kár, hogy olyan szeplős.

– Kicsoda? – meresztette rám a jegyző a szemét.

Még Fidélnek is megállt a poharat emelő keze, fele útjában a szája felé.

– Hogy Angyél volna szeplős? Hogy lehet ilyet mondani, te ember?

– Goddam – csapta a doktor dühösen az asztalra a kártyát –, az özbégeknél összeismerkedtem egy molláhval, akinek az volt a mániája, hogy ő himlőhelyeket lát a napban. De ez legalább tisztában volt vele, hogy nem a nap a hibás, hanem az ő szeme.

– Hát akkor lehet, hogy nekem is a szemem hibás – vontam vállat nevetve. – Nem jól láttam a kisasszony arcát abban a kalitkában.

Pedig jól láttam biz én, de hát mi közöm nekem a gyámkisasszony szeplőihez? Azok miatt bizony nem fogok összeveszni három kedves öreg fiúval, még ha gorombáskodnak is velem. Különben is szeretném én látni azt a gorombaságot, amivel meg lehetne haragítani egy írót, aki mámoros az ihlettől. Persze ezek a naiv emberek nem sejtenek semmit. Ezek azt hiszik, hogy az ő rizlingjüktől van „spicc”-em, s mulatok rajtuk, amikor rajtakapom őket, hogy összekacsintva mulatnak rajtam. De mégis akkor a legkedvesebbek, amikor magyarázgatják nekem, hogy azért vesztettem el a saját lórumomat, mert nyolcassal kezdtem alsó helyett. Persze mind ilyenek ezek a tudósok, még kártyázás közben is szamárságokon jár az eszük. Pedig bizony isten nem jár semmin se. Az alkotásnak ebben a stádiumában már magától nő a vetés. A mélység titkos erői munkában vannak, a sejtekben a nedvkeringés megindult, áramlik a tömörítő anyag a meseváz szálaiba, az egyik vegyi műhelyben kristályosodnak a jelzők, a másikban teremnek a színek, a harmadikban főzik az epizódok ragasztó mézgáját, a negyedikben desztillálják a humort. Úgy megy itt minden, mint a parancsolat, az üzemvezetőre semmi szükség, jobb is, ha nem lábatlankodik otthon, hanem leül kártyázni, és azon töri az eszét, hogy minden pirosat megfogjon-e, vagy egyet se.

Az ám, csakhogy kazánrobbanás is van a világon! Énnálam ez a kazánrobbanás már másnap beütött.

A katasztrófát bejelentő szortyogás mindjárt elkezdődött, mikor munkához láttam. A tollam az első mondatnál akadozni kezdett a papíron, és mezejét srapnell módjára telefröcskölte kis tintagolyókkal. Új tollat próbáltam, kiderült, hogy a papiros a hibás. Az új tollhoz új papírt vettem elő, ezen meg szétfolyt a tinta. Végre találtam olyan papírt és tintát, amik szimpatizáltak egymással. Le is írtam egy pár sort, de el kellett dobnom a „kutyanyelvet”, (így hívják tolvajnyelven a kéziratpapírt, vagy azért, mert az írás kutyamunka, vagy azért, mert lefetyelés.) Ahelyett, hogy „a festő homloka elborult”, azt írtam, hogy „a festő elboborult”. Tehát kevesebbet is, többet is írtam az elégnél. Nekem megvan az a hiúságom, hogy a saját kéziratomat is csak akkor szívelem, ha nincs benne kaparás, és nincs teleróva a margója a korrektúrajelek ruháival. Belegyűrtem a kutyanyelvet a papírkosárba, rágyújtottam egy új szivarra, az elhibázott két szó helyett újraírtam nyolc sort. Nem valami takarékos gazdálkodás, az bizonyos, de hát nem vagyok én kengyelfutó.

Nem ám, de azért kötélverő se vagyok, akinek hátrafelé kell szaladni. Már pedig nekem most azt muszáj csinálni. Nem az elrontott kutyanyelvet dobtam a kosárba, hanem a tegnapi kézirat utolsó lapját. Ahogy lehajolok, hogy előkotorásszam, égett szagot érzek. Még pedig ugyancsak éghet valami, ha már én is érzem, mert nagy dohányos lévén, rossz szagló vagyok. Körülszimatolok a szobában, kifordítom a papírkosarat, sehol semmi, de az égett bűz egyre erősödik. Átmegyek a pap szobájába: ott is érzem. Innen már szaladok a konyhába, rákiáltok a talpasra:

– Juli, itt valami ég!

A talpas összecsapja a kezét és hozzámvág valami vizes mosogatórongyot:

– Szent Isten, a tekintetös úrnak ég a kabátja!

Az ám, csakugyan, ahogy az előbb rágyújtottam, megloboztam a gyufát, hogy elaludjon, a földre akartam dobni, de az égő gyufa a bal zsebembe esett, ami nagyon kitátotta a száját a sok notesz miatt. Ott aztán el is aludt, de a zsebem bélése parazsat fogott, kiégett, s a csöndes tűz átlegelt a mellényemre is.

Rögtön levelet írtam Rudolfnak, csomagolja be a zsákvászon ruhámat, s a legelső postával küldje ki. Tegye hozzá Császár Elemér könyvét is, a magyar regény történetét, az ember sohse tudja, minek veheti hasznát.

Ezt a levelet most már expressz levélnek kellene feladni. Csakhogy, a talpas nem mehet vele, mert neki kavarni kell a rántást, más meg nincs a háznál senki. Már akkor inkább magam megyek kiégett ruhában is a postára, mint hogy lekozmásítsam a rántást. Ez az aggodalmam nem nekem támad, hanem a talpasnak, de én teljesen méltánylom, és magam indulok el a postára az expressz-levéllel. A kezemet beleteszem a balzsebembe, a karomat magamhoz szorítom, így senki se veszi észre leégettségemet. Amúgy se kell messzi menni, a posta itt van az első sarkon, a kertjét csak deszkakerítés választja el a pap kertjétől.

Nem is találkozom senkivel, a postán sincs senki. Angyél kisasszony egyedül szorgoskodik a ketrecben, éppen úgy, mint a múltkor. Levél is csak éppen egy van előtte, nini, tán még a levél is ugyanaz? Mert a lila tintáról, meg a polkázó betűkről egyszerre ráismerek Kónya Bimbike őnagyságára. Nem, mégse az a levél, mert nincs rajta a Gábor bácsi ötujjú tugrája. De a kisasszony se nézi most olyan undorodva, mint a múltkor, csak félrelegyinti nevetve, ahogy meglát.

– Jónapot kívánok, elnök úr, minek köszönhetjük ezt a szerencsét? – nyújtja ki a kezét a rácsablakon. Nemcsak a szája nevet, hanem a szeme is. Csak szürke a szeme, de olyan sugaras szürke, hogy az én szemem is mosolygóra hunyorodik tőle.

– Hoztam magának valamit – nyúlok a szabad kezemmel a korrekt zsebemhez. Hát a levél nincs benne. Persze, hiszen a másik zsebemben lapul a tenyerem alatt. Óvatosan csúsztatom kifelé a tenyerem, tapogatok az ujjam hegyével: itt sincs a levél. Addig szorítottam magamhoz, hogy útközben kicsúsztattam a lyukon.

No, mindegy, ezt most már be nem vallhatom, mert akkor kiderülne az is, hogy majdnem fölgyújtottam önmagamat. Isten látja a lelkemet, hogy nem nagyon töröm magam az emberek tetszése után, de nevetséges nem szeretek lenni. Például én a virágnak olyan bolondja vagyok, hogy legjobban szeretnék virágruhában járni, mint a tahiti emberek, de mivel attól félek, hogy levénszamaraznak, ha fölvirágzom magam, a városban sohse járok virággal. Falun azonban mindig virág van a gomblyukamban, még pedig rendesen olyan, amit más ember nem tűzne föl. Cicfark, pimpó tikszem s más ilyen földhöz ragadt istenszegénykéi, akiket mindig úgy szánok, mint az öregkisasszonyokat. Mire legyen virág a virág, ha senki se hajol érte le?

Most is ilyen proletár virág volt a gomblyukamban, de afféle bohém proletár, aki minden úri kertben otthon lehetne, ha több ambíció volna benne: vad bükköny. A húga például, a Lathyrus odoratus Angliában Painted Lady-nek hívatja magát, ha rózsaszínben jár, Princess Beatrice-nak karminban, The Queen-nek fehérben. Ő azonban minálunk megmaradt afféle szegény rokonnak, aki vetés széliben, temetők bozótjában lakik. Nincs is valami előkelő neve, csak földi mogyorónak hívják, annak is csak a kanászgyerekek, de ő ezzel nem sokat törődik. Piros pillangóival úgy nevet a világ szemébe, hogy akkor se lehetne jobb kedvű, ha mennyei császárbajusznak hívnák.

Hát bükkönyfürt piroslott a gomblyukamban, azt húztam ki és tettem a postáskisasszony hűvös tenyerébe:

– Ezt hoztam magának.

– Igazán nekem hozta? Jaj, pedig meg se érdemlem, mert ma nem tudok érte adni még csak egy levelezőlapot se. (Gúnyosan mosolyog-e vagy nem? Nem bírtam vele tisztába jönni.) Tessék parancsolni, erre balkézfelé.

– Ó, kérem, dehogy! Méltóztassék csak előremenni, utat mutatni!

Az kellene még, hogy én menjek előre! Mindjárt észrevenné, hogy kutya van a kertben a zseb körül.

Takaros kis falusi kert volt az Angyélé. Fehér violák benne, meg verbénák, pántlikafű, meg szép asszony tenyere, muskátli, petúnia, meg égőszerelem. Dupla mályvák viráglándzsája teljes díszben pompázott a kerítés mellett, hanem a dáliák még bölcsőben ringatták a virágukat. Igazán helyes kis kert volt, de az már nem volt helyes, hogy Angyél erővel a baloldalamra akart kerülni.

– Bocsánat – mondom neki szorongva, – még nem vagyok olyan öreg bácsi, hogy kisleányok a jobboldalukkal tiszteljenek meg.

– Ó, nem is azért, világért sem – zavarodott meg a leány –, csak ezen az oldalon nagyon a szemembe süt a nap.

A szeme most olyan színű volt, mint a páraharmatos zafír. Hanem az volt a furcsa, hogy a nap a hátunk mögött sütött. Úgylátszik, az öreg urak mégis csak ügyesebben tudnak hazudni, mint a fiatal leányok.

Az utcai kerítéshez értünk. Benkóczy segédjegyző úr félrecsapott kalappal, kidüllesztett mellel, fütyörészve ment a másik oldalon s úgy tett, mintha nem venne bennünket észre. Pedig ha oda nem nézett is, hallania kellett, ahogy Angyél kacagva kérdezte tőlem:

– Szereti elnök úr az égőszerelmet?

– Szeretni szeretném, csak az a baj, hogy már az nem nagyon szeretget engem. (Ha neki szabad bohóskodni, nekem gavallér kötelességem visszaütni a tréfa széllabdáját.)

– No, hát adok én magának egy szálat. A legszebb szálat.

Könnyű rózsaszín batiszt-ruhácskájában lepke módjára libegett a virágágyak között, s még a kis kerti olló is szinte kacagva csettegett a kezében. Jól esett rajta pihenni a szemnek, mint egy virágos mandulafán. Csak a kiégett zseb sötét gondja ne ült volna a nyakamban fekete lovasnak. Egész zsibbadt volt már a karom.

– Hát a nenyúljhozzámgavallért tetszik-e szeretni?

– Mindent szeretek a maga kertjében, ezt az egyet kivéve!

Fiatal fekete fenyő söprűs ágát ráztam meg, amely sötétzöld szárnyait úgy szegezte felém, mintha ki akarna tiltani a paradicsomból. Igazán nem szeretem a fenyőt a mi napos homokunkon, különösen fehér-violás kertben, ahol galambok tollászkodnak a kerítésen. Medvék közé való ez a mogorva fa, amit még az ember nélkül való ősvilág hagyott itt.

– Érdekes, éppen most gondoltam rá, hogy én ezt kidobatom innen Gábor bácsival. Egy kis virágágyat lehet itt kerekíteni a helyén. Tudja, mi jutott eszembe? Jaj, de örülök neki! Ilyen piros virágból ültetek ide ágyat. Bükkönymogyoró, vagy hogy tetszett mondani? Na, tessék parancsolni, ugy-e szép kis falusi bokréta?

Szépnek szép volt, hanem kicsinek nem volt kicsi. Egész elborította az egyik karját a sok levagdosott virág.

– No, most majd összekötjük egy kis pántlikafűvel. Ugye lesz szíves egy kicsit tartani?

Most ütött már be az ördög a határba. Ekkora bokrétának a tartásához két kéz kell. Vigyázz, Márton! – biztattam magamat, és ügyesen kikaptam a kezemet az égett zsebből. Alátartottam a csokor virágos felének, hogy azzal el legyen takarva a zseb, a száraz végét meg összeszorítottam a jobbkarommal.

– Tessék parancsolni.

– Szabad kérnem egy kicsit följebb emelni!

A szeme mintha leskelődve nézett volna a félszeg balkaromra. Magam is lesandítottam a szemem sarkával és ijedten vettem észre, hogy a zseb hajtókája fölfelé van fordulva a kiégett felével. Odakaptam a jobbkezemmel, hogy majd leigazítom, persze egyszerre lefordult a karomról az egész csokréta.

– Jaj, de ügyetlen vagyok! – kaptam utána mind a két karommal s már ekkor azt is éreztem, hogy végem van. Angyél kisasszony szeme megdöbbenten szegeződött bűnbeesett baloldalamra.

– Jézus, Mária, elnök úr! Mi történt a ruhájával?

Úgy álltam ott, mint a tetten kapott gyerek, és annak a módszeréhez is folyamodtam. Úgy tettem, mintha semmit se tudnék.

– Nini, hát ez mikor égett ki? Ennek a Juli csinálhatott valamit, mikor reggel kivitte kitakarítani.

– Bizonyosan vasalhatott mellette a mafla és rápattant a parázs – csóválta Angyél méltatlankodva a fejét. – Tessék besétálni, elnök úr, majd beöltöm legalább nagyjából. Meglesz egy pillanat alatt.

Ha veszteni vittek volna, nem lettem volna úgy kétségbeesve, mint most, hogy a postáskisasszony oldalán bementem a lakásba. Mi lesz most ebből? Még tán le is kell vetni a kabátomat! Ingujjban kell lennem egy idegen nőszemély előtt! Inkább feküdnék tüzes rostélyra nyakig begombolkozva. De talán mégse kívánja azt ez a leány, hogy halálra szégyelljem magam előtte, utóvégre őbenne is csak van szemérem. Hátha nem is talál tűt, meg cérnát! Úgy tudom, szokott az ilyesmi a nőkkel megesni.

De olyan rendes kis szoba volt ez, hogy minden a helyén volt benne. A két ablakpárkány alatt könyvespolcok, glédákban rajtuk a könyvek. A két ablak közt varrógép, azon szétnyitott és lapjával lefelé fordított könyv. Tauchnitz-kiadás, ráismerek. Odasandítok: Hall Caine, The Eternal City. Újra éled bennem a haldokló remény. Aki Hall Caine-t olvassa eredetiben, az nem tud zsebet varrni. Csakugyan megy is már Angyél a hátulsó ajtóra, konyhára nyílhat, mert ahogy kinyitja, becsap rajta a pirított vöröshagyma szaga.

– Anyuskám, kedves!

Belépett a magas, őszes úriasszony, akit már ismertem a postaketrecből. Szép, nyílt arca van, barátságosan nyújtja a kezét s egy cseppet se lepődik meg rajta, hogy én azt megcsókolom. Én jobban meg vagyok lepve, mert nekem nem szokásom a kézcsók. Persze, mikor a zsebét akarják varrni az embernek, akkor kisfiúnak érzi magát, s ha ez az ősz nő azt mondaná, hogy térdeljek a sarokba, azt is szó nélkül megtenném.

De nem azt mondja, hanem hellyel kínál.

– Igazán szép már, hogy egyszer minket is meglátogat, elnök úr – mondja kedves szemrehányással.

– Ó, ne hidd azt, anyus, nem a maga jószántából jött most se – csacsogta Angyél. – Nézd, mit csinált az az ügyetlen Juli a kabátjának! Így csak nem ereszthetem ki az utcára, legalább összefércelem szegénynek egy kicsit. Leszel szíves addig, ugye anyuskám, kivigyázni az irodába? Elnök úr pedig lesz szíves, ugye, leveti a kabátját? Segítsek?

Még csak az kellene, hogy hozzám is érjen! Hallatlan, hogy milyen merészek ezek a mostani leányok! Szeretném megkérni, hogy legalább forduljon el, de félek, hogy ez mégsem illenék. Legföljebb én fordítok hátat. De hiszen ez dupla illetlenség. Sietve visszaarcolok, és átnyújtom az átkozott kabátot.

– Tessék, kisasszony. De igazán ki nem mondhatom, mennyire restellem…

– Ugyan, ugyan! – kacag rám, a fogával tépve el a cérnát. – Ha ilyen nagyon szépen néz rám az elnök úr, akkor muszáj lesz foltot is keresnem, mert egy kis fércelésért nem jár ennyi hála!

Az ablakban a legyek szédelegnek a forróságtól, de engem a hideg ráz ingujjas pucérságom tudatában. Mégis megemberelem magamat, és felveszem a gépről az Eternal City-t.

– Megvan ez magyar fordításban is.

– Hiszen azért olvasom angolul. Először magyarban olvastam, s abból láttam, hogy ez nagyon érdekes könyv lehet eredetiben. A magyar fordítás ugyanis egyharmada az eredetinek. A leírások, a reflexiók mind ki vannak belőle hagyva. A fordító úr alkalmazkodott a magyar igényekhez.

(Ohó, ezt jó lesz megjegyezni! Úristen, három T.-notesz ott van a kabát ép zsebeiben!)

– Én nem tudom megszeretni ezt a Hall Caine-t. Félig elolvastam a Manxmant, de akkorra meg is elégeltem.

– Én nagyon szeretem, mert mindig érdekes.

– Persze, a kisasszony korában még csak a romantikát találja érdekesnek az ember.

– Nono, elnök úr – fenyegetett meg pajkosan a gyűszűs ujjával –, nem vagyok én még olyan öreg! (Nézd a kis szemtelent!) De tréfán kívül mondom, hogy a regényolvasásban nincs semmiféle elvi szempontom. Egyszer Victor Hugo esik jól, máskor Jacobsen. Egy ilyen ostoba kis nőtől igazán nem szabad kívánni, hogy mindig tájékozva legyen arról, mikor kit szabad szeretni. Így faluhelyen, ahová mindössze két újság jár, elvadul az ember, és azt olvassa, akihez kedve van. Meg persze, amit kap. Fidél apa sohase megy be a városba anélkül, hogy egy-két új könyvet ne hozna.

Arra hamarosan rájöttem, hogy a regényelmélethez nem is konyít a kislány, hanem regényt rengeteg sokat olvasott, és többet tud fecsegni róluk, mint a Literarisches Centralblatt, de sokkal jobban is áll neki. Különösen így kabátstoppolás közben, mikor a tűt nemcsak a szövetbe szúrja bele, hanem egyik-másik nagynevű kollégámba is. Ez bizony isten majdnem jobban esik az embernek, mintha őt magát cirógatnák bársonykavirággal.

– Na, még egy öltés és készen vagyunk – emelte rám a szemét és mindjárt el is sikította magát –, juj, de megszúrtam az ujjam!

Csakugyan kibuggyant belőle a vér, hirtelen lefutott az ujja hegyére, onnan rácsöppent a kabátra élő rubintnak. Megijedtem, és ha ő megnyugtatott is, hogy „ebcsont beforr”, most már igazán kötelességem volt megcsókolni a kezét. De már csak akkor, mikor benne voltam a kabátban. Egyszerre bátor férfi lett belőlem, sőt úgy elvakmerősödtem, hogy azt is megkérdeztem, kaphatnék-e levélpapírt meg borítékot.

– Hogyne, még pedig magyar királyit. Mert másforma most nekem nincsen. Jegyző-apa csak estére hoz ki a városból új dobozt.

Rudolfnak írtam az elveszett levél helyett másikat, bár nem egészen olyant. Nem a zsákvászonruhát kértem tőle, hanem a nyersselymet. Meg három világos selyemnyakkendőt.

– Hát bélyeget kaphatok-e? Expressz-levélre.

Kinyitja a fiókot: nincs egy szem bélyeg se. Hanem hiszen elmehet az a levél bérmentetlen is, ugye? De fölösleges megexpresszelni, úgyis mindjárt indul Gábor bácsi a postakocsival. Tessék takarékoskodni, elnök úr! Aztán nini, ha közönséges levélnek megy, van is egy bélyeg.

Hanem ezt az egy bélyeget nem a fiókból vette elő. Letépte az asztalon heverő lilabetűs levélről, rágumiarábizta az én borítékomra, a megbélyegtelenített levelet pedig bedobta a fiókba. S mindezt szemem láttára csinálta! Kezdem érteni, miért vesz el annyi levél a postán, noha eddigi tapasztalataim szerint csak a meg nem írt levelek szoktak elveszni.

Sajátságos, hogy bár nekem meglehetősen izgékony lelkiismeretem van, s még annak az őszibaracknak a morális súlya is nyom, amelyet gyerekkoromban a Hajnal szomszédok fájáról hívtam le, nagyon könnyen beletörődtem abba, hogy Angyél kisasszonynak én most bűntársa lettem egy egész bűnhalmozatban. Megloptuk Benkóczy urat, Kónya Bimbi kisasszonyt, megsértettük a levéltitok szentségét, és beleestünk a hűtlen kezelés vétségébe. Mindazáltal elég könnyű lélekkel indultam hazafelé, koromhoz nem is egészen illő gesztussal himbálván a bokrétát, ujjamat a csokorra kötött pántlikafűbe akasztván. Úgy éreztem, hogy a kazán ki van reparálva, és szinte hallottam lelkemben a regény hajtókerekeinek kattogását.

A láthatatlan kerekek kattogásába azonban éles csengettyűszó harsam bele, ahogy a sarkon befordultam. Pengáló Mári jött velem szembe, egyik oldalán Satyi fogta a szoknyáját, a másikon a bárány sündörgött. Ropogott a keményített szoknya Márin, konkolyvirág volt tűzve a kebelibe. Nocsak nem találta tán meg az élet koronáját?

– Magát várjuk – sütötte rám a ragyogó szemét. – Ezt elejtötte, mikor az előbb a postára mönt. Éppen ideértünk a sarokra, innen láttuk.

Az bizony csakugyan az én elveszett levelem volt, amit az előbb ejtettem el. Jó elébb volt, féltizenkettőkor jöttem a postára, most meg egy óra.

– De csak azóta nem engem várnak mindég?

– De ügön. Hanem most mán ügyeközzünk is, Satyika, mert majd mögéhözik az az embör.

– No de hát hogy szabad ilyent csinálni, Tótné lelkem? – feddőztem csodálkozó fejcsóválással.

– Nem tösz az sömmit – mondta kedveskedve a Mári, aztán hirtelen lesütötte a szemét. – Most mán maga nem jár ki többet a dombba?

– Dehogy nem. Amikor ráérek. Csak ma nem értem rá.

– Dolga vót, ugye, a postán? Ügön csak minden nap szokott ott dolguk lenni a többi uraknak is. No, Isten megáldja. Gyerünk, Satyika.

Satyika ment volna is, hanem a barika nem akart indítani. Míg beszélgettünk, a hátam mögé somfordált a gonosz, és ellegelte felét a lelógatott bokrétámnak.

– Hej, de huncut barika vagy te – fenyítette meg Mári a virágkedvelő állatot egy kézlegyintéssel, amely cirógatásnak is beillett.

Én nem találtam olyan mulatságosnak a dolgot, és nagy kedvem lett volna oldalba rúgni a huncut barikát, de hát egy ostoba bárányt csak nem üthet meg az ember?

Hanem a félbokrétát nem akartam az egész házon végigmutogatni. Megkerültem a házat, a nyitott ablakomon becsúsztattam a virágot, úgy kerültem vissza az utcaajtóra.

– Hát te? – fogadott a pap. – Azt hittem, bent dolgozol a szobádban.

– Levelet vittem a postára, elbeszélgettem egy kicsit az Angyél kisasszonnyal.

– Én meg róla beszélgettem a gyevi báróval. Éppen az elébb lovagolt el a ház előtt, a jegyzővel van valami dolga, mondta, hogy innen majd lemegy a postára bélyegért.

No, oda mehet, nevettem magamban. Benkóczy úr nem írt ám azóta másik levelet, amelyikről le lehetne nyalni a bélyeget. De hátha nem is éppen bélyegért megy a báró úr? Bánja a hólyagos himlő. Éntőlem romantikázhatnak, amennyi beléjük fér.

– Barátom, hiszed-e, arra gondolok néha, hogy ez az Angyél még szerencsét csinál? Emlékszel-e a Merán grófnő esetére? Az is postáskisasszony volt, mégis császári főherceg vette el.

Nem emlékszem én, mert nem akarok rá emlékezni. Azért, mert egy vén főherceg, akit Napóleon öt országon végigkergetett, bújában az aussee-i postamester leányának kapitulált, most már Póling Angéla kisasszonyból okvetlen gyevi bárónénak kell lenni? Hát a romantika bacilusával szemben csakugyan nincs immunitás sehol a világon?

Persze nem dughattam be a fülemet, és így az egész ebéd alatt a Merán grófnő históriáját kellett hallgatnom. Örült szegény Fidél, hogy végre ő is mondhat nekem valami olyant a történelemből, amit nem tudok, és nekem muszáj volt rá azt mondanom, hogy ez igazán nagyon érdekes.

– Hanem hát honnan tudod te ilyen alaposan ezt a szép történetet, Fidélkém? Ezt is az Ezeregyéjszaká-ban olvastad?

– Valami postás-almanachban találtam. Tudod, mióta Angyélnak az a bogara támadt, hogy ő postáskisasszony lesz, azóta belenézegetek a szakirodalomba.

A nyelvemen volt a kérdés, hogy „hát aztán, ha a kisasszonyból bárónő lesz, a nemesi almanachokat fogod tanulmányozni, öreg költőtárs?”, de csak leöntöttem a fullánkos tréfát a feketével, és szaladtam dolgozni. Estig be is hoztam felét az aznapi porciónak. A birka, úgy látszik, nem kedveli az „égőszerelmet”, mert azt nem cibálja ki a csokorból, hanem regényíróknak igen ajánlhatom. Valahányszor ránéztem, mindig nekilendültek a gondolataim. Azt hiszem, a színében lehet a stimuláló ereje, mert illata nincsen. Viszont az érett paprikának is ilyen vidámpiros színe van, de annak az ihletőerejét sohase tapasztaltam. Ezt a műhely-forgácsot tegyük félre a növénypszichológusok számára, mi pedig kapjuk be a vacsorát, és tegyük el magunkat holnapra.

A vacsora rövid volt és a lórum elmaradt. A jegyző hozta a hírt, hogy a doktor ma nem jöhet el, mert betege van. Bárányhimlőbe esett a Pengáló Mári fogadott fia, oda kell neki menni.

– Ejnye, de beleütött a lelkiismeret a doktorba – csodálkozott a pap.

– Ühüm. Én azt is tudom, miért.

– Megállj, mondok én neked ennél cifrábbat is! – nevetett a jegyző. – Délben nálam volt a gyevi báró, a községi árenda-földek ügyében, nem is mehettem be tőle a városba. Ahogy ott dolgát végezte, elment a postára bélyeget venni. Hát látom ám, hogy öt perc múlva lovagol visszafelé, de olyan kedvetlen, mint akinek megette a tyúk a kenyerét. Barátom, Angyél nem eresztette be a postára, csak úgy az ablakon szólt ki neki, hogy sajnálja, de elfogyott a bélyege, különben is, akinek annyi bélyeg kell, mint a báró úrnak, legokosabban teszi, ha a városban veszi a nagytrafikban. Hát ehhez mit szólsz, brúder?

– Ne beszélj! – sápadozott a pap. – Nem értem azt a gyereket. Hiszen eddig mindig olyan kedves volt a báróhoz.

– De én értem – vörösödött neki a jegyző. – Okos lány az Angyél, nem akarja hírbe hozatni magát azzal az ugrifüles tacskóval. Nem igaz, elnököm?

– Tudja Isten – luteránuskodtam –, igaza lehet a kisasszonynak, bár én igazán nem találok benne semmit, ha fiatal a fiatallal barátkozik.

Most meg a jegyző nézett úgy, mint a vasvilla, s hamarosan jóéjszakát is mondott. Én is elkezeltem a paptól, aki még legyűrte a „schlaftrunk”-ot. Neki most már derültebben csillogott a szeme.

– Te, Marcikám, mit gondolsz? Én azt hiszem, mégis csak fifika volt az egész.

– Micsoda? Hja, a Merán grófnő? Lehet öregem, leányoktól minden kitelik.

– Hát te is azt gondolod, ugye? – szorongatta ki belőlem a biztatást. – Hiszen emlékezhetsz, te is csak voltál fiatal.

Szeretem a falusi őszinteséget, de tudja Isten, talán abban is lehetne mértéket tartani; aki nem siheder, az még nem okvetlenül százesztendős jövendőmondó. Se pocakos nem vagyok, se totyakos; a homlokom ráncos ugyan, de az csak a gondolkozástól van; a fogaimnak nincs híja, szemüvegre nem szorulok, s az őszülő haj is szebb a semmilyen hajnál. A bajuszom pedig nem is ősz, s különben is már rég le akarom borotváltatni.

Aki nem próbálta, annak sejtelme se lehet róla, mennyi álmatlan éjszakájába kerül a regényírónak, míg elhatározza, milyen legyen a szereplőinek a külső figurája. A magasság és terjedelem méreteit aránylag gyorsan elintézi az ember. Derblay Fülöpnek délceg termetet kell adni, és Noémi alakját nem lehet Penthesileiáról, az amazonok királynőjéről mintázni. Hanem a szemmel, orral, füllel, szájjal, szóval az arcberendezéssel már baj van. Már tudniillik lelkiismeretes írónak. Mert a könnyelmű író meggondolatlanul hajigálódzik a fiziognómiával; ahogy esik, úgy pottyan, bánja is ő. Csak arra vigyáz, hogy a hősszerelmes, aki foglalkozására nézve betörő is lehet, sőt árvizsgálóbizottsági elnök is, olyan legény legyen, akinek minden olvasónő szívesen turkálna a hajában, ha senki se látná. S természetesen gondja van arra is, hogy a hősnőt – az esetleges férfiolvasóra való tekintettel – ne szalajtsa neki képpel a nádtetőnek; mert nem volt még a világon nagy író, még ha a legnagyobb idealista volt is, aki meg merte volna próbálni, hogy egy minden angyali tulajdonsággal megáldott, de ragyavert nőt fogadtasson el a férfiközönséggel ideálul. Himlőhelyből legföljebb egy engedélyezhető, azt aztán szerencséskezű író oly szépen oda tudja pöttyenteni az orr hegyére, hogy vannak, akik bájt találnak benne.

Ilyen szemfényvesztésre én természetesen nem vállalkozhatom, de nem eshetem abba a modern végletbe sem, amely beéri azzal, hogy megnevezi a szereplőket, legföljebb a foglalkozásukról tájékoztatja még az olvasót, de a személyleírásokat teljesen elmellőzi. Ez nagyon kényelmes dolog, de én mindig helytelennek találtam. Egy szál gyufánál nincs szükség a szabatos leírásra, mert egyik gyufa olyan, mint a másik. (A háború előtt mind egészséges volt, és most mind rokkant.) De ha egy regényt gyufaszálakkal játszana végig az ember, akkor még azokat is le kellene írni vázlatosan, hogy az olvasó fantáziájának legyen mire rárakni a húst.

Az ám: fantázia. Hiszen itt van Angyélka, akinek a fantáziája a regényalakok ezrein edződött meg. Úgyis átmegyek hozzá mindennap, majd próbát teszek vele. Én már őt úgyis sok mindenre tanítgattam a virágok életének titkaiból, a régészet elemeiből, sőt a csillagászatból is (sajnos, mindig csak nappal, mert esténkint a lórum gályarabja vagyok); csupa olyan dolgok ezek, amelyek igazán nagyon érdekelhetik az intelligens nőket, csakhogy persze a férfiak ezeket a magasabb lelkiszükségleteket nem tudják kielégíteni. Én már egész kis tudóst neveltem belőle – ezt nem én mondtam, hanem az anyja, aki végtelen hálás, hogy a regényeskedést ellensúlyozom az ő drágájában; hát most már én is hadd tanulok őtőle. (Énvelem regényeskedhet, abból nem lesz baj, ne tessék félni, Pólingné asszony!)

– Angyélka – kezdtem a vallatást –, emlékszik maga a Fekete gyémántokra?

– Elszavaljam belőle a Berend Iván nagy jelenetét Evelinnel?

– Inkább ne! Tudja, hogy nem szeretem a lírát. Hanem mondja meg nekem de hirtelen, milyennek képzeli maga el Berend Ivánt?

– Milyennek képzelem? – tágult rám a szeme meglepetten. – Hát… hát… karcsú férfinak, a fejét egy kicsit oldalt tartja, merengő nézése van, egy kicsit bánatos, nem tud másra gondolni, csak arra a nőre, aki neki kedvesebb az egész világnál és akiről azt hiszi, hogy az nem érez iránta semmit, pedig az alig várja, hogy a szívére borulhasson…

– Elég, elég – vágtam közbe nevetve –, ne mondja el az egész regényt. Nem így gondoltam én. Azt mondja meg például, hogy milyen a szája Berend Ivánnak?

– Piros, kicsi, lágyvonalú – mondta szelíden.

– Pörszö – csücsörítettem színházi parasztdialektusra a számat –, mindön száj püros, mög kücsüke. Próbáljunk mást, kedves. Milyen a haja színe Berend úrnak?

– Fekete. – Hirtelen elvörösödött és pajzánul hozzátette: – A halántékán már szép ezüstös. De hát mi baj van Berend Ivánnal? Csak nem körözik, mint bombamerénylőt?

– No, ez után a leírás után aligha tartóztatnák le – nevettem el magamat. – Én egész határozottan tudom, hogy Jókai másformának rajzolta Berend Ivánt. Hideg, komor arca van, a fejét nem lógatja, mint egy beteg kos, hanem kevélyen tartja, mint egy görög isten.

– Bánom is én. Azt mondja meg, mit akart ezzel a kérdéssel?

– Az nem kisleányoknak való!

– No, hát akkor örök-harag – szaladt ki a kertbe.

Az. „Még a kutya meg nem harap.” Nem olyan könnyen haragszol már te meg énrám, kislány!

De azért nem mentem utána a kertbe, hanem siettem haza. Ebédig még lehet egy órát dolgozni, s Angyélka most már átsegített a zökkenőn. Íme, nem nagyon lényeges a szereplők testi figurája. Senki emberfia olyan eleven képet nem tud rajzolni, mint Jókai tudott, s lám, az olvasónak ez nem elég. Neki egy eleven ember is kell, akit felöltöztethessen Berend Ivánnak, vagy Pickwick úrnak, a lawoodi árvának, vagy Crawley Becky-nek a Hiúság vásárá-ban. Ehhez persze nem kell arcképet festeni, a vázlat sokkal jobb, mert könnyebben alakítható. Persze olyan vázlat, amelyiknek mozog a keze, lába és hallatszik a lélegzése. Enélkül a fotográfiák se érnek semmit. Ezt bizony tudhattam volna magamtól is. Szegény Jósika Hat Uderszky-leány-ából egyetlenegyre se emlékszem, pedig azoknak talán minden hajszála külön meg van festve.

A harangozó kezdte húzni a levesnótát és az utca másik végén feltűnt Benkóczy úr karcsú alakja. Rendesen találkozni szoktunk a posta körül, de csak futólag köszöntjük egymást. Nem nagyon tetszik nekem ez a hóbortos fiatalember, és ő, úgylátszik, érzi ezt, mert a maga részéről szintén nem sokat törődik velem. Ha nem kerülheti el, hogy rám nézzen, akkor mindig olyan gúnyos gőg van a szemében, hogy akaratlanul is végigpillantok magamon, mi kicsúfolni valót lát rajtam.

Ezen a napon azonban, ahogy összeértünk, úgy oldalra hajtotta a fejét, olyan merengő-bánatos volt a nézése, hogy el kellett rajta mosolyodnom. No, ezt megmondom holnap Angyélkának, hogy az ő leírása szerint akár Benkóczy urat is le lehetne fogni Berend Iván képében.

– Jónapot kívánok, Varga úr! – Olyan alázatosan köszönt, hogy még a „Varga ur”-at se vettem most zokon tőle. Pedig néha bosszantani szokott ez a pökhendiség. Igazán nem tartok sokat magamról, de ha már mindenki „elnök úr”-nak szólít, ez a legényke is megadhatná nekem ezt a tiszteletet.

Olyan búnak ereszkedett volt szegény, hogy öröm volt látni. Öregedő embernek mindig életelixír, ha magánál fiatalabbat szánhat. Őszinte baráti jóindulattal nyújtottam neki kezet.

– Hogy van, kis Benkóczy? Régen láttam.

– Köszönöm szépen – vette le egészen a megemelt kalapját, és a másik kezével végigsimított vad, fekete haján, amelyikből kiruházkodhatna tizenkét pesti „beérkezett” lírikus. Szinte ijedten néztem rá: csak nem őszül a halántékán? – Utálom az életet.

– Ugyan, ugyan! – csóváltam a fejemet fokozódó elégedettséggel. – Hát szabad ilyent mondani egy huszonegyéves gyereknek??

– A huszonharmadikban vagyok – utasított rendre éledező gőggel.

– Kérem. Igazán nem akartam megsérteni. De még akkor is Isten ellen való vétek ilyent mondani.

– Isten? – mosolygott manfrédi keserűséggel. – Ugyan hol az az Isten? Ha van, akkor süket lehet mind a két fülére, mert nem hallja a vérző emberiség jajszavát.

Nem akartam hitvitát kezdeni Benkóczy úrral, mint vérző emberiséggel. Meg vagyok róla győződve, hogy a jó Isten, mikor ezt a blaszfémiát hallotta, nagyon jót mosolygott rajta.

– No jó, de hát más is van a világon, ugye? Dal, költészet, szerelem, miegymás.

– Hagyjuk ezt, kérem. Kiégett szívben nem terem virág, s a szerelem botor illúzió.

Ő persze nem vette észre, hogy versben beszél, de az én fülem egyszerre kiérezte a nemes pátoszból a jambus harangját. Meg tudtam volna ölelni a fiút, olyan drága volt, hanem Kónya Bimbike kisasszonynak meghúzom a fülét, ha valaha találkozom vele az életben. Hát szabad egy törekvő segédjegyzőnek a huszonhároméves szívét kiégetni? Ámbár talán nem is egészen Bimbike ebben a hibás. Bizonyos az, hogy a vérző emberiség jajszava eljut hozzá, és nem sikkad el az Angyélka fiókjában? Talán lehetne ott egy kis tréfás házkutatást tartani, és figyelmeztetni a kisleányt: vigyázat, ő is lehet még szerelmes, részesítse több gondban a mások szerelmi levelezését!

Hála a józanságomnak, hamar elhessegettem magamtól azt a gondolatot, hogy megint én legyek az isteni gondviselés. Elég ostobaság volt tőlem, hogy Pengáló Márit megpróbáltam összeboronálni az urával. Azóta a búcsúelöljáró úgy néz rám, mintha belém szeretné vágni az ásót. Ez kisebb baj, mert az ásatásnak felé se nézek, a heti napszámot is a harangozóval küldöm ki, s így András barátommal nemigen találkozom. Nagyobb baj az, hogy a bolondos Mári nem hagy békében. Hol menet, hol jövet mindig találkozom vele a posta körül, s mindig olyan könyörgő szemeket vet rám, hogy muszáj vele szóba állnom. Persze a tulajdon teóriám a lélek heliotropizmusáról. Vetettem szegény kiéhezett léleknek egy-két jó szót, látta, hogy tisztességes ember vagyok, nem olyan szándékkal kerülgetem, mint a doktor, most aztán szegény folyófüvecske tovább nyújtózkodik a nap felé. Nem tagadom, egy kicsit büszke is vagyok az emberismeretemre, ami annál csodálatosabb, mert én többet töltöttem az életemből régi csontok és cserepek, mint eleven emberek közt; s ha ráérnék, szívesen gyógyítgatnám ennek a jobb sorsra érdemes asszonynak a kedélyét. Azonban, sajnos, nekem más dolgom van, s ezért érthető, hogy egy kicsit idegesen füleltem hazafelé menet, nem hallom-e valamerről a csengettyűs bárányt.

Szerencsésen hazaértem, s nekiültem a munkának. Alig írok tíz sort, megverik az ablakot. Fölnézek mérgesen: hát a Mári áll ott.

– No, mi az, Tótné? – nyitom ki az ablakot, és ráncolom össze szántszándékkal a szemöldökömet. Hadd vegye észre, hogy most nincs tereferélhetnékem.

Olyan ijedt a nagy fekete szeme, hogy megszégyenlem magam, és visszaparancsolom a szigorúságot. Erre az ő szeme is kiderül.

– Ezt hoztam magának – nyújt be egy nagy mezei bokrétát. – Ahelyött, akit a bárány megövött a múltkor.

Csupa ismerős van a bokrétában, amit úgy, ahogy van, beledugok a vizeskancsóba. (Szinte kezet csókol érte, a szeme.) Hosszúszálú kígyószisz, amelyiknek kék szirmából teát főznek a szívbeteg falusi leányok; vérehulló fecskefű, aminek a sárgás tejével gyógyítja a szája sarkát a menyecske, ha kiveri a szerelemláz; búza közt termő csormolya, amelyiknek a magját, ha belesütik kilenc kút kilenc csepp vizével gyúrt pogácsába, attól csókolódzhatnékja lesz a férfinak. Ejnye, de csupa szerelemvirágot szedett össze véletlenül ez a Mári!

Volt a csokorban valami rezgőfű-fajta is, amire nem emlékeztem, hogy láttam volna már. Kinyitott tenyerű öt ujjacskáján kis piros zacskócskák reszkettek, egy lehelet lefújta őket, egyszerre tele lett velük az asztal.

– Hát ez? Van-e valami neve?

– Mink csak álomparéjnak híjjuk. Ezt köll egy pohár vízben möginni annak, akinek szívmátrája van.

– Ejnye, de cifra neve van annak a betegségnek. Sohase hallottam én még azt a doktor úrtól.

– Tud is az valamit – húzta félre Mári a száját. – Neki mán bizonyosan nem szokott szívmátrája lönni.

– Hát azt csak a legények kapják meg?

– Mögkapják az asszonyok is – lobbant föl a Mária szeme. – Mikor az embör nem beteg, oszt mégse tud aludni, mert nagyon el van nehezödve a szíve, az a szívmátra. Arrul használ az álomparéj. Attul mindjárt elalszik az embör, álmodik is szépeköt, még pedig azzal, aki miatt nem tudott aludni.

– No, hála Istennek, én nem próbálom ki ezt a patikaszert, mert nekem nincs szívmátrám – csuktam be az ablakot. Mári megértette belüle, hogy vége a diskurálásnak, mondott egy szomorú „Isten mögáldjá”-t és lehajtott fejjel megindult a vízpart felé.

Délcegen ment, „varsázott” a dereka, ahogy errefelé mondják, mégis úgy tetszett, ahogy utánanéztem, mintha nem olyan volna, mint máskor. Persze, nincs vele Satyi, meg a bárány! Kinyitottam az ablakot és utánaszóltam: mi van a Satyival?

– Beteg, szegényke. Mán mögint bárányhimlője van.

No, hála istennek, örvendeztem magamban, ma megint nem lesz lórum.

De a doktor ez este még hamarabb átjött, mint a jegyző. Ki volt vörösödve, mintha ő is bárányhimlős volna, és köszönés nélkül vágta bele magát a karos nádszékbe.

– Mi az, doktor úr? – ugratta a pap –, tán életben maradt valamelyik betege? No jöjjön, öblítse le ezt a meglepetést egy pohár rizlinggel.

A doktor nem felelt, tán nem is hallotta a kérdést. Azzal volt elfoglalva, hogy a hüvelykujját szopogatta, csakhogy nem olyan szelíd merengéssel, mint Satyika szokta, hanem igen mérgesen.

– Vérzik az ujja? – nézett oda a pap. – Megvágta? Mindjárt adok rá árnika-levelet.

– Fenét – mordult el a doktor. – Nem vérzik már. Megkarmoltam magam.

Itt valami hiba lehet, gondoltam magamban, ha a doktor annyira megfeledkezik magáról, hogy nem kultúremberesen káromkodik, hanem magyarul. Talán az hozta ki a sodrából, hogy megkarmolta a saját kezét a saját kezével. Ilyesmi majdnem olyan ritkán történik, mint az, hogy valaki a tulajdon homlokát megharapja.

Az önkarmolta kéz ritka volta eszembe juttatott egy másik ritkaságot, ami egész délután fúrta az oldalamat.

– Kérem, doktor úr, a bárányhimlőt kis időközben kétszer egymásután is megkaphatja az ember?

Olyan szemet vetett rám, majd felnyársalt, de gyorsan összeszedte magát, mert kultúremberesen förmedt rám.

– Sacrebleau, ilyet is csak laikus kérdezhet.

– Éppen azért kérdezem, mert én nem így tudom.

– Rosszul tudja, Herr von Varga, akárhogy tudja.

– Van nekem egy orvosprofesszor barátom…

– Csak az orvosprofesszorokat ne emlegesse, szerenisszime! Egyik nagyobb laikus, mint a másik. Iszapba ragadt békák, akik sohase néztek körül a világban. Látja, nekem volt a kirgizeknél egy gyerekpáciensem, aki minden héten megkapta a bárányhimlőt.

No, most már helyen vagyunk. Mikor először láttam Satyikát, mindjárt találtam benne valami kirgizest. Én most már bele is nyugodtam volna a dologba, hanem most meg már a doktor kezdett nyaggatni:

– Hát aztán, mondja csak, mon ami, honnan tudja maga, hogy a Satyi gyerek megint beteg?

– Az anyjától hallottam, vagyis a Pengáló Máritól. Vagy ez megőrzendő titok lett volna, könyörgöm?

– Úgy? – tartotta a szeme elé a doktor a monoklit. – Hát én mondok magának valamit, akszakál. Maga úgy fog járni, mint a Turbók festő. Emlékszik arra az esetre?

– De bolondokat beszél maga máma, doktor – szólt közbe a pap, inkább bosszúsan, mint ingerkedve. – Higyje el, hogy ez mind attól az istentelen mézes fokhagymától van.

Máskor a doktor, ha a mézes fokhagymát emlegették, az ősök szellemét idézte. (Nem a bronzkori ősökét, hanem a fokhagymasértegetőnek a nagyapjáét.) Most azonban inkább ironikusan, mint dühösen felelt a papnak:

– Nézze, eminenciád, ha én pópa volnék, én nem azzal törődném, hogy mit esznek a híveim, sőt még abba se szólnék bele, hogy mit isznak, hanem azt nem tűrném, hogy a szent asszonyok minden délben a plébánia körül ólálkodjanak megszentelő malasztért.

Fidél a nyers tréfára azzal felelt, hogy a szortyogó szódásüvegből harmatot szentelt a doktorra:

– Ha pópa vagyok, akkor megpróbálom az úrból kiűzni az ördögöt.

A doktort azonban most már nem lehetett éléből kiverni. Hiába próbálta másra fordítani a beszédet a pap, a jegyző is hiába hozott új témát. Azzal totyogott be, hogy megszidta a „leányunkat”.

– Levélpapírt hoztam neki a városból, azt vittem át az előbb. Kint volt a kertben, én is kimentem utána. Hát nagy recsegésre lépek be: Gábor recsegteti fejszével a kis fenyőfát, tudjátok, ott a középső ágyban, Angyél meg ott áll mellette és nézi. Ejnye, ejnye, mondom neki, inkább vágatta volna ki a kis őszibarackfát, meg a fekete cseresznyét, vagy a püspökalmát, mint ezt az egy szál fenyőt. Jaj, azt mondja, hogy gondolok ilyent, mikor a kis őszibarackfát „jegyző apám” adta, a fekete cseresznyét „doktor apám”, a püspökalmát meg „pap apám” oltotta. Aztán azok mind becsületes gyümölcsfák, ennek meg se virágja, se gyümölcse, útban is van, hát csak szedje ki, Gábor, még a tövét is. S látjátok, ez meg mind azért van, mert a fenyőfát Benkóczy úr hozta neki Volhiniából, a hátán cipelte a kölyök egész idáig. Hát én se nagyon szeretem a fiút, mert vagy költő az ember, vagy segédjegyző, s aki ez lehet, az ne legyen amaz, hanem azért ilyen túlzásba már mégse szabad vinni az ellenszenvet. Most már mi emlékeztet engem az én fatornyos hazámra?

(Vihnyei születés volt a jegyző. Mondom én, hogy medvék közé való a fenyőfa.)

A pap annyit mondott kedvetlenül, hogy hagyjuk Benkóczy urat, a doktor azonban még ennyi megjegyzésre se méltatta a fenyőhalált. Visszaterelte a beszédet a Turbók-ügy medrébe.

– Ilyesmi csak minálunk történhet meg, messieurs.

– Micsoda? – szuszogott a jegyző. – A kirgiz festők nem akasztják fel magukat?

– A kirgiz törvényszéken nem mondják rá minden akasztott festőre, hogy öngyilkos lett, mynherr. Ott még hipnotizálással is kinyomozták volna a gyilkost.

– Megengedem, hogy a kirgiz törvényszékek a modern jurisdikció színvonalán állnak – nevetett a jegyző. – De hát minálunk bizony még mindig nem akasztanak bizonyíték nélkül, s én azt hiszem, Istenes Tót András meg van elégedve a hazai jogszolgáltatás ósdiságával.

– De hát ki beszél itt Istenes Tót Andrásról, señor? – csattant föl a doktor. – És ki beszél arról, hogy a gyilkost föl kellett volna akasztani? Én mérget veszek rá, hogy a festőt valaki megölte. De aki megölte, az nem volt gyilkos, mert az csak a tömegösztön ítéletét hajtotta végre. Kérem, ez rendkívül érdekes pszichológiai folyamat volt. Kijön a városból a parasztok közé egy úr. (Úgy éreztem, mintha rámnézett volna a doktor. És nem mertem felnézni a poharamról.) Ez az úr egészen másnak mutatja magát, mint ami. (Szerettem volna belebújni a boros pohárba.) Ez az úr a nép barátjának adja ki magát, cukorral tömi az asszonyokat, olcsó szivarral az embereket. (Hála Istennek, mégse énrám céloz. Én négy korona ötven filléres szivarral törekszem a népszerűségre, már eddig benne van ezerötszáz koronámba. Igaz, hogy most ez a legolcsóbb szivar.) Ez az úr megad minden napszámot, amit ezek a rablók kérnek tőle, (Jaj!) és mikor mindenkit levett a lábáról a kedvességével, akkor kezdi kiszedni a parasztok lába alól a földet. (Ohó, én a nagy urak fölül szedem el a földet!) Először árendál a gyevi bárótól. Jegyző úr legjobban emlékezhet rá, hogy akkor kezdtek el morogni a festő ellen.

– Ez igaz – bizonyította a jegyző. – Mondtam is neki, hogy bele se fogjon, mert úgyis felgyújtják a vetését.

– All right. Erre ő kapta magát, földet vett örökáron. A parasztok fölhördültek. Hát ezért jóskodott itt ez a pokolból jött zsidó, hogy elszedje a földünket, mikor magunknak is kevés volt?

– Nem is volt zsidó – szólt közbe a pap. – Rákóczitól kapták a nemességüket, az armálisa most is fönt van valahol a padláson a többi lim-lomjával együtt. Turbános török fej van benne, mert egri család volt, török eredetű.

– Az archimandritának jól áll a naivság. Mintha nem tudná, hogy a parasztnak minden nadrágos ember zsidó, különösen, ha megharagszik rá. Turbókra pedig már akkor nagyon haragudtak. Mondja meg a jegyző, igaz-e vagy nem?

– De bizony egyszer engem is majd megvertek miatta – mosolygott a jegyző. – Összeveszett az aratóival, Pengáló Mári szaladt be hozzám, hogy menjek hamar, mert mindjárt agyonverik a festő urat. Éppen ebédnél ültünk, még a szalvétát is a nyakamban hagytam, úgy siettem. Elkezdtem az embereket békíteni, egy darabig hallgatták is, mikor Bankós Bera elkiáltja magát: „Könnyű a jegyző úrnak, mert most is a nyakában van az abrakos tarisznya”. Erre engem is elfutott a pulykaméreg, mondtam nekik valami gorombaságot, elkezdik ám a kaszát emelgetni. No, mondom magamban, itt mindjárt baj lesz, ha meg nem nevettetem őket. Azt mondtam aztán nekik, nézzék, emberek, én kövér ember vagyok, a feleségem még kövérebb, mégis megférünk egy ágyban is, mikor egyetértünk, de mikor összeveszünk, akkor négy szoba is kevés. Ezen aztán összebékültünk.

A doktor azonban haragtartóbb volt, mint Bankós Bera. Azt mondta, hogy csinos kis anekdota, tessék beküldeni a Tarka Króniká-ba, ott úgyis csupa ilyen százesztendős adomák vannak mostanában. Aztán tovább nyargalt a vesszőparipáján.

– Mikor már kazalba gyűlt az elkeseredés, feltette rá a papkévét az asszony. A föld után rátette a festő a kezét Pengáló Márira. Madonnát csinált belőle, hogy búcsúra küldözgethesse az urát. Mondhatom önöknek, hogy emiatt a dög miatt halt meg a festő.

Én nagyon lovagias érzésű ember vagyok, de hát egy félbolonddal csak nem állok ki a Pengáló Mári becsületéért? S különben is megmozdult a notesz a zsebemben: „más dolgába nem avatkozni!” A jegyző azonban megköszörülte a torkát.

– Szép dög az, dögész úr! – még kacsintott is hozzá a behízott szemével.

A doktor azonban se látott, se hallott, úgy belebőszítette magát a beszédbe. Halálfej-arca úgy égett belülről, mint mikor a gyerekek gyertyát gyújtanak az üres tökben.

– Mit, hát nem volt igaza a parasztnak? Ő túrja a földet ezer esztendeje, ő verejtékezik érte, őt nyúzza miatta az állam, és akkor ebből is kivásárolja egy jött-ment, és a tetejébe elvegye tőle az asszonyát is? A festő megkapta, amit keresett. (Úgy éreztem, mintha a doktor hadonászó keze összeszorítaná a torkomat.) De ha legalább festeni tudott volna! De még azt se tudott, erre meg a főúr lehet a tanú. Még Szent Rókust is nekem kellett helyette festenem. Gyűlölt is az istenadta, de azért úgy tett, mintha mulatna a dolgon, és mindig kolléga úrnak szólított. Dunsztja se volt a művészetről, monsieur elnök, én mondom magának.

Ezt olyan őszinte amatőr-keserűséggel mondta, hogy egészen megnyugtatott. Ránéztem a papra, aki elgondolkozott egy kicsit, aztán fölvette a poharát:

– Igyunk mohón, uraim! Ma is azt mondom, hogyha szegény Turbók nem lett volna fantaszta, és itt lórumozgatott volna velünk a plébánián, ma is élne!

Ha faluzásom kezdetén jutottam volna hozzá barátaimnak ehhez az eszmecseréjéhez, az nekem aranyat ért volna, de most már nem vehettem semmi hasznát. Regényírói pályám kezdetén egy félig kész témám elvetélt egy mohón bekapott irodalomtörténeti adat miatt, az igaz. Most azonban már az olyan drasztikum se fogott rajtam, mint a doktor teóriája. Először is már beleragadtam a festő-témába, mint a légy a csirizes papírba. (Néhai Örkény Pál lírikus úr azt mondta volna: „belekövesedtem, mint a legyecske a borostyánba.” De hát mikor az egész nyáron keresztül egy falusi plébánia oltott legyeivel vív az ember élet-halál harcot, akkor nem lehet tőle azt kívánni, hogy a legyet poézissel körítse.) Másodszor a regényemet már csak nagyon vékony köldökzsinór kötötte szülőanyjához, a valósághoz, s most már a maga egyéni életét élte. Mi közöm nekem ahhoz, hogy az igazi Turbók kapzsi kupec volt-e, amilyennek a doktorral láttatta a féltékenység, vagy álomkergető fantaszta, amilyennek a pap földhözragadt józansága látta? Az én Turbókom unott, fáradt ember, aki belecsömörödött a kultúrába, a dicsőségbe, az asszonyokba. Bánom is én, hogy száraz ágon végezte-e az életét, vagy a képzőművészeti főiskola igazgatói székében, körülvéve nem tettetésből síró unokáktól és őszintén örvendő tanártársaktól. Énnálam a vízbe fog fulladni, és nekem nincs módomban megmenteni, még ha utánaugranám is. Mert sajátságos, hogy amint egyszer sikerült a fantáziának vért és lelket ömleszteni ezekbe a ködből gyúrt gólemekbe, ezek elkezdenek a maguk lábán járni, és sokszor arra mennek, amerre ők akarnak. Engem sokáig evett a méreg amiatt, hogy nem én vezetem az alakjaimat, hanem ők visznek engem. Érthetetlen ez, mikor annyi szép magyar regényt tudok, amelyikben látván látja az ember, hogy az alakoknak egészen másra van kedvük és tehetségük, mint amit csinálnak, de azért mind erőt vesznek a természetes hajlamaikon, és engedelmesen figyelik a preceptor vesszejét. Sajnos, itt megint bebizonyosodott az, hogy puha és energiátlan ember vagyok, akitől tulajdon gyermekeim se félnek. De az is lehet, hogy ezt csak a járatlanság teszi, s a második regényemben már nekem is szófogadó figuráim lesznek.

Egyelőre azonban úgy áll a dolog, hogy az alakjaim, akiknek az egy Turbókot kivéve még nincsen nevük, el-elszabadítják magukat a zsinórról, amelyet a lábukhoz kötöttem. A hősnőt például falusi ártatlanságnak szántam, aki éppen a légiességével fogja meg a festő szívét. De bizony egy-egy szava, mozdulata mégis csak elárulja, hogy ő is húsból és vérből való. Azonban ez tán nem is olyan nagy baj, mert a férfiak az én tapasztalatom szerint a legfehérebb márvány előtt is abban a reményben borulnak térdre, hogy egyszer majd életre pirítják ők azt. Sokkal nagyobb baj az, hogy Istenes Tót András – a regényben egyelőre Paraszt jelzőtáblát viselt – rendkívül önfejű és akaratos fickó. A brutális nyers erőt és az osztálygyűlöletet képviseli, és így nem csoda, hogy alig bírok vele. Már a huszadik oldalon agyon akarta ütni a festőt, de idejekorán az üstökébe kaptam, és visszaráncigáltam a nádasba. Tudniillik a Paraszt pákász-ember, aki nemcsak azért gyűlöli a festőt, mert az asszonyát elvette, hanem azért is, mert ő is azok közül a városi urak közül való, akik ki akarják szárítani a nádasokat, és bolgár-kertészetet akarnak csinálni a helyükön, mert a paprika sokkal fontosabb közgazdasági cikk, mint a halcsík meg a teknősbéka. De éppen ezért kellett a Parasztnak a huszadik oldalról visszahurcolkodni a nádba, a víziborjúk, meg a bölömbikák közé. Ott kell neki kuksolni vagy száznyolcvan oldalt, akkor aztán jöhet, mint a téli zimankó. Akkorra az Ártatlanságból híres dáma lesz, az ura a róla festett képeivel nagy aranyérmet nyer Münchenben, Párizsban, Rómában, ő maga első győztes lesz a nizzai szépségversenyen, ott hozzájuk csapódik egy magyar gróf, lekíséri őket még a falusi nyaralójukba is, magával hozza a huszárját is, aki úgy tud káromkodni, hogy azt nem lehet borzadás nélkül hallgatni. Az asszony azonban egyszer véletlenül meghall egy kacskaringós káromkodást, amilyent nem hallott azóta, mióta susogó beszédű úri sorba került, egyszerre felzsonganak benne fiatalsága emlékei, és belehabarodik a huszárba. A huszár igyekszik elkáromkodni magától az öregedő nőt, de az végül is áldozatául esik az ő gyenge ellenállásának. Találkahelyül azt a kis szigetet választják, ami a hajdani nagy nádasból még megmaradt, oda nem jár senki, mert az az elvadult Paraszt birodalma, akinek csak ennyije maradt az egész világból. Egyszer meglepi a szerelmeseket, de nem üti le őket az evezőlapáttal, hanem rögtön átcsónakázik a festőhöz, viszi neki a hírt, hogy a szigeten fehér hattyú párzik egy vadlúdgúnárral, ezt érdemes megnézni. A festő, aki a toprongyos öregben nem ismer rá a nyalka pákászra, fogja a puskáját, áteveznek a szigetre, a csónakos széthajtja a nádat az evezővel: no, uram, gyönyörködj a természet ritkaságában. A festő felordít, rásüti a puskát a fehér hattyúra, szíven találja, aztán magával akar végezni, de akkor felegyenesedik a Paraszt, és torkon ragadja: neked, kutya, az én kezemtől kell meghalnod!

Úgy terveztem, hogy az expozíció körülbelül egyharmadát teszi a regénynek, mert ennyi kell a szereplők alapos jellemzésére, onnan aztán balladastílusban, a vízesés erejével zuhog le a történet a befejezésig. Alig vártam, hogy odajussak, mert nekem az eposzi pepecselés nem kenyerem, arra már rájöttem – azonban a munka extázisában olyan hibát követtem el, aminek a helyrehozása tíz napomba került.

Hosszú töprengés után ugyanis arra az elhatározásra jutottam, hogy a regényt első személyben írom meg. Mert akármennyire leszólják a kritikusok az Ich-Roman-t, az mégis csak legközvetlenebb forma, ha bánni tud vele az ember. Nagyon megkönnyíti az író dolgát, ha belekönyökölhet az írásába, és össze-össze kacsinthat a közönségével. Nagyszerűen is ment minden körülbelül a hetvenedik kutyanyelvig, s csak akkor jutott eszembe, hogy ez a kedves természetesség az én esetemben kissé természetellenes. Ha a hőst a végén a Tiszába fojtják, akkor hogy az ördögbe mondja el még a saját halála történetét is? A közönségnek ugyan áldott jó természete van abban a tekintetben, hogy sok mindent elhisz, azonban ezt az egyet mégse hiszi el. Legalább nekem, mint kezdő regényírónak, nem; egyszerre meg nem lehetek illusztris öreg regényíró, akinek minden szabad, mert úgyse olvassa már senki se.

Mit volt mit tennem, elölről kellett kezdenem az egészet, s az első személyt áttennem harmadikba. Eleinte, egy kicsit nehezen ment, de aztán rájöttem, hogy az én egyéniségemnek tulajdonképp ez a forma felel meg. Az Ich-Roman-hoz líra, szív, kedély kell, tehát csupa alsóbbrendű írói érték, aminek az Örkény-periódusban én is bővében voltam. Azonban ezen én már rég túl vagyok, a passibilitée állapotában, hideg fejjel és hideg szívvel fölülről nézem a világot a padlásablakból. Azt hiszem, a lírizáló naplóregények éppen ezért mentek ki divatból, mert mindnyájan megokosodtunk, nemcsak az olvasók, hanem az írók is, és nem vagyunk hajlandók a szívünkön keresztül nézni a világot. Akinek ehhez van kedve, az írjon meséket az Én Újságomba, a regényt pedig engedje át a magamforma józan és objektív ténymegállapítóknak.

A padlásablak különben itt nem metafora, hanem szintén ténymegállapítás. Rájöttem, hogy a padlásablakból kilátni a Héthalomra is, meg belátni a postakertbe is. A Héthalmon ugyan nem sok látnivaló volt, mert az embereim nem igen látszottak, csak a füstjük. Ha a füstöt láttam, akkor legalább annyit tudtam, hogy ott van a három magyar, és süti a lopott kukoricát. E tekintetben nem volt szigorú időbeosztásuk, mert délelőtt csakúgy észleltem az áldozati füstöt, mint délután. A postakertben már több volt a látnivaló, de sajnos, csak korán reggel. Ilyenkor locsolta Angyélka a virágait, kontyba csavart hajjal, ujjatlan blúzocskában, felgyűrt szoknyában, mezítláb. Nem is láttam soha olyan földhözlapuló verbénákat, meg petúniákat, mint az ő kertjében. Azt hiszem, azok mind azért lapultak le, hogy hozzáérhessenek a lábához. A rózsaszín meg sötétkék szarkalábakat szerettem, mert azok közül nagyon kifehérlett a lába, hanem a fehér violákra haragudtam, mert egyszínűek voltak vele. Az öreg medvetalp-kaktuszt azonban barátságomba fogadtam, mert az mindig belekapaszkodott a szoknyácskájába, mikor elment mellette. Egyszer mondtam is neki, hogyha énrajtam állna, csupa kaktuszokkal ültetném tele a kertjét.

– Biz az jó volna – nevette el magát –, mert akkor kevesebbet kellene locsolni. Azokat nem kell annyit itatni, mint a sarkantyúkákat.

– No, akkor inkább csak sarkantyúkákkal ültessük be az egészet.

– Miért? – nézett rám értetlenül. – Hát olyan öröme telik benne, hogy nekem annyit kell emelgetnem azt a nehéz locsolót? Nézze, hogy fel van már törve a tenyerem.

Persze, nem tehettem mást, mint hogy megcsókoltam a tenyerét. Hogy is mondta az egyszeri szép asszony? Ültessünk a tenyerébe csókocskákat, hátha kikelnek…

Fölszaladtam én egy nap százszor is a padlásra, de Angyélkát napközben nagyon ritkán lehetett ott látni. Legfeljebb Benkóczy urat láttam, ahogy betátja a száját a rácson. Egyszer azon is rajta kaptam, ahogy sodorgatott ki egy fehérbordós kék hajnalicskát. Szinte szerettem volna rákiáltani, hogy „hé, tolvaj, látlak”, de akkor az is kitudódott volna, hogy én is oda lesekszem, ahová semmi közöm. Így aztán csak magamban kívántam neki, hogy bár szorulna be a keze a rácsba.

Egyszer aztán az én átkomnál rosszabb is érte a fiatal urat. Akkor meg egy törökszegfű után nyúladozott – fogadom, hogy nem tudja a latin nevét a fiatal úr, pedig nem is olyan régen tanulta –, és már majd elérte, mikor Pólingné belépett a kertbe. Alighanem uborkát akart szedni, mert kosár volt a karján és kés a kezében.

Most meggyőződtem róla, hogy ez a hányaveti fiatalember tulajdonkép nagyon gyáva legény. Pólingné igazán nem az az asszony, akitől félni kellene, én például mindig szívesen elbeszélgetek vele, ha Angyélkára várni kell valamiért, de Benkóczy úr úgy megijedt, hogy látszott rajta, legjobban szeretne elszaladni. De már elkésett vele, mert Pólingné észrevette a virágtolvajt, és odalépett hozzá, meg is szólította. Az nem hallatszott föl, mit beszélnek, csak azt láttam, hogy Pólingné nagyon hadonász a kezével, pedig a kés is benne van. Érdekes, hogy ezt a kedves, mindig nyájas úriasszonyt hogy ki tudta hozni a sodrából egy szál törökszegfű. Pedig ha én ott vagyok, ő szokta biztatni Angyélkát: „Menjetek, kisleányom, a kertbe, szedj egy szép csokrot az elnök úrnak!” Most pedig Benkóczy úrra tán még a kést is ráfogta. No de micsoda inas-tempó is az utcáról lopkodni a virágot! (Azt hiszem, amit most kapott, nem teszi a herbáriumába.) Hanem az bizonyos, hogy jó porció arcátlanság lehet a fiúban, mert egy darabig még neki állt följebb, de utoljára nagyon összelappadt, könyörgőre fogta a dolgot, még a kezét is összetette, mikor elkotródott. Biztosan kérte Pólingnét, hogy legalább Angyélka előtt ne szégyenítse meg.

Hanem ez egyszer én is rajtavesztettem a ténymegfigyelésen. Ahogy leugrottam a padlás-feljáróból, majd ráestem Fidélre, aki ott tisztogatta a puskáját.

– Hát téged mi hurcol a padláson, te? – nézett rám csodálkozva –, nincs ott egyéb régiség, öreg, mint két szakajtóra való sörösdugó-cintányér a tatárjárás idejéből. Ezek azonban le vannak foglalva pedagógiai célra, vizsgai jutalomnak szoktam őket osztogatni a gyerekek közt. Úgy örülnek neki, mint az inkák kincsének, hiszen a háború óta egész nemzedék nőtt fel, barátom, amelyik még nem látott üveges sört. De tréfán kívül, néztél valamit a padláson?

– Nem, csak a padlásról – porolgattam le a térdemet. – Innen szoktam inspiciálni az embereimet, hogy nem szakadt-e még rájuk a Héthalom.

– Az ám, jó, hogy mondod. Az előbb idebent járt Kakas Márta, mindenáron téged követelt, de nem tudtuk, merre bujkálsz.

– Valami baj van?

– Ördögöt van. Nem láttak a hét eleje óta az emberek, hát az öreg bejött kémnek, hogy nem léptél-e meg a napszámmal. De meg találtak is megint valami ősszamarat, nem is állkapcsot, hanem egész fejet. Mit gondolsz, nem a Bálám szamara volt ez? Azt mondja Kakas Márta, még zabla is volt a szájában.

– A szamár feje Kakas Mártának! Bizonyosan pogány magyarkori lovassírt találtak.

– No, az csak úgy lehetett, hogy Töhötöm apánk fölkívánkozott egy kicsit, szétnézni az innetső világban. El nem tudom képzelni, hogy a trifólium ment volna le érte – nevetett Fidél.

A trifóliumból csak bifólium lett, mire kiértem. Kakas Márta lement a zsombékba vízisiklót fogni. A rekkenő hőségen az öreg úgy szokott kifogni, hogy élő siklót dugott az inge alá, az annál jobban hűtötte, minél jobban fickándozott. Aránylag olcsó fajtája a hideggyógymódnak, de persze csak addig, míg a sikló nem esik forgalmi adó alá.

Bíbok sógor kalapját az arcába húzva aludt a gödör partján, lábát térdig beledugva az árokból kihányt hűvös agyagba. Körülötte széthajigálva vagy tíz frissen rágott kukoricacsutka, bizonyságára annak, hogy a sógor nem kannibáli természetű lakoma örömeibe fáradt bele.

A hamvába haló tűznél egymagában kuporgott a búcsúelüljáró, és felfújt pofával igyekezett lelket lehelni egy haldokló parázsba, amit lapos csontszilánkkal igazgatott bele a pipájába. Tudnivaló, hogy a pipagyújtás egész embert követelő férfimunka, s én nem is vettem rossz néven Andrásnak, hogy még csak a fejével se biccentett adjon Istent. Úgyis hatan hét véleményen vagyunk ebben a szegény kis Szittyiában, hát legalább mink dohányos emberek értsük meg egymást.

Hanem ahogy jobban szemügyre vettem a csontszilánkot, fölhorkant bennem a régész. Ráismertem a brachyprosop keleti lókoponya mandibula-darabjára, amelyen kevesebb a rágó-léc, mint a dolichoprosop nyugati lovakén. (A falánkság a lóban is jellemzi a nyugati fajt.)

– Hű, a kiskésit neki! – káromkodom el magamat. (Hiába, falun ezt is megtanulja az ember. Szolgáljon mentségemül, hogy a néplélekben e téren végzett stúdiumom gyakorlati célokat is szolgált. Regényemben a huszár fellépésétől kezdve tragikai motívum gyanánt fog szerepelni a káromkodás.) – Hát nem egészben ásták ki a lófejet?

– Nem ám – vidult fel az András ábrázata, mivel a dohány kezdett tüzet lelkezni a parázstól. – Nem is láttunk lófejet.

– Hát ez? – rúgtam a lábammal a gödör partján heverő csonttörmelékek közé.

– Az? – biztatta András sebes szívással a pipát –, az csak szamárfej vót. A Matyi Gazsi szamara vót, a ruzsajárási juhászé. Ráüsmertünk a csorba fogárul, egyször részögön kalapáccsal mönt neki a Gazsi, mert mögharapta. Mögálljon, megkeresöm mingyán. Alighanem belekeverődött a hamuba.

Persze, mikor szamárállkapcsot találnak, arra azt mondják, táltos ló. Mikor lókoponyát találnak, arra azt mondják, szamárfej. S nincs az Istennek az az anatómusa, aki ezzel a csökönyösséggel elbírjon.

Ahogy ott turkálok a botommal a hamuban, vassal csordul össze a bot vasvége. Előpiszkálom egy rozsdaette csikózablának a feszítő-vasát.

– Hát nézze, András – mondom kétségbeesetten –, ez, ugye, zabla-darab?

– Az.

– Ez a szájában volt a szamárfejnek?

– Ott. Alig bírta belüle kiverni a Bíbok sógor az ásóval.

– Hát most már azt mondja meg kend nekem, hogy hogy került zabla a döglött szamár szájába, mikor azt az elevenébe se szokták rakni?

– Azt mán csak ű tudná mögmondani, uram – komorodott el a búcsúelüljáró szava, a kukoricatáblára tévedvén tekintete.

Nagy kék pillangó bukdácsolt a kukoricák közt, Pengáló Mári ma kék selyemkendőben hozta az ebédet. Persze jobbrul-balrul ott sündörgött mellette a bárány meg a gyerek; hála Istennek, egyik se látszott himlősnek. Úgylátszik, mégis csak jól kitanult a doktor a kirgizeknél.

Az ételes szalvétát szótlanul letette az ura elé, aztán a kebelébe nyúlt, kivett belőle egy rózsaszín levelezőlapot, azzal odafordult hozzám:

– Lögyön szíves mán mögnézni ezt az iratot. A postás hozta, azt mondja, törvénbe vagyok idézve.

– Nem magának szól ez – nézek bele az írásba –, csak figurázott a postás. Az urát idézik a városba.

Megrezzent az ember, egyszerre piros lett a kezében a szalonna, mert belevágott az ujjába a bicskával, úgyhogy kibuggyant a vére.

– A katonai ügyosztályba hívják. A városházán van, az emeleten. Alighanem a hadmentességi adó dolgában. Engemet is zargattak érte a múltkoriban.

– A fene rágja ki – könnyített András a lelkén. A vérző ujját pedig beledugta a nyirkos agyagba. Ha pókháló nincs, az a legjobb vérzéscsillapító. (Legföljebb tetanuszt kap az ember, de a vérzés akkor is eláll.) – Osztán mikorra szól az üdőző?

– Szombaton délelőtt kilenc órára. Az pedig holnap van.

– Hogy a guta üsse mög üket! A legnagyobb dologüdőben sarcolják az embört az ilyen kitanálásokkal.

– Az – mondtam egy kicsit kesernyésen. – Sokkal jobb lett volna, ha mára idézték volna kendteket, de mind a hármukat. Akkor nem verték volna szét kendtek ezt az értékes lófejet.

– Ejnye, ejnye – hárította el a kalapot az arcáról Bíbok sógor –, ne ögye mán magát annyira az elnök úr a lófeje miatt. Hiszön ha tudtuk volna, hogy olyan nagy böcsbe tartja, mink is több gonddal löttünk volna rá. De hát majd teröm ott még másik is, ahun ez vót.

– Az a maguk haszna lesz – békültem bele az állapotba. – Ahány csontvázat találnak, annyi száz koronát kapnak a napszámon fölül.

De már erre a lábát is kihúzta Bíbok sógor az agyagpaplan alul.

– Gyék kend mán, sógor – kuporodott le a szétvert lókoponya mellé –, hátha ebbül is össze tudunk rakni vagy ötven korona árát.

András azonban hallatlanná tette a konzorciumalapításra való felhívást. Az egyik szemével az asszonyt kísérte, a másikkal meg azt leste, hogy hát én megyek-e már utána.

Azért is lekerültem a nádasnak. Énmiattam ne hányja a hab a lelkét szegény embernek. De meg úgyis virágos kákát akartam szedni Angyélkának. Lesz még ebédig annyi idő, hogy beszaladhatok vele a postára. Muszáj egy kicsit kifújni a bosszúságomat, különben egész nap nem tudok dolgozni.

Hát ahogy befordulok a faluba, ott ül a szép Mári a kilométerkövön a templom sarkán. Kék selyemkendője lecsúszva a nyakába, most láttam először, hogy milyen szép formájú feje van ennek az asszonynak. Azt is most vettem észre, hogy nagy, sűrű fekete hajában egy-egy ezüstszál is megcsillan a napsütésben.

– De szép virágja van – kötött belém csöndes, megállító szóval.

Már most mitévő legyek? Ez a bolond doktor a fejébe vette, hogy én a Mári után járok. Nem akarom, hogy most véletlenül megint együtt lásson vele. Benkóczy úr is erre szokott kóvályogni déltájon. Angyélka is ideláthat a postáról, ha véletlenül kinéz. De ezt a szegény asszonyt se bánthatom meg azzal, hogy szóba ne álljak vele. A legokosabbat tettem, amit tehettem. Az ölébe fektettem a virágot.

– Magának szedtem, azért a múltkori szép csokorért.

– Tudtam én azt – kapta föl a virágot és szorította a szívére. – Hiszön mögmondta a szent embör.

Ijedtemben elöntött a forróság, és úgy elszaladtam onnan, mintha seprűznének. Az kell még nekem csak, hogy Pengáló Mári bennem találja meg az élet koronáját. Hiszen én nem vagyok nagy, derék ember, csak olyan középtermetű. Se nagy nemből való nem vagyok, hiszen a nagyapám juhász volt, és csak a purgatóriumban van. Ezt is a szent ember mondta! Ha nagy úr lett volna, egész biztos, hogy a pokolba került volna. Tessék csak megnézni a Dante Poklát, nincs abban egy szem plebejus se!

Szerencsésen elértem a postát, se a doktorral, se Benkóczy úrral nem találkoztam. De már a postán nem volt szerencsém. Pólingné ült a ketrecben és azzal fogadott, hogy Angyélka gyöngélkedik.

– De nem komoly baj – nyugtatott meg gyöngéden; nyilván nagyon ijedtnek látszhattam. – Egy kicsit fáj a feje az örökös szobalevegőtől.

– Többet kellene mozogni Angyélkának – kaptam mohón a helyzet kihasználásának lehetőségén.

– Igen, de ketten nem mehetünk egyszerre sétálni adta számba a szót Pólingné aranyozni való anyai gonddal –, egyedül meg nem ereszthet ki így faluhelyen fiatal leányt az ember.

Ebből mindjárt sejtettem, hogy Póling mama nem tudott a szentiváni tűzugrálásról. De hát bizonyosan a Póling mama mamája se tudott mindenről annak idején.

– Nagyon boldog lennék, asszonyom, ha néha partnere lehetnék Angyélkának, legalább én is könnyebben rászánnám magam a sétára, úgyis magam is vérszegény vagyok egy kicsit.

– Igazán, lenne olyan kedves, elnök úr? – csapta össze Póling mama a kezét. – No, ha ezt meghallja Angyél, egyszerre meggyógyul!

Nem tudom, hogy Póling mama felejtette-e el ezt az orvosságot beadni a leányának, vagy Angyélka fejfájása volt szokatlan makacs természetű, de sajnos, a kisleány még este is gyöngélkedett. Másnap már hajnal szőkülésekor fönt voltam a padláson, de a virágoknak be kellett érni a harmattal, Angyélka nem mutatkozott. Ellenben egyszer csak irgalmatlan veri valaki a plébánia kapuját. Még aludt az egész ház, magam ugrottam le szót érteni a hajnali vendéggel.

– Ki az?

– Én vagyok.

– Ki az az én?

– Hát én a magam szömélyiben.

– Mit akar?

– Az elnök úrral akarok beszélni.

Akkor már csak kinyitom a kaput.

– Nini Bíbok, maga az? Hát maga már fölkelt?

– Le se feküdtünk, kéröm. Dolgoztunk mink egész álló éjszaka. De érdemös is vót, hála a fölségös Úristennek, mert annyi a koponya a Héthalmon, hogy az csak csudaság. Hát ezt gyüttem el megjelenteni a saját szömélyömben. Mondok, nem kerül sömmibe, hadd örüljön neki az úr möntül előbb.

Ami az örömöt illeti, úgy voltam vele, mint az egyszeri inasgyerek a veréssel: szerettem volna már rajta túllenni. Mindenféle balsejtelmeim voltak.

– Mélyen találták a koponyákat?

– Hát kit hogy. Vót olyan is, akihöz létra köllött.

– Aztán egészek?

– Némölyikön még a bűr is rajta van.

– Mi-i? – hőköltem meg. – Hát miféle koponyák azok, Bíbok?

– Ki ilyen, ki olyan, az ördög üsmert rá sütétben. Legjobb lösz azt a tötthelyön föltekinteni, kéröm.

– No ott leszek mindjárt, csak cipőt rántok.

A halom csakugyan már messziről fehérlett a koponyáktól. Régi imádságos könyvekben így ábrázolták a Golgotát. Teremtő Isten, csak nem ásták föl ezek az agyafúrt emberek az éjszaka a régi kolera-temetőt!

Nagy kő esett le a szívemről, ahogy fölértem a „koponyák hegyére”. Nem volt köztük emberkoponya, hanem az oktalan állatok alighanem jobban voltak képviselve, mint a Nemzeti Múzeum állattárában. Volt ott lókoponya, marhakoponya, kutyakoponya, yorkshirei disznó, macedóniai öszvér, de még tán tevekoponya is. Szép rendben egymásmellé rakva a gyepen, mellettük ásónyélre támaszkodva hallgatag méltóságban Bíbok sógor meg Kakas Márta, mint két sámán, körülöttük a harmattól füstölgő mező, amelynek az éjszakai neszei már elaludtak, a nappali hangjai még nem ébredtek fel, s az ég ereszében a pirosképű Napisten, előtte ezüst ruhában kapunyitó szolgája, a napvezető csillag. Határozottan volt ebben a napkeleti képben valami pogány magyar hangulat. Egészen stílszerű volt, hogy az Ipolyi Mithológiá-jában való búvárlataim eredményét értékesítsem.

– Hej, mézes teringette, mákos borongatta! Mit csináltak itt maguk, emberek?

– Legalább ezer pöngő árú – profanizálta Kakas Márta az ősturáni hangulatot egy modern kacsintással. – De az András nem részelhet benne, mert ű még az éccaka bemönt kocsival a városba, de mög föl is köszönt mán az isteni szolgálattal.

– Nem az itt a beszéd – szólalt meg Bíbok sógor nagyon komolyan. – Az a beszéd, hogy most már öleget töttünk a böcsületnek.

– Hogy-hogy?

– Maga tegnap sok szót tött amiatt az egy rongyos koponya miatt. No jó. Érdemös vót-e, vagy se, azt nem keressük, mert jussa vót hozzá, a maga péze állt benne. Hát ne mondja, hogy mögrövidítöttük. Szöröztünk helyette tizannyi érőt.

– De hát honnan a pokol fenekéből szerezték? Mert annyit tudok, hogy ez nem mehetett ördög híre nélkül.

Bíbok sógor eddig méltóságteljes volt, most fölényes lett.

– Azzal mög mán az elnök úr ne törődjön. Mink nem kérdözzük, minek lösz ez magának, maga mög ne kérdözze, hun vöttük.

– De nem úgy van az, atyámfia! Mit csinálnék én ezzel a sok dögcsonttal? Nem vagyok én se csontszedő zsidó, se enyvgyáros.

Bíbok sógor a fölény műútjáról lekanyarodott a kedélyesség gyalogösvényére.

– Hű a kirelájzomát, de kitanálta az elnök úr! Onnan való ez mind az enyvgyárbul, odaátrul ni! Háromszor térültünk-fordultunk értük az éccaka a csónyikkal, egyször majd bele is fordultunk a Tiszába.

Így már értettem, hogy kerül a „sivatag hajója” a Héthalom tövibe. Úgylátszik, az enyvgyár valami balkáni csatatér csontjait bányásztatta ki, azok közt lehettek egy igazhitű tevés-huszár lovának a tetemei is. Ez se gondolta szegény, hogy a dicsőség mezején túl is szolgálni fogja az európai kultúra ügyét egy tiszamenti spódiumgyár vákuum-készülékében. Kár, hogy az anyja erről sohase fog hírt hallani a líbiai sivatagban; bizonyosan nagyon büszke lenne rá.

Hanem ezt a derék tevekoponyát és társait most már vissza kell szállítani hivatásuk színterére.

– Nem érdemös avval vergődni – vakargatta a tarkóját elszontyolodva Kakas Márta. – Egész csonthögy van a gyár udvarán, nem lösz az evvel se több, se kevesebb.

– Nem úgy van az – mondom –, ezért le is csukják kendteket, ha kitudódik a dolog.

– Hát mán hogy tudódna? – legyint Bíbok sógor. – Visszalopjuk mink ezt az éccaka, úgy, hogy a kutya se vakkant meg bennünket, igaz-e, bátya?

– Nono, az löhetségös – tűnődött Márta –, de hát ki fizeti ezért most mán a napszámot? Azt mondom, érvényösebb lönne, ha eladnánk ezöket a tetemöket a gyárnak.

Megijedtem, hogy a vén szamár még valami bajba keveri magát. Nekem is kellemetlen volna a herce-hurca. Az újságokba is belekerülne, kifiguráznának, a szakkörök kapnának rajta, ki is nevetnének, rajtam is veszne, hogy én lopatni szoktam a régiségeimet – inkább megajánlottam az embereknek a napszámot mind a két éjszakára. Kakas Mártának azonban nagyon megjött evés közben az étvágya. Azt hittem, kiderül az ábrázata, de még jobban beborult.

– Nem gyerökjáték ám ez, kéröm. Nézze, mikor ezt a nagy ökörfejet kiszabadítottam a többi közül, létrára köllött állnom, mert ha mán hozom, mondok, csak a szépít válogatom. Már most az a létra el is csúszhatott vóna velem, gondolja föl, milyen nagy lélekveszödelöm lött vóna abbul. Dupla napszám jár ezért, de csak az úrtul, mert másnak mög nem tönném sömennyiért.

Megígértem a dupla napszámot, de meg is léptem mindjárt, mert ha még öt percig ott maradok, kiderült volna, hogy a létrát is meg a csónakot is vissza kell lopni valahová, s ezért bizonyosan tripla napszám járt volna.

Különben az eset megérte, amibe került, mert mindjárt bejegyeztem a „T. V.”-be. Pompás epizód lesz belőle, ha be tudom illeszteni valahova, és mért ne tudnám? Nagy alkotásoknál nem muszáj indokolni az epizódokat. A Munkácsy Honfoglalás-án is van négy lóláb, amelyikhez nem találni a lovat. A teret valahogy ki kell tölteni. Igaz, hogy ha minden epizód ennyibe kerül, akkor előre elfizetem még a harmadik kiadás honoráriumát is. (Ha jól utánaszámít az ember, a regényíró többre menne vele, ha beállna epizódalaknak, és eljárna csontot lopni. De hát az idealizmusból is csak élni kell valakinek.)

Nagyobb baj volt ennél az, hogy ezen a napon megint megbomlott az egyetértés a toll, a papiros meg a tinta közt. Ötször fogtam bele a pákásztanya leírásába, de nem mentem tovább annál, hogy a „nádas sűrűjében, titokzatos vízi utak labirintusában nem tudja más a járást, csak a pákász”. Mikor hatodszor leírtam, akkor eszméltem rá, hogy ezt nem is én írtam, hanem Herman Ottó Magyar halászat-ából orozkodott belém. Az én agyam olyan üres, mint a kifúvott tojáshéj. Egy gondolatot, egy képet, egy jelzőt nem tudok belőle előkaparászni. Aha, erre mondták a régi írók, hogy „invita Musa”. Nahát én tisztelem a Múzsát, de majd megmutatom, hogy a mai világban már egészen jól el van az író őnála nélkül. Nincs itt egyéb baj, csakhogy nagyon betűz a nap az ablakon. Behajtom a táblát, sötét van. Kinyitom a táblát, elhomályosítom az ablaküveget ívpapírral: most már csak világosság van verőfény nélkül, szemnek, idegnek kellemes. Nem ér semmit, csak nem tudok megindulni. Nem hát, mert fojtott idebent a levegő, a bútorok enyvszaga érzik a melegben – persze, hogy ez a baj, ezt előbb is fölérhettem volna ésszel. Hurcolkodjunk csak ki a szabadba!

A fészerben találtam egy rossz kis asztalt – valaha kártyaasztal volt, csak nem dől tán össze szégyenletében, hogy most csak regény készül rajta? Kivittem a kertbe az eperfa alá, ott friss fuvallat legyezte a leveleket, galambok turbékoltak a bug ajtajában – no gyere, pákász, majd nyélbe ütlek én most már mindjárt a természet ölén!

Csakhogy a friss fuvallat nemcsak a leveleket legyezte a fejem fölött, hanem a kutyanyelvet is a kezem alatt. A szelídség madarai összemarakodtak a tetőn; két hím, egyikük nyerges orrú, mint a doktor, egészen embermódra esett neki egymásnak, kidüllesztették a mellüket, topogtak a lábukkal, sértő szavakat hurrogtak, a nőstény pávagalamb pedig ott illegette magát előttük, s hol az egyikre vetett bátorító pillantást, hol a másikra – undorító volt! De azért a legnagyobb bűnt mégis csak az öreg Newton követte el, mikor a nehézkedési törvényt kitalálta. Legalább a fekete epret kivehette volna alóla! Egy szem a tintatartómba nehézkedett bele, és amennyit súlyából vesztett, annyit kiömlesztett a tintából a kéziratpapírra. Másik kövér eperszem fehér nyersselyemruhámon szétloccsanva igazolta a Newton úr törvényét.

Nem, ezt nem lehet egy helyben kibírni, ezt a megbolondító állapotot, mikor az író egy eperszemet is bombának érez, amivel láthatatlan ellenségek hajigálják meg az üres koponyáját, mikor már kilopták belőle az agyvelőt. Nincs az a világhíresség, ami az ilyen órákért kárpótolná a művészt, s nincs a művészen kívül a teremtésben senki, aki a kínszenvedésnek ezt a fajtáját ismerné. Más istenteremtései általában okos embernek érzik magukat, s a legtöbb ember úgy éli le az életét, hogy ez a hite egy pillanatra se rezdül meg. Csak a művésznek adatott meg, hogy legyenek napjai és hetei, amelyeken az az egyetlen gondolata, hogy a hülyék konventjében ő lehetne az elnök. Ha a jó Istenben van egy kis méltányosság, ennek a mártíromságnak a fejében minden művész talpon állva jut a mennyországba.

Egy darabig önmagamat keresve ődöngtem a kertben, aztán megadva magam a sorsnak, végigheveredtem a ribizli-bokrok mögött a gyepen, a kertkerítés tövében. Abban a percben, ahogy a deszkák hasadékán átbíborlottak hozzám a mályvák, egyszerre megtaláltam magamat.

– Hiszen neked az a bajod, barátom, hogy két napja nem láttad a postáskisasszonyt! Szégyelld magadat, vén szamár, és locsold le minden reggel egy dézsa hideg vízzel a hátgerincedet!

Nagyon ritkán szoktam így második személyben beszélgetni magammal, mert megfigyeléseim szerint naplót írni és önmagukkal beszédbe merülni csak romantikus természetű emberek szoktak, de azok is csak a regényekből tanulják az ilyen bolondériákat. Ha azonban velem is megesik, akkor én rendesen elalszom; bizonyságául annak, hogy magam se tartom magamat a legelmésebb társalgónak.

Most is elaludtam, s csak arra ébredtem fel, hogy a talpas ráncigálja a vállamat.

– Mi baj, Juli? – pillogtam rá akadozó szemmel.

– Az asszonyság kereste a ténsurat.

– Micsoda asszonyság?

– A Pengáló Mári asszonyság. Azt hagyta, tessék elmönni hozzájuk, mindön okvetetlen, de mingyárt.

– Azt nem mondta, minek?

– Nem mondott ögyebet, csakhogy beteg a gyerök.

Szegény kis bogár, bizonyosan megint bárányhimlője van. Legjobb lesz, ha elhívom magammal a doktort is.

A doktor ajtaja azonban be volt zárva, és hiába zörgettem. Pedig otthon volt, a pianínót nyeggette, kihallatszott az utcára. Bekiáltottam az ablakon, bizonyosan meghallotta, mert a pianínó egyszerre elhallgatott. Még egyszer-kétszer próbát tettem, aztán abbahagytam. Úgylátszik, a doktor úr nem akar itthon lenni. Úgy az ötödik ház ellen mehettem, mikor hallom, hogy ajtó nyikorog valahol. Hátrafordulok: egy bekötött szemű öreg ember mén be a doktor ajtaján. Úgylátszik, a doktor úr csak nekem nem akart otthon lenni. No, ez csakugyan bolond embernek ad enni. Csak nem gondolja komolyan, hogy én-miattam nem boldogul Márival? Már látom, hogy muszáj lesz érte közbenjárnom a szépasszonynál. Most lesz is rá alkalom, nincs itthon az embere.

A búcsúelüljáróék háza messziről kifehérlett a többi ragyásfalú, meszelését hullajtó ház közül. A piros-kukoricás padlásablak alatt kis gömbölyű fülke, abban a Boldogságos szobrocskája mutatja, hogy itt kegyeséletű emberek laknak. Az ereszet alja rongypamaccsal kifestve szép talitarkára a szemöldökfa magasságáig, azon alul hófehérre meszelve a fal, a töve elhúzva sárga pántlikával. Látszik, hogy nemcsak ráérő asszonya van a háznak, hanem szépet szerető is. A fészerben egy csúnya kubikos talicska, tele nyűtt ruhával, szakadt bocskorral, mivel, nagyon szemet szúr. Ez alighanem a Satyi apai öröksége lesz, amihez nem nyúl senki.

Hangos jónapot mondok a tornácon, nem felelnek rá. A pitvarajtón fehér lepedő van a legyek ellen, félrehúzom, a konyhán nincs senki. Balra az utcai szoba, kopogtatok, benyitok: senki. Persze nem is lehet, mert ez a tisztaszoba. Ott a sarokban a sublót mellett az a bizonyos házi-oltár, amelyik mellett a Pengáló Mári élete elfeketedett. Sugaras szemű Madonna helyett most a hétfájdalmú Szűz vásári képe van benne. Előtte rózsás bögrében az én virágos-kákám; lám, ezt csakugyan becsben tartják.

Visszaóvakodom a konyhába, kopogok a jobb felé való ajtón.

– Szabad! – ismerek rá a Pengáló Mári hangjára.

Sötét van a szobában, ahogy belépek, és kellemes hűvös. Megállok az ajtóban, mert nem látok semmit.

– Ejnye, de sötét van maguknál – mondom vaktában. – Várok már, míg a szemem megszokja, hogy föl ne lökjek valamit.

– Majd én vezetöm – susogja a Mári hangja, és egy forró kéz megfogja a kezemet.

Hallom a ruhasuhogást, mozog előttem valami fehérség, nekiütődöm a térdemmel valami keménynek: ez csak a kanapé lehet.

– Üljön le minálunk – mondja Mári, de még mindig fogja a kezemet. – Mingyárt csinálok világosságot.

Kedves félhomály támad a szobában. Fehér tüllfirhang van az ablakon, arra rojtos fekete selyemkendő akasztva, annak a sarkát lebbentette föl az asszony.

– Alszik a gyerök – kezdte újra a susogást –, azért sötétítettem be.

Egy ágy volt a szobában, nem is ágy, csak vacok, azon aludt a gyerek. De nagyon jóízűen, nem beteg módon; a hasán fekve, a két karját kétfelé hajítva. A félhomályban is vörös foltok kereklettek mind a kettőn.

– Láza nincsen – próbáltam laikus módon megnyugtatni az asszonyt, ha már a doktort el nem hozhattam magammal.

De Márit nem kellett megnyugtatni. Elfojtott kuncogással kapott a szavamba:

– Láza? Hát mitül volna láza szögénynek? Nincs ennek ez égvilágon sömmi baja, csak azért fektettem le, mert nagyon elgyalázta az ártatlant a forróság.

– Hála Istennek. Én azt gondoltam, már megint bárányhimlős.

– Nemis vót az eccör se, csak az a vén doktor járta az eszit.

– Ugyan? Hát mitől vannak rajta a kiütések?

– Kivallattam mán én azt is a Satyikábul. Ha kikeríthette valahun a gyerököt az a vén égetnivaló, mindég mögseprűzte csalánnyal, adott neki krumplicukrot, hogy ne ríjjon, oszt egy óra múlva mán gyütt a gyerököt mögvizitálni.

Sok fajtájával találkoztam már a széptevésnek az erkölcstörténelemben, hanem ilyent még nem pipáltam. Szép tanterve lehet annak a kirgiz orvosi fakultásnak!

– Hát aztán volt-e már itt máma a doktor úr? – nevettem el magamat.

– Vót ám, de nem is gyön egyhamar ide! – kacagott a menyecske is. (Persze a vállamhoz szorította a kacagó száját, hogy föl ne ébressze a gyereket.) – A múltkor a kezefejibe haraptam bele, most mög a papucsom sarkával hagytam helyben.

Isten bizony, csak most néztem a Mári lábára. Remekbe készült pillangós papucs volt rajta, piros szattyán a bőre, arany a cifrája, bizonyosan a festőtől kaphatta még ezt; a mai világ pénzéhez nem csinálnak ilyent a papucsosok. De amúgy is ki volt csípve a menyecske, noha nem egész templombamenősen. Suhogó szoknya rajta, piros pántlika az ujjatlan ingvállában, erős fehér nyakáról klárisgyöngysor ereszkedett le a kebelébe. Szinte sütött a karja, pedig mintha márványból faragták volna, hogy rámdőlve a fülembe súgta:

– Olyan sárga a foga, mint a halálnak. A szája mög mindég fokhagymaszagú.

Ez mind igaz, hanem azért a kezemet már elereszthetné. Megpróbáltam kiszabadítani, de most már a másik kezével is lefogott.

– Úgy tudja mög, hogy mához négy hétre letelik a hét esztendő!

A vállával valahogy meglökhette az ablakszárnyat, a fekete kendő fölhajtott széle leszaladt, megint sötét lett a szobában.

Az ördög vigye el ezt a kórságos asszonyt a hét esztendejével, meg az élet koronájával együtt! Meg minden csaló kártyavetőjét és léleklátó szent emberét a világnak! De még azt a kiadót is, akinek eszébe jutott regényt íratni velem! Hát kellett ez nekem, hogy én itt az Isten háta mögött a szemérmes József történetét játsszam el ezzel a templompribék Putifárnéval!

Dühösen felugrottam, lerántottam az ablakról a selyempokrócot, hogy egyszerre tele lett a szoba szikrázó napfénnyel – és az ablakon keresztül bevigyorgott ránk a doktor halálfeje.

– Zbogom! – mondta röhögve, és a szemére csíptette a monoklit.

Pengáló Mári mindjárt föltalálta magát, és ráöltötte a nyelvét, én azonban zavarodottan oldalogtam ki a szobából. Az volt a szándékom, hogy majd kimagyarázom magam a doktornak, de mire kiértem, már eltűnt, én pedig meggondoltam a dolgot. Végre is nem Fáraó ő, hogy számon kérhetné tőlem a dolgaimat, s egyébként is még ma este itthagyom a falut minden problémáival együtt.

Meg is tettem volna, csakhogy mire hazaértem, Fidél nagy újsággal várt a kisajtóban.

– Gyere hamar, fiú, Pólingné már háromszor is kerestetett.

– Engem?

– Téged ám, ebéddel várnak. Kiadlak nekik egy hétre albérletbe.

– Hogyhogy?

– Úgy, hogy sürgönyzött a nagyváradi öcsém, a jövő héten lesz az esküvője, elvette valami oláh generálisnak a leányát, de azzal a kikötéssel, hogy én adom őket össze. Mindjárt itt lesz értem kocsival a báró, megyünk be a városba útlevelet szerezni. Egy hét múlva itthon vagyok, hacsak ott nem fognak az oláhok-tábori püspöknek, te pedig addig a postán kosztolsz.

Illendőségből szabódtam egy kicsit, de a sarkon föltetszett az Angyélka sugár alakja. Nagy lapulevelet tartogatott maga fölé ernyőnek, mint a kisleányok szokták, azzal integetett, hogy siessek már.

Így aztán megint megbékültem a faluval.

Kár, hogy Ovidius a Metamorfózis-okban nem jegyezte föl a Midasz király borbélyának a nevét, aki pedig sokkal szimpatikusabb férfi lehetett a szamárfülű királynál. Én legalább nagyon meg tudom érteni, mióta a regényírói pályán működöm, s ha a nevét tudnám, megindítványoznám, hogy poroljuk ki a Hadészből és tegyük meg az írók védőszentjének. (Szent Lukács evangélista az írásba néző ökörrel úgyse egészen stílszerű, mióta a cenzúrát eltörölték.)

Ellenben a mesebeli borbély, aki gödröt ásott, hogy legalább abba súghassa bele a titkot, ami a szívét nyomta, az annyira emberi, hogy sohase fog kimenni a divatból, míg kezdő írók lesznek, akik önfeláldozó emberek híján a gödörbe is belekiabálnák a verseiket. Persze a kezdő író lehet nyolcvanéves akadémikus is, és a verset helyettesítheti doktori disszertáció is. Ismertem egy öregurat, a világ legszerényebb emberét, aki húszéves búvárkodás után megírta élete főművét, egy tizenhatoldalas könyvet az orthogonális substitutiók coefficienseinek paraméteres értékeiről. Mielőtt nyomdába adta volna, összehívta az egész családját, fiait, leányait, vejeit, menyeit és unokáit, s pár szavas bevezetés után elkezdte nekik olvasni a kéziratot. Fiúk, leányok, vők, menyek és unokák egymásután szökdöstek ki szobából, csak a legkisebb unoka maradt bent, mert az még nem tudott járni. Az öregurat ez nem zavarta, felolvasta az értekezést a kisdednek, noha igen intelligens ember volt, tudta, hogy bolondságot csinál, de nem bírt erőt venni a közlési vágyán. Sokkal jobban megjárta az a filológus barátom, aki éveken keresztül mindennap esti kilenctől éjfélután kettőig dolgozott az indogermán gutturális hangzók történeti fejlődésén. Akkor fölébresztette a feleségét, és felolvasta neki az aznapi penzumot. Az asszony a tizedik fejezetig bírta, akkor otthagyta az urát, és beállt valamelyik apácarendbe. Persze a filológusok élelmes emberek, az én barátom, aki előtt még tíz fejezet állott, nem nyugodott addig, míg nem talált egy álmatlanságban szenvedő öreg kisasszonyt, azt elvette, s máig is a legboldogabb házaséletet élik a kölcsönös hála alapján. A férj hálás, mert így végig megírhatta a könyvét, amelyért a benaresi akadémia levelezőtagjává választotta, a nő pedig hálás, mert mire készen lett a könyv, kigyógyult az álmatlanságból. Sajnos, az eseteknek néhány százaléka halálos kimenetelű, különösen mikor költőkön vesz erőt a felolvasás-düh, s a leggyanútlanabb embereket támadják meg orvul. Egy epikust például egyszer majd agyonvert az asztaltársasága sörösüvegekkel, mert a titkári jelentésébe belecsempészte egy kiadóra nem talált eposzának egyik énekét. Egy szelíd szonettköltő pedig fegyházban végezte az életét, mert egyszer belevágta az ollót a feleségébe, akinek akkor jutott eszébe kisiccelni a macskát a szobából, mikor a mester a legbravúrosabb rímét akarta elcsendíteni.

Én, akármeddig nézek vissza költői múltamba, nem találok benne olyan eseteket, amelyeket e kategóriába sorolhatnék. Fiatalabb éveimben ugyan néha erős kísértésben voltam, hogy felolvassam egy-egy versemet a kaszíros kisasszonynak, de részben velem született félénkségem tartott ettől vissza, részben pedig az, hogy nem akartam a verseimből kiábrándulni. Nekem, amit írtam, mindig csak addig volt kedves, míg viaskodtam érte magammal. Mikor készen volt, fölfürdetve, bepólyázva, tisztába téve, akkor a szülő gyöngédségével néztem rá. Ha hangosan fölolvastam magamnak, akkor már kezdtem a szülöttemtől elkedvetlenedni. Észrevettem, hogy a szeme kancsal, az orra tömpe, a lába biceg, és ahol sírnia kellene, ott nyávog, ahol kacagnia kellene, ott szuszog. Mikor aztán nyomtatásban láttam, akkor végképp elidegenedtem tőle, mert egy porcikájában sem ismertem magamra. Ezért nem tartok én otthon a verskötetemből, s ezért hagytam volna én föl a lírával előbb-utóbb akkor is, ha természetemet az évek meg nem változtatják, s a romantika ködét józan realitássá nem kögítik bennem.

A regény azonban más. Ez nem szonett, amit ebéd után meggyúr az ember az asztal sarkán, mint egy kenyérbélfigurát, ez nem dal, amit a vendéglői papírszalvétára ráfirkál az ember, ha már beszélgetni úgyse bír a cigány miatt. A regényíró nem olyan istenadta kis tücsök, mint a költő, hogy elég volna neki, ha magamagának cirpeghet a lyukában; a regényíró valóságos műépítész, a regény pedig olyan komoly alkotás, akár egy bazilika, annak tér kell, nyilvánosság kell, közönség kell, míg készül is.

Becsületistenemre mondom, hogy nem azért födtem fel a titkomat Angyélka előtt, mintha valami különös hatást vártam volna tőle. De úgy voltam, mint a Midasz borbélya: megfulladtam volna, ha nem beszélhetek valakivel a regényről. S ha már közönség kellett, az én közönségem igazán nem lehetett más, mint Angyélka, akiről már akkor nemcsak azt tudtam, hogy szebb, mint a három grácia együtt, hanem azt is, hogy okosabb, mint a kilenc múzsa.

Alkalom bőven volt a gyónásra, mert most már együtt voltunk egész nap, csak aludni jártam haza a plébániára. Ámbár ezért meg kár volt hazamennem, mert aludni úgyse tudtam. Nem állítom, hogy a meleg miatt, mert lehet, hogy „szívmátrá”-m is volt. Bizonyos, hogy nagyon rászorultam az „álomparéj”-ra, s meg is próbáltam volna, ha nem Pengáló Máritól kellett volna kérni a receptjét. De annyira féltem én a szépasszonytól, hogy sétálni se mertem kimenni Angyél nélkül. De még vele is leginkább csak napáldozat felé, mikor tudtam, hogy Márit már nem ereszti a vacsorafőzés. (Mert e tekintetben a búcsúelüljáró is csak olyan, mint más rendes ember; asszony nélkül csak elvan, de vacsora dolgában nem érti a tréfát.)

Egy kidőlt nyárfán ültünk a méntás réten. A lemenő nap aranyküllői fölértek az égbolt közepéig, ahol hókazal módjára ezüstellett néhány felhő a kék mezőben. Akis parti erdőben a fák alsó ágai már aludtak, a felsőket még érte a világosság aranypirosa, ott még zsivajogtak a madarak. Leghamarabb a cinegék mondtak jóéjszakát a világnak, utolsónak a sárgarigó fejtette ki a jogrenddel való elégedetlenségét: „Huncut a bíró”. (Tessék megnyugodni, az angol sárgarigó is ezt mondja.) Aztán olyan csönd lett, hogy még a földibolhák koppanását is hallani lehetett, ahogy parányi zöld drágakövek gyanánt szökdécseltek a papsajtok bodor levelein. Ezüstkék Lycaena-lepkék nesztelenül rajzották körül a fejünket, az egyikük nekivágódott az Angyélka álmodozva napbanéző szemének.

– Lenvirágnak nézte a bolond – törtem meg a csöndet.

Ez is csak ténymegállapítás volt, mert a leányszemek optikájának még nem eléggé tisztázott törvényei alapján a postáskisasszony szemei most csakugyan lenkékben borongottak. De amikor megszólalt, már búzavirággá sötétültek.

– Elnök úr! – fenyegetett meg az ujjacskájával – maga mindig óv engem a lírikusoktól, mégis úgy beszél, mint egy költő!

Ezt persze nem hagyhattam magamon száradni. Tréfásan féltérdre ereszkedtem, és összetettem a kezemet:

– Gyónom a mindenható Istennek és az én kis pajtásomnak Isten helyett, hogy álnok tettetés bűne nyomja a lelkemet…

A leány összeráncolta sugár szemöldökét és szigorra csücsörítette a száját. Puha fátyol-sál volt a nyakában, annak a végét nyújtotta elém csókra, mint pap a stólát.

– Három miatyánk, két üdvözlégy, egy hiszekegy a penitencia. A feloldozást csak akkor kapja meg, ha felolvassa a regényt.

Úgy ugrottam fel, mintha farkaspók csípte volna meg a bokámat.

– Hát… hát maga tudja? – tátogtam elképedve.

– Lelkiismeretes postáskisasszony előtt nincs titok, elnök úr – kacagta el magát. – No ne féljen, nem szoktam idegen urak leveleit felbontogatni. (Itt elvörösödött egy kicsit. Pedig nekem különben igazán eszembe se jutott volna Kónya Bimbike. S az különben se „úr”.) De hát ami sürgöny a kezemen keresztülmegy, arról mégiscsak muszáj tudnom.

– Nem értem. Nem sürgönyöztem én sehová.

– Nem hát, de maga kapott sürgönyt.

– Én? Mióta falun vagyok, eszembe se jut, hogy sürgöny is van a világon.

– Jé, hát a mama elfelejtette magának átküldeni a sürgönyt? – csapta össze a kezét. – Ez akkor volt, mikor én beteg voltam. (Megint megpirkadt egy kicsit. Olyan szerény kis teremtés ez, hogy azt hiszi, csak az öregasszonyoknak szabad betegnek lenni.) „Regény szállítási határideje egy hónapra meghosszabbítva” – ez volt a sürgönyben. Ejnye, ejnye, ez az én mamukám!

Az biz Isten, hiszen moratóriumot kértem a kiadótól, mert egy kicsit elszámítottam magam az idővel. Mikor a munkabeosztást csináltam, még akkor nem tudtam, hogy naponta háromórai postai gyakornokoskodást is bele kellene kalkulálnom.

– S a mama is tudja, mi volt a sürgönyben? – kérdeztem szorongva.

– Nekem nincs titkom az édesanyám előtt – emelte rám nyugodtan a tiszta tekintetét, aztán elmosolyodott. – Különben is a mama olyan nagyra becsüli az elnök urat, hogy magának még a regényírást is megbocsátja.

Tudtam én azt anélkül is, hogy Póling mama jó szívvel van hozzám, az ilyesmit akkor is megérzi az ember, ha nem olyan emberismerő, mint én vagyok; de az Angyélka szájából hallanom még jobban esett ezt. Már csak azért is, mert láthattam belőle, hogy a postán akkor is beszélnek rólam, mikor ott nem vagyok.

Adtam is Póling mamának akkora kézcsókot, mikor hazaértünk, hogy elég lett volna három püspöknek. De még meg is dupláztam, mikor azzal kért bocsánatot a feledékenysége miatt, hogy csak azért volt az, mert nem tart már idegennek, gondolta, akkor is ráér átadni a sürgönyt, ha legközelebb találkozunk, csakhogy akkor meg a másik köténye zsebében felejtette.

A vacsoránál – gombás rántotta volt, a gombát magam szedtem korán reggel a birkajárásban – élénk irodalmi eszmecserét folytattunk. Póling mama megkérdezte tőlem, mennyit fizetnek a regényért.

– Ha jól beüt, lehet az százezer korona is. (Azt elhallgattam, hogy száz év alatt.)

– És hány ilyen regényt lehet megírni egy esztendő alatt?

Ez már fogós kérdés volt, mert hiszen én még egyet sem írtam meg. Hazudni nem akartam, se a kedvét venni Póling mamának, hát azt feleltem, hogy van, aki ötöt-hatot is megír.

– Ez már valami, ebből már meg lehet élni – pillantott az özvegy a leányára. Aztán megint felém fordult, harmadszor csempészve rántottát a tányéromba. – Ugyebár, a regényírók mind szép, rendes családi életet élnek?

– Ó igen, minden bizonnyal. Legalább akiket én ismertem, azok igen. – (Ezt hazugság nélkül mondhattam, mert máig se ismerek egyetlen regényírót sem.)

– Mindig mondom én Angyélnak, hogy csak azokat az éhenkórász drámaírókat kellene kiseprűzni az országból, mert ha már drámaíró, az egy se tisztességes ember.

Ejnye, de okos dolog volt el nem árulnom, hogy a festő halálát én is fel akarom dolgozni színpadra is! De honnan ismerheti Pólingné a drámaírókat?

– Én tudom, hogy inkább adnám, a leányomat egy levélhordónak, mint egy drámaírónak.

Jobban szerettem volna, ha Póling mama másképp formulázza az elhatározását, de mielőtt óvást emelhettem volna a levélhordó ellen, Angyélka közbenevetett:

– Ejnye, mamuskám, de szeretnél már lerázni a nyakadról! De nem hagyom ám én itt olyan könnyen az én drága szép mamuskámat!

Ebből aztán olyan csókos, könnyes családi összeölelkezés lett, ami még engem is meg szokott hatni, holott láttam én már olyan anyát is, aki öt perccel az ilyen biblikus jelenet után a kályhapiszkálóval akarta agyonvágni a leányát, mert az nem tudta előadni a kredenckulcsot, amit ő dugott el valahová.

Szerencsére Pólingné szelíd asszony volt, s a kulcsokat különben is mindig a köténye zsebében hordta. Nem is rontotta meg a családi-körös hangulatot semmivel, leszedte az asztalt, megcsókolta a leányát, nekem jóéjszakát kívánt, aztán elment aludni, mert az ő öreg szemei nem bírják sokáig a lámpafényt. Hanem nyitva hagyta az ajtót, mert a regényt ő is szeretné hallani.

Öt perc beletelt, míg Angyélka feketét főzött nekem odakint a konyhán, s mire bejött, Póling mama füllel hallhatóan aludta a hálószobában az igazak álmát. Szó sincs róla, hogy horkolt volna, csak úgy szelíden pihegett. „Fújta a kását”, ahogy a vőlegényjelöltek incselkedve mondják az anyósjelölteknek. Horkolni csak a bevégzett anyósok szoktak.

– Kezdhetjük – srófolta feljebb Angyélka a lámpát, aztán felkuporodott a dívány sarkába, s a lábait is maga alá szedte, mint egy szundikáló cica.

A kézirat természetesen velem volt. Igenis velem és nem nálam – ezt a nyelvész bírálóknak mondom –, mert az embernél nála van az arcképes igazolványa, az íróasztala kulcsa, a pénztárcája és más ilyen lelketlen holmi; de ami kiegészítő része, mint a bicska, meg az óra, az vele van. Márpedig a regényem kézirata a lényem egy darabja, húsomból való hús és véremből való vér. Az első kutyanyelvtől kezdve mindenfelé magammal hurcoltam egy fekete vászontáskában. A házban nem hagyhattam, mert hátha leég, másra nem bízhattam, mert hátha elveszti. Az asztalnál ráültem, éjszakára a fejem alá tettem, és ezt ne nevessék ki azok, akik természetesnek tartják, hogy egész sereg komoly ember él egy diplomáciai szerződés őrizgetéséből, amiket a szerződő felek egyike sem szándékozik megtartani.

Az ingaóra nagy kortyokban nyelte az időt, és éjfelet vert, mikor az utolsó kutyanyelvet is letettem. Azon tartotta a festő az esküvőjét a modellel. Onnan kezdve aztán élőszóval mondtam el a vázlatát annak, aminek a megírására egy hónapot utalványoztak ki sürgönyileg.

Angyélka gyönyörűen tudott hallgatni. Nem „jujdeszép”-ezett közbe, se a szemei nem borultak könnybe az elfojtott ásítás miatt. Utána se szólt egy darabig, csak összehúzta a szemét, mint aki elgondolkozik. Végre is én kérdeztem meg, tetszik-e?

– Nagyon tetszik – mondta komolyan, és kiéreztem a szavából, hogy igazán tetszik neki. De azt is éreztem, hogy nem pont van a mondat után, csak vessző. Megpróbáltam neki segíteni.

– Azt gondolja, ugye, hogy tájszótárt kellene hozzá mellékelni? Isten bizony, nem tehetek róla. Próbáltam én kicsiszolt, elegánsan esztergályozott modern magyar nyelven írni, mert fölérzékeltem az ilyen kifejezések szépségét, hogy „életből kinőttség”, „felfokozottság”, „az életigenlések kizengése”, meg hogy „elrévült percei tudatalattiságában felmoccant egy szín”. De sajnos, ezek még nincsenek szótárba szedve, élő beszédben nem hallani őket, így aztán kénytelen voltam annál a nyelvnél maradni, amit az édesanyámtól tanultam.

– Beszéljünk komolyan, elnök úr. Nem haragszik meg, ha mondok valamit? Én, ha magának volnék, nem halatnék meg a regényben senkit.

– Tudom, drágám, hogy maga milyen jólelkű. Én se vagyok vérengző természetű ember, de talán a halál eltörlése mégse a regényírók hivatása.

– Úgy tessék venni, elnök úr, hogy én most a magyar közönség vagyok. – Fölemelkedett, a karjait összefonta a mellén, az arcocskáját felfújta gömbölyűre, mint ahogy a szappanbuborékozó gyerekeket festik.

– Ha a közönség ilyen volna, akkor térdre kellene előtte borulni – fogtam meg a kezét.

– Hohó, elnök úr, már megint lírizálunk! – húzott maga elé barikádul egy karosszéket. – Maradjunk csak a napirendnél. A magyar közönség nem szereti az öldöklős regényeket.

– Claude Farrère most nagyon divatban van nálunk, pedig az, ha nekidurálja magát, száz embert is lemészárol egy regényben. Zelma Lagerlöf még az emberhúsra is rákapatja a hősét, pedig az nagyon galamblelkű matróna, és már Nobel-díjat is nyert.

– Az más, kedves regényíró úr, azok idegenek, azoknak szabad. De a magyaroknak ez nem áll jól, s akik boldogulni akarnak, azok tartózkodnak is tőle. Gondoljon csak Mikszáth-ra. Tud-e olyan regényét, amelyik emberhalállal végződik?

– Tudok – gondolkoztam el. – Prakovszkynak, a siket kovácsnak a fia agyonlövi magát.

Ő is gondolkozott egy kicsit, aztán vidáman tapsolt.

– Igen, de nem itthon, hanem Grácban! Elnök úr, adja meg magát!

– Nem lehet. Legalább a festőnek meg kell halni. Hiszen a regénynek a címe is az lesz: „A festő halála”.

– Én megtettem, ami tőlem telt, de ha nem lehet, nem lehet. Gyerünk tovább. Legalább ennek a szegény Tót Andrásnak adjunk amnesztiát.

– Amnesztiát csak akkor kaphat, ha valóban gyilkos. És valakinek csak meg kell ölni a festőt.

– De mért ne ölhetné meg a festő magamagát? Az öngyilkosság még mindig elfogadhatóbb dolog, mert ott az író moshatja a kezét.

Ebben csakugyan van valami. De hát mivel indokolhatjuk az öngyilkosságot? És mi történjék a modellel?

– Hadd maradjon életben szegény nő. Higgye el, az élet néha nagyobb büntetés, mint a halál.

– De fiam, mért mondja ezt maga ilyen meggyőződéssel? Hiszen én úgyis tudom, hogy ezt maga a regényekből tanulta. Ne lírizáljunk, Angyélka, hanem maradjunk a napirendnél. Mit csináljak azzal a boldogtalan festővel?

– Először is ne vigye ki Nizzába, hanem hagyja szépen itthon a faluban. És ne festessen vele világhíres képeket, hanem kapáltassa vele a földet, és oltassa vele az almafákat. Látja, ez legyen neki a tragikuma, hogy legyen hűtlen a művészethez a földért, parlagiasodjon hozzá, és aztán a föld csalja meg, ne teremjen neki búzát, és az almafái ne teremjenek gyümölcsöt. Higgye meg, hogyha az a Turbók elvette volna a Pengáló Márit, ez lett volna belőle, lezüllés a földhöz.

– Lám, ebben igaza lehet. Csakhogy ez a művész tragédiája volna, nem az emberé. Az úrból lett parasztember egészen jól találná magát a parasztasszony oldalán, s akkor a regényt azzal kell végezni, hogy „máig is élnek, ha meg nem haltak”. Márpedig a festő nem lesz bolond, hogy meghaljon, ha kisgazda lehet, hanem akkor eladja az ocsút tiszta búza gyanánt, és eladja a vadalmát kálvil-alma árában, aztán csináltat a Márijának nemcsak asztrachán-bundát, hanem asztrachán-szoknyát is.

– De nem csináltat ám, mert az egyik az egyik póluson lesz, a másik a másikon. Nemcsak a férj züllik el, hanem a feleség is, csakhogy a festő lefelé züllik, a Mári meg fölfelé. A paraszt-modell azért szeretett bele a festőbe, mert az szép ruhában járt, finoman beszélt, mindennap borotválkozott. S mikor közönséges kócos parasztember lesz belőle, akkor elfordul tőle, és nem ahhoz menekül, aki gorombábban káromkodik, hanem keres valakit, akinek szebben van megkötve a nyakkendője.

Akaratlanul is a nyakkendőmhöz kaptam, szépcsendesen helyre simogattam, de azért a kezemet csak ott hagytam a szívemen.

– Angyélkám, megadom magam kényre-kegyre. Maga jobban ért a regénycsináláshoz, mint én valaha is érteni fogok, nemhiába, hogy soha nem foglalkozott regényelmélettel. Akar-e velem együtt csinálni regényt?

Kicsit nekipirult arccal és gonoszkás mosolygással legyintett felém:

– Ahhoz én nem vagyok elég romantikus, elnök úr.

Kint az utcán revolver durrant. Ijedten ugrottam fel, de Angyélka nagyon nyugodtan nyitotta ki az ablakot.

– Nini, a csordás már hajtja kifelé a teheneket. Miránk ugyan szépen ránkvirradt.

Hosszú, piros felhőnyelvek lángoltak az ég alján, mint egy bronzfésű fogai, amivel a hajnal fésüli aranyhaját. Mindenfelől feleselgettek egymással a kakasok, és a kertben megszólalt a fülemüle.

– Ta-ta-ta, to-to-to, tyio-tyio-tyio-tinncs!

A hálószobában ropogott az ágy, a hűvös hajnali szellő felébresztette Pólingnét, ásítozva szólt ki:

– Te már fönt vagy, Angyél?

– Még le sem feküdtem, mamuska. Elbeszélgettük az időt az elnök úrral.

– Igen, tudom, én se bírtam a szememet se lehunyni – mondta a jó lélek, s már akkor megint fújta a kását.

– Szép álmokat, Angyalkám. Mert most már én mindig annak szólítom magát.

– Jóéjszakát, elnök úr. Mert én sohase tudnám már magát másnak szólítani.

Elég bajom az nekem, törtem is rajta a fejem sokat, hogy milyen megszólítást eszelhetnék ki, ami neki jól állna, nekem meg jól esne. Azt nem mondhatom neki, hogy szólítson Varga úrnak, mint Benkóczy úr. De hát Mártonnak még kevésbé szólíthat. Hát még Marcinak! Hiszen ha én leány volnék, és nekem Marcikámnak kellene szólítanom a kegyesemet, soha én anélkül meg nem tudnám szólítani, hogy a szeme közé ne vigyorogjak.

Nem szép, ha az ember negyvenéves korában keserűséggel gondol a halott szüleire, de őtőlük se volt szép, hogy egyetlen gyermeküket Mártonra kereszteltették; A szülőknek mindig számot kellene vetniök azzal, hogy bizonyos esetekben a keresztnévnek döntő fontossága van az életben. Persze az én szegény öregeim nem voltak reális emberek, és azt hitték, nekik okvetlen ragaszkodniok kell a katolikus kalendáriumhoz, és valami nevezetes szentnek az oltalma alá helyezni. De hát akkor is nevezhettek volna Sixtusnak, Bonifácnak, Norbertnak, vagy akár Mamertusnak is, ha már a pogány magyarokban nem bíztak. Én ebben a tekintetben nem leszek skrupulózus. Ha nekem fiam lesz, én annak okvetlen valami asszonybolondító ősmagyar keresztnevet adatok. Csaba, Huba, Levente, Elemér. Kiver a forróság, ha rágondolok, milyen észveszejtő lenne az, ha nekem Angyalka azt mondaná: „Elemérkém”. Ez olyan név, hogy nem is lehet másképp mondani, csak bársonyos simogatással. Vigye el a mándruc ezt a kis Benkóczyt, ezt az egyet irigylem tőle, a keresztnevét. Bizonyisten elengednék a negyven esztendőmből húszat, és lennék olyan tacskó, mint ő, ha engem is Elemérnek hívnának.

No de majd talál az én Angyalkám az én számomra is megfelelő megszólítást, ha az ideje eljön. Ilyen kis tócsán nem akad az meg, aki egy regénynek olyan könnyen új medret tudott ásni.

Azt hiszem, régen lappangott már bennem az a gondolat, hogy a doktor volt a festő gyilkosa, de csak akkor eszméltem rá világosan, mikor írás közben lepattant a mellényemről egy gomb. (Mióta emigráltam a városból, azóta, híztam vagy öt kilót. Úgylátszik, nemcsak a boldogtalan szerelem hizlal, hanem a regényírás is. Pedig az én regényemben együttvéve se esznek annyit, mint Dickensnek egyetlen fejezetében. Hja, a mai magyar író nem dáridóztathatja a hőseit, legföljebb, ha főispáni installációt rajzol.)

A gomb törött volt, de azért lehajoltam érte, mert a régésznek már vérében van a töredékek megbecsülése. A sárga gombdarab úgy feküdt ott a földön, mint egy koponyából kiesett fog, s mikor fölvettem, megképzett előttem a doktor vigyorgásra torzult halálfeje. Egészen biztos, hogy ez a halálfejű őrült ölte meg a festőt. A parasztok közt megsavanyodott, a szűk ketrecben megbogarasodott falusi lateiner gyűlölte a kedves modorú, kicsit hetyke és fölényes városi urat. Az amatőr gyűlölte a művészt. A reménytelen szerelmes gyűlölte a szerencsésnek vélt vetélytársat. Az utolsó nap együtt látták őket sétálni. A festő valami olyant mondhatott, ami felbőszítette a doktort, őrjöngő dühében leütötte, s hogy az öngyilkosság látszatát keltse, felakasztotta. Harmadnapra itthagyta a falut, öregedő ember létére önként beállt katonának. A törvény figyelmét ki tudta kerülni, de a saját lelkiismerete elől nem tudott elmenekülni. Mindig foglalkoztatja a festő halála, és mindig azon erősködik, hogy gyilkos kéz pusztította el, de azért a gyilkos nem volt bűnös, mert tulajdonképp igazságot szolgáltatott. Ez önigazolás és egyszersmind az a bizonyos lelki kényszer, amely a gyilkost visszakergeti bűne színhelyére. (De csak mióta Dosztojevszkij megírta a Raszkolnyikovot.)

Igen, itt összevág minden, mint a legjobb detektívregényben, de hát mi közöm van nekem ehhez? A papnak több köze volna hozzá, mert ő közelebb állt a tragédiához, és a pap bizonyosan tud is valamit. Mégse szól semmit, sőt akkor is másra akarja terelni a beszédet, ha valahogy szóba kerül a dolog. Éppen ez a nagy hallgatás a gyanús. De ha a pap hallgathat, akkor én mit ártanám bele magamat a mások dolgába? A búcsúelüljárót már úgyis tisztázta a törvény, az nem szorul az én felmentő verdiktemre. Ami meg a doktort illeti, azt rábízhatom a saját lelkiismeretére, az előbb-utóbb úgyis hóhéra lesz neki. Ha pedig nem lesz, hát bánja a hóhér. Én békét hagyok neki, csak ő maradhasson tőlem.

Mióta a pap elment, és beállt a lórum-vakáció, azóta a doktor nem mutatkozott. A hét végén a jegyző köszönt be a postára, tőle hallottuk, hogy a monsieur nagy fába vágta a fejszéjét, szőnyegszövőgyárat akar csinálni, már ki is árendálta az Istenes Tót András istállóját.

– No, az szép lesz – mosolyodtam el –, nem az András lesz az üzemvezető? Pengáló Mári meg rajzolhatná a mintákat.

– De komoly dolog lesz az, öcsém. Már a memorandumot is írja a kormányhoz, hogy telepítsenek ide karakül juhokat meg kirgiz takácsokat. Statisztikai táblázatokkal bizonyítja, hogy ennél jobb valutajavítót, ha megfeszül, se tud csinálni a pénzügyminiszter. Tökéletesen megzavarodott a testvér.

Most már a jegyző is nevetett, csak Angyélka borongott el.

– Szegény jó doktor-apa, de kár érte!

– Kár az ördögöt – dörmögött kesernyésen a jegyző. – Öreg embernek már egészen mindegy, hogy mivel üti agyon az idejét, míg kilép a csizmából. Kár az olyan fiatalemberért, mint a kis Benkóczy, hogy elkutyálkodja az életét, mikor még bele se kóstolt. Egy hét óta muzsikáltatja magát egy szál dudással a Jakab zsidónál.

– Juventus ventus – mentegettem a fiút. – Hátha szerelmes a gyerek.

Kónya Bimbike kisasszonyra gondolva, rákacsintottam Angyélkára. Hiszen ha mi ketten szólni akarnánk, igaz-e? Azonban vissza is kaptam a szememet mindjárt, mert az én kis cinkosom úgy nézett rám, mint a baziliszkus. A szeme szürke lett, mint a fölkavart tó, s a szemöldöke úgy rángatódzott, mint két kis kígyó. Biztos, hogy valami szamárságot követtem el. Nem szabad lett volna a közös titkunkra emlékeztetnem? Belátom, hogy ez nem szép volt tőlem, hiszen énrajtam akart segíteni, mikor a segédjegyző leveléről lenyalta a bélyeget. Másnap bizonyosan ragasztott helyére másikat, s azért még nem muszáj egy hétig dudaszó mellett zülleni, hogy a szívünk bálványa egy nappal később kapta meg a levelünket. De hátha nem is ezzel haragítottam magamra Angyélkát, hanem a kacsintásommal? Attól félek, hogy a kacsintás nekem nem nagyon áll jól, mert biz én már régen nem gyakoroltam. Talán filozopter koromban kacsintottam utoljára egy medikára, akivel együtt kollokváltunk növénytanból, de azt mondta, hogy hagyjam abba, mert a musculus orbiculárisom nincs jól kifejlődve s anélkül nevetséges a kacsintást erőltetni. (Érdekes, hogy a filozoptereknél általában fejletlenebb az orbiculáris izom, mint az orvosnövendékeknél, legfejlettebb pedig a jogászoknál. S érdekes, hogy erre is egy régésznek kell először rájönni.)

Nem volt nyugtom addig, míg gyufakeresés ürügye alatt be nem lopództam a hálószobába, és a toalett-tükörben ki nem próbáltam a musculus orbiculárisomat. Hála Istennek, nem vagyok nevetséges, mikor kacsintok, sőt mintha jól is állna a Bourbon-orromhoz. Lám, a sorsunk ellen sohasem szabad zúgolódni! Az utóbbi napokban sok szomorúságot okozott nekem, hogy Bourbon-orrom van, ami nem harmonizál az én szláv fizimiskámmal, s ha már megvan a diszharmónia, jobban szerettem volna, ha egy görög orr okozza azt. S íme, most rájövök, hogy a kacsintás precizitása megkívánja a Bourbon-orrot. Ellenben tessék elképzelni a Pheidiasz Jupiterét kacsintgatva. Fülig szaladna a szája a nevetéstől az egész Olimpusznak!

Mire kacsintási gyakorlataimat befejeztem, a jegyző már elment, s Angyélka jókedvűen trécselt a doktorral, aki egy aktaborítékos levéllel tehénkedett oda a ketrechez. Aha, ez lesz az a valutajavító memorandum, ami egy lidércnyomásos éjszakát visz a pénzügyminiszternek. Azt fogja álmodni, hogy az egész nemzetgyűlés az ő hasán táncol, és karakülkosfeje van minden képviselőnek.

Illedelmesen jónapot kívántam a doktornak, aki iránt – érdekes – semmi iszonyodást nem éreztem, mióta fölfedeztem benne a gyilkost, sőt bizonyos respektusa támadt előttem. (Lásd Achille Sighele: A bűn presztízse, a Budapesti Szemle ismertette vagy húsz esztendeje.)

– Van szerencsém, doktor úr – ismételtem meg hangosabban a köszöntést, mert gondoltam, hogy előbbi halk szavamat nem hallotta meg.

Hát ezt meghallotta, mert odafordította a fejét, föltette a monokliját is, végignézett tetőtől-talpig, aztán mintha nem volnék egyéb döglött piócánál, hátat fordított, és tovább diskurált Angyélkával.

Én olyan érzékeny ember vagyok, akit egy szál pehellyel is úgy meg lehet ütni, hogy esztendőkig fáj, de az énrajtam meglátszani nem szokott. Ha olyanok bántanak, akiket szeretek, azokat mért szomorítanám meg szemrehányó tekintettel s mért rontanám meg az örömüket, amit mindig érez az ember, ha valakin kiadhatta a mérgét? Idegenekkel meg csak nem száll pörbe az ember, akik jöttek a semmiből és elmennek a semmibe, és estükben a tüskés vadgesztenyeburkukkal beleakadtak az én vadgesztenyetüskéimbe? Ez a doktor, szegény, olyan vadgesztenye, akinek még befelé is tüskéi vannak, hát minek döfködném még én is?

Fogtam egy széket, beleültem, hallgattam, ahogy beszélgetnek a kirgiz takácsművészetről, és csodáltam Angyélkát, aki ezt a vadembert is úgy tudja forgatni, hogy az kerül kívülre, ami szelíd van benne. Olyan ez a leány, mint a galambosi Szűz Mária-szobor, ha kisgyerek, ha csikósbojtár borul le elébe imádkozni, mindenkinél egy arasszal magasabb.

Én csak Angyélkát hallgattam a szememmel is, de azért arra mégis fel kellett rezzennem az elandalodásomból, mikor a doktor azt mondta:

– Tudja, Angéla, egy kirgiz faluban azt meg nem tűrnék, hogy valaki tudósnak adja ki magát, és feldúlja a parasztok családi békéjét.

Fölugrottam és elébe álltam. Hiszen ez a vadgesztenye nem épp véletlenül akadt belém. Ez egy nagyon gonosz vadgesztenye, aki szántszándékkal akar a képembe mászni, hogy az előtt tegyen csúffá, aki nekem az egész világnál fontosabb. Hát én ezt most visszavágom a pokolba, ahonnan a sátán fölhajította.

– Doktor úr – a szavam inkább rekedt volt, mint kemény, aminek én szántam –, nem beszélnénk inkább arról, hogy ki ölte meg a festőt?

– Nagyon szívesen, mylord, ha az ideje itt lesz – villant rám hidegen a monoklis szeme. – Annyit mondhatok, hogy a világon csak tőlem tudhatja meg, ki volt a gyilkos.

– Hátha én maga nélkül is tudom? – néztem rá olyan szúrósan, hogy én sápadtam bele. Ő olyan szemtelenül nyugodt maradt, amilyen csak megrögzött gonosztevő lehet.

– Az semmi, excellenza. Én bizonyítani is tudok.

– Én is! – kezdett a hangom süvöltővé válni. Angyélka reszketett, és engesztelően nézett rám a riadt szemével. Persze szegénykének sejtelme se volt róla, hogy a két veterán szarvasbika tulajdonképp mért akar agancsot akasztani.

De valószínűleg a doktorra is vetett titokban egy lefegyverző pillantást, mert az engedelmesen meghajtotta felé a halálfejét, fogta a vászonsisakját, és félig lenézően, félig kedélyesen vágta belém a búcsútomahawkot:

– Hidegvér, deli hadzsi!

Én nem jártam a kirgizeknél, de azért annyit tudok, hogy törökül a „deli” annyit tesz, mint magyarul a „dili”. Az pedig nem jelent valami daliás leventét, hanem igenis jelent jámbor falubolondját. Azt hiszem, senki se ítélhet el azért, hogy erre énbennem is felágaskodott az ördög és hallatlan gorombaságot mondatott velem:

– Hasonlót kívánok magának is, nabi.

Szolgáljon enyhítő körülményül az ördög javára, hogy legalább bibliai gorombaságot sugallt. Az ótestamentumi zsidók mondták nabi-nak azt, akinél nem volt ki a négy fertály.

A doktor azonban kultúrember lévén, nem nagyon volt jártas a bibliában, és rettenetes zavarba jött, mikor egy sohse hallott nyelv érthetetlen szavával ütötték fejbe. Góliát tántorodhatott így meg, mikor Dávid vakszemen találta a parittyakővel. Kiejtette a szeméből a monoklit, tátogatta a száját, végre is legyőzötten hajolt meg előttem:

– Volt szerencsém, ajánlom magamat.

De ha eltrafáltam a Góliátot, most már a fejét is levágom. Leereszkedően integettem néki búcsút mind a két kezemmel.

– Sumedi okája hm!

Ezt pedig én nem az ujjamból szoptam. Én lehetek kegyetlen, ha a körülmények rákényszerítenek, de sohase vagyok lelkiismeretlen és felületes. Amivel én a doktort kivégeztem, az a szokott köszöntés a keletafrikai masukulumbék közt. Már azt nem állítom, hogy ma is az, mert a világháború valószínűleg ott is fölforgatta a társadalmi szokásokat, de a nyolcvanas években még ez volt. Tessék csak utánalapozni gróf Teleki Sámuel könyvében: Utazás a Rudolf- és Stefánia-tavakhoz. Nagyon szavahihető tudós volt, nem kompromittálta magát a proletárdiktatúra alatt, se azóta, mert még a háború előtt meghalt.

Angyalka aztán kivallatott a párbaj előzményeiről. Elmondtam neki, amit lehetett, megfelelő trópusokkal írván körül Pengáló Mári és a doktor egymáshoz való viszonyát, és teljesen kihagyván az én valóban nagyon ártatlan, de éppen ártatlan leányok által félremagyarázható szerepemet. Nem szóltam arról se, hogy milyen sötét gyanú tapad a doktorhoz. Minek zavarnám még azzal a rémtörténettel ennek a tiszta szívnek a békéjét? Angyalka apai barátja gyanánt vonzódik a doktorhoz, akinek zord titkáról sejtelme sincs; ő csak annyit tud róla, hogy őbele szerelmes volt, feleségül akarta venni, s félek tőle, hogy a nők, még a legtisztábbak is, még a rablógyilkosságot is megbocsátanák annak, aki el akarta őket venni, de ők nem mentek hozzá. (Persze, akikhez hozzámentek, annak a rablógyilkosnál is nagyobb gonosztevőnek sohase tudják megbocsátani, hogy hozzámentek.) Hiába, a nők mind egy kótából énekelnek.

Különben a doktornak én magam is hajlandó voltam megbocsátani, mert neki köszönhettem azt, hogy olyan fölényes diadalt arathattam az Angyalka színe előtt. S ez csak prológ volt, amit a sikerek egész láncolata követett. Fidéltől sörgönyt kaptunk Nagyváradról, hogy az esküvő megvolt, de a vízummal baj van, nem tudja, mikor jöhet haza, addig is „i. m. Fidél.” Ami fölfejtve annyit jelent, hogy Fidél mohón iszik. Adj Isten egészségére, csak mentül tovább akadékoskodjanak azok az oláhok, akik, íme kiderült, nem is olyan rossz emberek. Mindenesetre én is igyekeztem mohón kihasználni az időt, hogy mire Fidél hazajön, akkorára be legyen végezve az én regényem is, meg a mi regényünk is, s az utolsó fejezet után Fidél tegyen pontot az oltárnál, piros palástban és derűs szívvel, amelyre ne vessen árnyékot az, hogy a Merán grófnő esete meg nem ismétlődött. (Hiszen azért a gyevi báró is ott lehet az esküvőn szájtátónak.)

Póling mamával tulajdonképp már régen rendben voltunk, noha nyílt tárgyalásra nem került a sor. De azért ő elmondta nekem, hogy csak akkor volna nyugodt, ha a kisleányának egy komoly, szolid, biztos egzisztenciájú, javabeli úriember képében adna szerencsét az Isten, s hogy akárki lesz ez az úriember, az bizonyosan jól imádkozott, mert az ő kisleánya nem lesz se puccos, se adósságcsináló, se nyelvpritty, se utcán tekergő. Én is elmondtam a magam részéről, hogy beleutáltam már a legényéletbe, noha, hála Istennek, jó erőben érzem magamat, mert se lump, se asszonyok bolondja, se kártyás soha nem voltam; de azért mégis csak eljár az idő, elszalad az élet, s az ember azt se tudja tulajdonképpen, miért élt s kinek gyűjtötte azt a kis vagyonkát, amiből rugdalódzni ugyan nem lehet, de egy pár ember gond nélkül megélhet belőle. Ő megvallotta, hogy nagyon szereti a falut, s ha a városba kellene neki költözni, bizonyosan megrövidülne az élete tíz esztendővel, de a gyerekeiért, mert hiszen ő a vejét is fiának számítja, még azt az áldozatot is meghozná. Amire én kijelentettem, hogy boldog lesz az a férfi, aki ilyen nőt nevezhet anyósának, s hogy én a magam részéről nem is tudnék anyós nélkül boldog családi életet elképzelni.

Angyalkával egyáltalán nem beszélgettünk a jövendőről, mert nagyon lefoglalt bennünket a regény, amelynek most már minden fejezetét együtt beszéltük meg. El kell ismernem, hogy az ő fantáziája sokkal elevenebb és szeszélyességében is logikusabb volt, mint az enyém, viszont az én általános tudásom, emberismeretem és élettapasztalatom őelőtte tárult ki egyre impozánsabb méretekben. Az igaz, hogy a lelkem selymeit nem is minden ravaszság nélkül bontogattam ki előtte. Ha kint ültünk a vízparton, és a vízfolyás törvényeit magyaráztam neki, az előadást azzal végeztem, hogy mily szép az, mikor két életpatak egymásba szalad, és aztán együtt folyik az örökkévalóság óceánjáig nefelejcses partok közt, vadrózsaszirmokat ringatva a habokon, amelyek cseppjeiről senki se tudja többé megmondani, melyik való az egyikből és melyik a másikból. Ha a nádas szélében felemelt egy közönséges tányércsigát, akkor déltengeri szigetekről beszéltem neki, amelyeket a korallok építettek, s amelyeken virágba öltözött emberpárok élnek, akik egész életükön át nem csinálnak mást, csak játszanak a kék csigákkal és rózsaszín köröm-kagylócskákkal, amiket holdsugárban szednek a habokat ezüstporrá törő sziklákon. Ez az ismertetés azzal zárult, hogy ezért nem kell Tahitiba menni, két ember, aki az idők kezdetétől egymásnak rendeltetett, itt is csinálhat magának klárisszigetet, ahol abban telik egész életük, hogy belefelejtkeznek egymás lelkének a vízeséseibe, hallgatják a messziről jövő tengerzúgást, és a hullámverésből csak azt szedik ki, ami nekik kedves, az örömek rózsaszín kagylóit és az ok nélkül való boldog bánatok kis kék csigáit. Sokat beszéltem neki a virágok szerelméről, éles nádlevéllel felvágva egy-egy hajnalicska álom-finom tölcsérét, vagy a vadzsálya torkát, fülig vörösödve némely anatómiai részletnél, amit ő ártatlan tisztaságában, amelyen a sok regényolvasás se ejtett szeplőt, észre sem vett. Mégis legjobban szerettem neki beszélni az égen aranyló istenszemekről, a reszkető drágakőablakokról, amelyeken az angyalok kukucskálnak le ránk. Nemcsak azért szerettem ezt legjobban, mert a titokzatos égi mécsesek, a csillaghalmazok, a ködfoltok, a bolygó-testvérek, a teremtő leheletének fuvalmától reszkető távoli fények bőséges alkalmat adtak asztronómiai, mitológiai és filozófiai ismereteim kiteregetésére, hanem azért is, mert ilyenkor mindig foghattam a kezét. A magam kezével hiába mutogattam, hogy ez a hideg kék csillag a fejünk fölött a Véga, az az aranyszínű az Andromeda, akit Perseus megszabadított a szörnyetegtől, az az ezüst-fátyol az ég alján a szép Berenice királyné haja, amelyet az istenek méltónak találtak az ég díszítésére – ez nem ér semmit, mert mikor én a Félkenyér-csillagra mutatok, akkor a tanítványom a Göncölre néz, és azt mondja, hogy igen, most már egész tisztán látja. Itt csak akkor lehet eredményt elérni, ha a mester megfogja a tanítványa kezét a könyökhajlás felett, és azzal mutat rá a csillaggá karriéredett kétezeréves urakra és úrnőkre. Ilyenkor legalább a tanítvány csakugyan a maga helyén lát egy-két csillagképet, ha a mesterre nézve, míg meg-megvonagló ujjai átölelve tartják a gömbölyű és hűvös kart, és érzik benne a forró vér táncolását, láthatatlan csillagokká válnak is az ég minden smaragdjai, rubinjai és topázai.

– Elnök úr, reggelig el tudnám hallgatni – mondta ilyenkor Angyalka, ha befejeztük tanulmányi kirándulásunkat az ég egy-egy szakaszán, hallgatván a szférák zenéjét. Már hogy a békák kunkogását, meg a tücskök cirpegését. Veszedelmesebb és mámorítóbb ritmusú muzsika nincs ennél a világon, nemhiába mind a kettő nászdal, tízezrek nászdala egyszerre. – Azt hiszem, maga mellett sohase lehetne elálmosodni.

Nono, hiszen majd kitudódik egyszer az is.

Legjobban mégis akkor imponáltam Angyalkának, mikor egy délután kiladikáztunk az „Isten-sziget”-re. Az Isten-sziget nem valami káptalani birtok, mert hiszen akkor nem az istené volna. Azért az istené, mert senkié. Azért senkié, mert nem lehet telekkönyvezni: nincs állandó tartózkodási helye, mint más rendes szigetnek. Az Isten-sziget olyan nádországi provincia, amit inkább csak a régi magyar geográfia ismert, abban külön neve is volt: úszóláp. Különösen az Ecsedi-láp volt a hazája, de a szabályozás előtt azokban a mocsarakban is otthon volt, amik a Tiszából éltek. Ahogy a Tiszát leszoktatták a „kilengések”-ről, kiszáradtak a nádasok, és jámbor szántóföldekké öregedtek az egykori vándor-lápok. Csak abból lehet felismerni őket, hogy a búza közt, amit ők teremnek, még évtizedek múlva is felüti a fejét egy-egy szál árvanád. (Mint ahogy az ifjú bombavető még öreg szappankereskedő korában is gyilkos mozdulattal vágja a fontkörtét a pult alá. Persze, hogy bizarr hasonlat lett volna tíz évvel ezelőtt! Azonban most remélhetőleg senki se veszi rossz néven. Végre is az a szemléltető hasonlat, amivel senki se szalad magyarázatért a szomszédjához.)

Az én falumnak, illetve a mi falunknak – a regényben Angyalfalva nevet kapott – a határában még itt felejtettek vagy ezer hold nádast, s annak még van ilyen bolygó szigete. Úgy keletkezik, hogy az álló víz szélén az ezerféle vízinövény élő és elkorhadt gyökere összefonódik. Olyan sűrű háló lesz belőlük, hogy ezt emberi hatalom szét nem tépheti, s ez a háló addig ing, leng, lebeg a víz színe alatt, míg a „jászeső” tele nem hordja földdel. (Valahonnan a Mátrából megindul a szél, az aztán a Jászság, Hajdúság, Kunság homokját mind fölszedi, s itt vágja le úgy, hogy a szem megvakul, a fül eldugul bele – ez a „jászeső.”) Az új földön nemsokára kidugják a fejüket a mohák, mohák fölött a füvek, akkor a háló már olyan sűrű, a föld olyan vastag, hogy elbírja a bokrokat is, növekednek rajta fák is. S ez az emberláb-nem-taposta szűz világ minden szellőlebbenésre inog, lebeg a vízen, megrezzenti a gólya lába nyoma is, s megtáncoltatja minden kis szellő. Végre aztán nekitámad valami hatalmasabb szél, belekapaszkodik a füzek koronájába, elszakítja a parttól, s viszi befelé a lápon. S úszkál, amerre hajtja a szél, egészen addig, míg be nem köszönt a tél, s jégbilincsekkel oda nem kötözi a parthoz.

Az Isten-sziget úgy tartozott bele a regénybe, hogy itt kellett lakni a pákásznak, és ide kellett kijönni a festőnek megölni magát; ha már meghalasztom szegényt, legalább stílusos festői helyen múljék ki e cudar világból.

– Meglássa, elnök úr, nem lesz abból semmi – aggóskodott Angyalka –, ha a festő ezeket a csodálatos szépségeket meglátja, nem tud meghalni addig, míg néhány tájképet föl nem vesz róluk, akkorára pedig meggondolja a dolgot, és beáll ő is pákásznak.

Lelkendezve futkosott az ingoványi menták lila bársonyától a tűzikék piros lobogójához, két kézzel tépte a pénzecske-virág aranytallérait, utoljára kergetni kezdett a gyékény-buzogánnyal. Persze nem szaladtam el, hanem megálltam és tartottam a hátamat: hátha sós vízbe áztatott kötéllel verne, nem boldogan tartanám-e! De meg a szaladgálás nekem különben sem kenyerem; ha nekem is olyan őzlábam volna, mint Angyélkának, akár a világot körülgyalogolnám vele, így azonban jobb lesz, ha ornitológiára tanítgatom, mert aközben le is lehet ülni. E téren különben is nagyon fogyatékos még a legintelligensebb nők műveltsége is. Angyélka be is vallotta, hogy a házi szárnyasokon kívül csak a struccot ismeri az egész madárvilágból, annak is csak a tollát, azt se a kalapokról, csak a divatlapokból, azoknak is csak a régi évfolyamaiból, amik még a jegyzőnének jártak.

Vad mályvák puha leveleiből, szagos ürmökből egész kazlat szaggattam neki trónusnak, leheveredtem a lába elé, és most már tessék idehallgatni, nádországi tündérkisasszony!

Amelyik madár azt mondja, hogy „te-ri, te-ri”, az a nádi rigó; amelyik azt feleli rá, hogy „te gye-re, te gyere”, az a nádi poszáta. Amelyik kopácsol, az a csencsege, amelyik szipákol, az a zsezse, amelyik szitteg, az a szakállas cinege. Amelyik madár azt kiáltja, „mér? mér?”, az a széki csér, és amelyik azt feleli rá, „kölyök, kölyök!”, az a cerkő, mind a ketten parlamentáris madarak. A bíbic úgy köhög, mint egy főigazgató, a fütyülő réce alighanem klasszikus estére készülődik, valamelyik színházba. Amelyik madár szalad az ingoványon, az a zöldlábú vízityúk, amelyik nehézkesen tappog, az a vöcsök, amelyik ügyetlenül ugrik, az a szárcsa, amelyik bohókásan bukdácsol, az a vakvarjú. Ahol nagy fehér felhők lebegnek, mintha óriási liszteszsákokat rázogatnának, ott a sirályok röpülnek, a halászkák úgy cikáznak, mint a fecskék. Az a recsegő hang a dobosgémtől származik és annak az elnyújtott, ijedt óbégatásnak egy görbeorrú fekete madár a gazdája – no, annak a nevét ne emlegessük. A kanálorrú gémek akkor is kelepelnek, mikor röpülnek, a gólya hosszú nyakát előre, lábát hátrafeszítve úszik a levegőben – de hiszen a gólyát még az is ismeri, aki az iskolában nem tanulta.

Hopp, már megint előbb kellett volna a nyelvembe harapni! Zavarodottan hallgattam el, elfeledkezve arról, hogy a tisztának minden tiszta. Angyalka őszinte álmélkodással szegezte rám a szemét, amely most testvérje volt a cipője hegyét csókoló nefelejcseknek.

– Elnök úr többet tud, mint akármelyik tanár.

– Ó, dehogy – sütöttem le szerényen a szememet, és magamban bocsánatot kértem Brehmtől, mert nem voltam benne egészen bizonyos, hogy ő is hasonló elragadtatással hallgatta volna-e az előadásomat. De Istenem, a vércse nem veszti el az állását amiatt, hogyha esetleg rigónak mondtam, s akármilyen lelkiismeretes ember vagyok is, ennyi tévedést megbocsáthatok magamnak, ha sikerült vele megint nőnöm egy arasztot a világ legdrágább teremtése előtt.

Azonban az Isten-szigeten nemcsak olyan vízimadarak vannak, amelyek hetedhét vármegye ellen nem találhatók, hanem olyan oltott szúnyogok is, amiknek a másáért az Amazonig kellene menni.

– Jó volna, ha rágyújtana – javasolta Angyalka, ahogy kifelé indultunk a szigetről, és zsebkendőlengetéssel igyekeztem védeni a fenevadaktól. – Hogy van az, hogy elnök úr pár nap óta nem dohányzik? Azelőtt mindig a szájában lógott a szivar.

– Le akarok róla szokni – mondtam könnyeden. – Nem azért, mintha valami ártalmát érezném, mert nekem olyan erős szervezetem van, hogy akár paprikát szívhatnék, de szeretek ilyen akaratedzéseket végezni magammal. Tudja, ahogy az emlékkönyvekben van: ki önmagának ellenáll, nagyobb vitéz, mint hajdan Hannibál!

Csak nem mondhattam meg neki, hogy mért szeretném én mostanában, ha olyan tiszta volna a szám, mint az első áldozásra készülő gyereké? Se azt, hogy valahányszor az ő piros szájára nézek és kiszárad a nyeldeklőm, nagyobb vitéz vagyok, mint az összes pun és római hadvezérek!

Besötétedett, mire kikötöttünk. Halk szél zörgette a leveleket, és a túlsó part erdei mögül éppen akkor lépett ki az ezüstsubás hold, amikor magamhoz szorítottam az Angyalka karját. Utálatos dolog, hogy a hold úgy betartja az időrendet, amit a kalendáriumcsinálók előírnak a számára. Ha csak egy pillanatot késik, vagy odaát a nyárfák csak egy ujjnyival magasabbak, diadalmasan kacagott volna Hannibál. De a hold olyan leskelődve nézett ránk, hogy kénytelen voltam a kísértéssel dacoló büszke férfiúnak maradni. Angyalka pedig fázósan húzta össze a nyakán a sálat.

– Milyen hideg lett egyszerre, maga nem érzi? (Mintha a tüzes lávától kérdezné a jázmin-liget, amit amaz el akar nyelni, hogy fázik-e.) Nézze csak. Valaki jár a fák közt. Itt találták fölakasztva a festőt. Jaj, én félek.

Valami csakugyan fehérlett a füzek közt. De a targallyak recsegtek a lába alatt, nem lehetett kísértet. A kísértetek, legalább a városban, mindig nesztelenül járnak. Igaz, hogy a falusi kísértetek tenyeres-talpasabbak lehetnek. De viszont a falusi kísértetek nem hordhatnak vászonsisakot. Ez pedig azt hordott.

– A doktor – súgtam oda Angyalkának.

– Mit kereshet ez itt?

– Kirgizeket.

A gyilkos a bűntett színhelyén! Ugyan Dosztojevszkijt olvasta-e a doktor, vagy Edgár Poe-t?

Alig teszünk pár lépést, megint egy kísértet. De ez az árokparton ül, és be van kötve a feje. Erre meg Angyalka ismert rá: a Pengáló Mári volt. Ejnye, tán mégse a lelkiismeret kergette a doktort, hanem a doktor kergette ezt az eltévedt karakül báránykát?

Több kísértet aztán nem is volt, mert már közel jártunk a falu széléhez, s onnan olyan irgalmatlan dudamekegést vert ki a szél, hogy attól a legelszántabb kísértet is esze nélkül nyargal vissza a pokolba. Ahogy a kocsma elé értünk, megállapítottam, hogy esztétikailag a szöveg sem marad mögötte a dallamnak.

Ma van Jakab-nap,
Most iszik a pap,
De a szegény jegyzőlegény
Csak akkor, ha kap!

– Nini, hiszen ez a kis Benkóczy! – nézek rá nevetve Angyalkára.

De ő még énnálam is jobban mulatott a segédjegyző magamegjátszásán. Majd azt mondhatnám, nem is láttam még ilyen jókedvűnek.

– Hopp! – csapott a tenyerébe –, megvan a csábító!

– Tessék?

– Megvan a csábító a regényhez! Aki a modellt elcsábítsa az urától, vagyis a festőtől. Látja, azt erről a csirkefogóról mintázhatja meg. Üres, tartalmatlan, léha fráter, nincs egyebe, mint a szép szája, a szép bajusza, a szép szeme meg a szép nyakkendője.

– Az ötletet helyeslem, hanem a szépséget sokallom – mondtam egy kicsit megbántódva.

– De az kell, mert annál utálatosabb, minél szebb! Az ilyenek azt hiszik, minden nő beléjük bolondul. – (Csodálatos, most olyan zöld volt a szeme, mint sötétben a macskának.)

– Hiszen a modell csakugyan bele is fog bolondulni.

– No igen, mert az egy ostoba, együgyű asszony, aki a férfi belső értékeit nem érti meg.

Ebbe aztán már belebékültem. Olyan kedvet kaptam a dologhoz, hogy még azon az éjszakán egész fejezetet szenteltem a kis Benkóczynak. Talán egy kicsit el is torzítottam az alakját, de hát ezt így kívánta a májam. Bosszantott, hogy csakugyan olyan szép a kölyök, de hát erről utóvégre nem tehet, hanem abban már ő a hibás, hogy a nyakkendőt olyan nagyszerűen tudja csokorra kötni. S bár elvem ellen van minden szubjektivitás a regényben, elveim fenntartásával mégis csak csúffá kellett tennem a fiút. Biztos, hogy ez a fejezet sikerült legjobban. Alig vártam, hogy felolvashassam Angyalkának, aki tán még énnálam is jobban fogja élvezni, hiszen tulajdonképpen ő az értelmi szerző. Meg is kapja érte a honoráriumot! Noha éjfél már jól elmúlt, előkerestem a szerelvényes ládából a legnagyobb doboz csokoládébonbont, és belekészítettem a kéziratos táskába.

Lírikus koromban tapasztaltam már, hogyha este valami dolgom jól sikerült, az engem mindig fölizgatott, és nehezen tudtam elaludni utána. (Körülbelül ez volt minden honorárium, amit a lírámmal kerestem.) E tekintetben, úgylátszik, nem sok különbség van lírikusok és regényírók közt. Már hajnalodott, mire elaludtam, és nem sok híja volt a délnek, mire fölcihelődtem. Éppen indulóban voltam, mikor jön a talpas és jelenti, hogy itt járt Kakas Márta, és azt hagyta, mondja meg nekem, hogy abbahagyják az ásást a Héthalmon.

Bánja a macska, úgyis az volt a szándékom magamnak is. Magukra vessenek az ősök, hogy eddig nem találtatták meg magukat, nem volna értelme, hogy tovább kerestessem őket. Én már megtaláltam, amit kerestem, sőt azt is, amit nem kerestem. A kitalált regényem is a végéhez közeledett, meg az életem regénye is.

Hanem azért Kakas druszámmal mégiscsak szót kell értenem. A gödröket, amiket a Héthalmon túrtunk, be is kell temetni. De hát hogy találom én most meg a druszám házát? – töprengtem a plébánia küszöbén. A házra ugyan emlékszem, kidőlt-bedőlt oldala van, akkora csikófark-füvek nőnek az udvarán, hogy a ló se látszana ki belőlük – de nem tudom, merre kell odamenni. Egy alföldi faluban néha nehezebb eligazodni, mint Párizsban. A járókelőktől ugyan érdeklődhetnék – vasárnap volt, minden ház előtt üldögéltek a lócán –, de mindig restelltem a kérdezősködést. Mikor egyetemi hallgató koromban először mentem haza vakációzni Budapestről, egy álló napig kerestem a nyugati pályaudvart. De legalább nem nevettettem ki magam a kérdezősködéssel.

Szerencsére a csengettyűs bárány kisegített. Ott legelgetett a templom előtt, szemben a plébániával. Satyi is ott kuporgott mellette. Most nem volt filozófiai gondolatokba merülve, vagyis nem szopta az ujját. Egy borízű almát rágott. Onnan gondoltam, hogy borízű volt, mert félre-félrecsavarta a száját a gyönyörűség.

– Te, Satyi, tudod-e, melyik a Cila Kakas Mártáék háza?

– Hát hogyne tudnám; tudom hát.

– Elvezetnél-e engem oda?

– Nem vezetöm én, mert nem löhet.

– Hat osztán mért nem lehet?

– Mert szülém azért ültetött ide, hogy lessem ki, maga hová mén.

Ejnye, a kiskésit neki! Satyi, mint nyomozókülönítmény! De hiszen akkor Pengáló Mári alighanem engem lesett az este az árokparton!

Kibontottam a csokoládésdobozt, és a markába nyomtam Satyinak egy bonbont.

– Tudod-e, mi ez, Satyi?

– Tudom hát. Medvecukor – hajította el Satyi az almát, és pokolra küldte a medvecukrot. Láttam az arcán, hogy ezután sokkal jobb véleménnyel lesz a medvékről, mint eddig volt.

– Most már csak elvezetsz, Satyi?

– Nem löhet – húzott elő Satyi egy szép piros vajalmát az ingderékból. – Ezt az almát azért adta András bácsi, hogy mög ne mozduljak innen, még ki nem tudom, maga hová mén.

A jóreggelit neki, ezt csakugyan nem hittem volna a búcsúelüljáróról. Nem tudtam, nevessek-e vagy bosszankodjak, mindenesetre megszolgáltam a felvilágosítást még egy medvecukorral.

– Hát a doktor úr nem parancsolt rád, hogy lesd ki, hová megyek?

– Dehogy is nem – döbbentett meg Satyi a válasszal. – Egész hétön lesette az magát.

Könnyű volt kitalálnom, hogy az új almát, ami a kifogyhatatlan ingderékból előkerült, csak a doktor adhatta kémdíjul. Kaszvadt, faalja pogácsaalma volt, ettől kólikát kap a gyerek, és egy hétig lehet a Pengáló Márival kacsalódni.

Ott akartam hagyni Sólyomszemet a csengettyűs segédkémmel együtt, de a kémiroda főnöke meg akart szolgálni még egy medvecukrot. Citromot húzott elő az ingderékból, de olyan összefonnyadt citromot, amilyent csak falusi kocsmákban lehet látni a söntéspolcon.

– Ez is jó ám – mondta ravaszul, szopva egyet a citromon –, jó boríze van, szopja mög csak!

Az bizonyos, hogy bűzlött róla a borszag.

– Hát azt hol vetted, te?

– A jedző úrtól kaptam, erre mönt haza az elébb, de nyilván részög vót, mert föl akarta taszítani a templomot.

– Kicsoda, te?

– Hát mondom, hogy a jedző úr, de nem az a pohos, hanem az ifijur. Be akart mönni a plébániára is, de nem tanálta a kilincsöt, oszt akkor aszonta, vigyázzam mög, hogy maga hova mén, eztet mög neköm adta. Oszt el köll hozzá mönni mögmondani, hogy maga hová mönt.

Ezen aztán igazán elcsodálkoztam. Mi az ördögöt akar éntőlem a kis Benkóczy? Alighanem azt, hogy békítsem ki a Pólingnéval. No hiszen szólhatok egy-két jó szót az érdekében, ha megkér rá. Hanem a doktort megugratom!

– Ide hallgass, Satyi! Tud-e arról szüléd, hogy neked András bátyád is adott almát meg a doktor úr is?

– Dehogyis tud. Nem tud az egyik se a másikrul. Hiszön akkor nem adtak vóna három almát.

Nini, a Bankós Bera fiában van üzleti érzék, ezzel lehet okosan beszélni.

– Hát én adok neked még három medvecukrot. Innen addig el nem mozdulsz, míg azt meg nem eszed, érted-e? Aztán szülédnek azt mondod, hogy engem nem láttál, ki se jöttem a plébániáról. (Hadd örüljön szegény asszony.) A doktor úrnak meg azt mondod, hogy szüléddel elmentem a szedresbe. (Hadd egye az avas a vén kötélrevalót!) András bátyádnak meg azt mondod, hogy… annak is csak azt mondd!

Sajnáltam pedig a búcsúelüljárót, de egy nyomon kellett beszélni. Hátha összetalálkoznak a doktorral, mint kirgiz-szövészeti üzlettársak. Egy percig arra is gondoltam, hogy legokosabb volna egy pohár borra becsalni a búcsúelüljárót a Jakab kocsmájába, és ott azt mondani neki: „tudod-e te azt, te ember, hogy sokkal könnyebb a legyet egy csöpp mézzel megfogni, mint egy hordó ecettel? Ha tudod, akkor eredj haza, tedd a tenyeredet a feleséged álla alá, nézz a szemébe, békülj ki vele, aztán küldd el a csépai szent takácshoz, de előbb guríts el hozzá egy hízott disznót, attól a szent férfiú úgy a lelkére beszél az asszonynak, hogy sohse kódorog többet az élet koronája után; ha pedig mindenáron kutyát keresel a kertben, akkor ne nekem mutogasd a furkósbotot, hanem a doktornak mérd ki vele a házhelyet, ahelyett, hogy az udvarodat adod neki árendába!” De hát ne szólj szám, nem fáj fejem.

– Hát a jedzőnek mit mondjak? – óhajtotta tisztázni Satyi a szerződés utolsó pontját.

– A jegyzőnek? No, annak megmondhatod, hogy a postára mentem.

Ezzel hátat fordítottam az ifjú Pinkertonnak, aki az egyezségünk első részének azonnal eleget tett, amennyiben gyorsan eltüntette a medvecukrokat. Mikor a postaajtóból visszanéztem, akkor már a meggondolatlanul elhajigált almákat kereste. Csakhogy azokat már akkor a segéd-kém terelte a maga ügykörébe, s így Satyi egy póruljárt konjunktúrás letörtségével hagyta el a terepet.

Pólingné kedvetlenül nyújtotta a rétest a konyhán. Angyélnak megint a feje fáj, mondta mérgesen, nem is kelt föl az ágyból, borogatni kell a homlokát, alig győzi neki hordani a hideg vizet. Szokott ez így lenni a fiatal leányoknál, ő is ilyen fejfájós volt, míg férjhez nem ment – tette hozzá megnyugtatásul.

– De azért be lehet hozzá menni?

– Hogyne, tessék csak, elnök úr, majd legalább felejtkezik egy kicsit.

Nem ütköztem meg rajta, hogy Angyélkának ajánlatos a „felejtkezés”. Falun a szórakozást hívják felejtkezésnek.

Azonban a kisleány csak úgy az ajtón keresztül kívánt felejtkezni. Nagyon kért, hogy ne menjek be, mert fésületlen, takaratlan (ez csak annyit jelent, hogy nem takaros), és a szemei mind ki vannak vörösödve az álmatlanságtól. Hanem ha kedves akarok lenni, akkor ő majd kinyújtja az ajtón a lavórt, hozzak bele friss vizet.

Egész nap hordtam a friss vizet, pedig nagyon mély volt a posta kerekes-kútja, s bizony egy kicsit megérezte a reumás karom. De estefelé mégis csöndeseden: annyira Angyalkának a fejfájása, hogy a félig nyitott ajtón keresztül meghallgatta a regényből a segédjegyző-fejezetet. Nem mondott rá se jót, se rosszat, én meg nem mertem kérdésekkel zaklatni. Csak amikor nagyon sokáig nem szólt, akkor kérdeztem meg félénken, hogy tán elaludt?

– Nem alszom – mondta szegényke fékezett idegességgel. – Megint jobban fáj a fejem. Lenne szíves behúzni az ajtót?

Behúztam az ajtót. Póling mama elaludt a nappali szoba díványán, lecsúszott a feje a kis párnáról, azt visszaigazítottam, hogy rosszat ne álmodjon, aztán beültem a ketrecbe. Dolgozni szerettem volna, de nem ment, csupa m betűket firkáltam a papírra. (Ez az egyetlen betűrejtvény, amit én találtam ki; a megfejtése: egyetlen m = egyetlenem.)

Gondoltam, hogy ne vesszen egészen kárba a nap, megpróbálok szót érteni a napszámosaimmal. Megkértem Gábor bácsit, a postakocsist, kalauzoljon el Kakas Mártához.

A drusza sokkal barátságosabban fogadott, mint mikor első viziten jártam nála, még azzal is megkínált, hogy tartsam fönt a kalapomat. (A vendég úgy adja meg a tartozó tiszteletet a háznak, hogy a szobában leveszi a kalapját. Viszont annyi tisztességtudást ő is elvárhat a gazdától, hogy az meg tessékelje azt vissza a fejébe. Ez negyvenfokos melegben nem a legésszerűbb illemszabály, de nem lehet rajta változtatni. Ha már a királyi udvarokban elhanyagolják az etikettet, legalább a paraszt-demokrácia becsülje meg.)

Arról azonban hallani se akart az öreg, hogy másnap munkába álljon. Olyan kis pénzért, lássam be, nem herdálhatja el az idejét ebben a drága világban. (Már akkor kétszázötven korona napszáma volt a vén naplopónak, s még külön ötven koronát kapott, mint „munkavezető”!) Aztán nem is olyan nehéz munka való már ő neki, mint a gödörbehúzás. Azért is állt már el – szőlőt kapálni.

– De azt csak belátja kend, hogy a gödröket be kell húzni? Azt csak nem kívánhatom a földek gazdáitól, hogy a maguk költségén húzassák be.

– Az én fődemön mán behúztuk űket.

– De hát a többivel mi lesz? Hátha a nyitott gödörbe belebukik a jószág, és lábát-nyakát töri?

– Annak bukik, akinek van. Neköm se tehenem, se lovam.

Nem akartam, hogy a drusza tovább is tusakodjon a megismert igazság ellen, mert azt tanultam valaha, hogy a szentlélek ellen való hat bűn közt ez a legsúlyosabb. (No, Kakas Márta nagyon előkelő társaságba kerül a pokolnak abban a dísztermében, ahol az ebben vétkeseket elkvártélyozzák.) Nézzük meg Bíbok sógort, hátha az jobb erkölcsöket tanult az Okos Naptárból.

Nem kellett mennünk, csak három ház ellen, a harmadiknak is csak az udvaráig. Bíbok sógor ott ült szétvetett lábbal a faragó-széken, valami hosszú rudat barkácsolt. Nem hiába, hogy nincs itthon a pap – úgy látszik, az egész eklézsia elfelejti a katekizmust.

– Hát maga, Bíbok? Nem tudja, mi van az anyaszentegyház öt parancsolatában? „Megemlékezzél róla, hogy ünnepeket szentelj.” Jó keresztény nem dolgozik vasárnap.

– De még hétköznap se, uram, ha nem muszáj – söprögette le nevetve a sógor a Kossuth-szakállról a forgácsot. – Azt köllött vóna eltemetni, aki a munkát kitanálta, azt mög, aki szereti, a torára levágni. De hát ez nem munka, ez csak encsen-bencs.

Nagy szeretettel nézegette a két méter hosszú encsen-bencset, mint amilyennel én nézegettem a regényem kéziratát; az alkotó művész mind egyforma.

– Mi lesz az? Kaszanyél?

– Mekkora kaszás köllene ekkora nyélhöz, kéröm? – méltatlankodott a sógor. – Kurta vóna ehhön még tán a Csontos Szikfrid is. Ez csak vellámhárétó lösz.

– Mi-i? Villámhárító? Fábul?

– Hát. Nézze, a régi mán elkorhadt – mutatott fel a tetőre, amelynek a végébe csakugyan egy hosszú fanyárs volt beleütve. – Köll az, nézze, Emerikában is van mindön házon.

– Van az minálunk is, a városban. Csakhogy az vasból van, a hegyét meg bearanyozzák.

– No ügön, az urak. De hát a szögény embörnek fábul is mögjárja.

No, jól van. Nem kell senkit a hitibül kiverni. – Hanem hát hogy leszünk holnap a Héthalommal? Csak nem hagy cserben kend is?

– Nézze, én mögmondom úgy, ahogy van. Ha az András föl nem hagyott vóna az isteni szolgálattal, hát én is fölkarolnám magát. De aszongya az András, hogy nincs az Istennek az a pénze, akiért ű tovább csúfoskodna. Mán így is azon nevet az egész falu, hogy az úr (mármint én!) az egész nyáron mivelünk kerestette az eszit a föld alatt, oszt nemhogy azt mögtanáltuk vóna, hanem a magunkét is elvesztöttük. – (Mármint ők!)

– Ezt is az András mondta?

– De mondta azt, hallja, még a doktor úr is.

Mindjárt gondoltam, hogy errül fúj a szél. Észrevette a vén bűnös, hogy a veséjébe látok, és most a néppel akar kifüstöltetni a faluból! Hát hiszen mennék is én már, csak a gödrök be volnának húzva!

– No, Gábor bácsi – mondom a kocsisnak, ahogy az utcára kiérünk –, ebből a kátyúból hogy mászunk már ki? Csúnya nép lakik ebben a maga falujában.

– Csupa sült paraszt ez, kéröm, akár a lóval imádkozzon az embör, akár ezöknek beszéljen. Nincs itt más nyomas embör, csak én mög a harangozó mög a pap, jegyző, doktor. No, mög a kisasszony is az vóna, ha embör vóna.

– Nem ér az nekem semmit, ezek be nem húzzák a Héthalmot.

– Hát kéröm szépen, beszélök én még ma este a harangozóval, oszt ha miránk bízza az elnök úr, egy hét alatt berángatjuk mink azokat a gödröket, mikor, hogy érünk rá. Az mán magának mindögy, mert úgyis áltáljában fognánk föl, ezör-ezör pengőért.

Hátha az Attila kincseit kérte volna tőlem, nem odaadtam volna-e azokat is! Egész nekividámodva mentem a postára, de a szobaajtóból visszahőköltem. Soha én ebben a házban a nevetésen kívül hangos szót nem hallottam. Most pedig a Pólingné hangja csörgött-pattogott, mint a kanászostor.

– Megmondtam már százszor, hogy akkor én a Tiszába ugrok! – Most már visított a hangja, mint ostorban a csapó.

Hogy Angyalka mit mondott, azt nem értettem, de a sírós hangja úgy nyilallt a szívembe, mint valami fájdalmas hegedűszó.

Hogy más ember mit csinált volna a helyemben, nem tudom, hiszen én se tudtam, mit csináljak, benyissak-e vagy elszaladjak? Hát csak hallgatództam egy darabig, de olyan csönd lett, mintha elvágták volna a lármát. Alighanem meghallották a lépésem koppanását – most már be nem mehetek, mert ők is zavarban lennének, meg én is. Kilábujjhegyeltem a házból, de még a plébániára is úgy osontam be, mint a tolvaj.

Ahogy beérek a szobába, és gyufát kotorászok az asztalon, valami hidegbe ütődik az ujjam. Tovább kotorászok, megint valami gömbölyű hideg. Megmarkolom: sima, puha, nyálkás. Kibotorkálok a konyhára, gyertyát gyújtok, úgy jövök be a szobába: hát döglött békával van tele az asztal. Ezeket a nyitott ablakon hajigálta be valaki tisztelete jeléül. Hát csakugyan ideje lesz ebből a faluból elhurcolkodnom, még a Turbók sorsára nem jutok.

Hozzá még a vihar is kitört éjszakai jégesővel, s már régen elállt, mikor még mindig hallottam a pattogását az ablaküvegen. A fülemre húztam a kis vánkost, az arcomra takartam a zsebkendőt, mind nem használt. Mi az ördögöt csináljak? Ezeknek előtte, ha nem tudtam elaludni, azzal szórakoztam, hogy elgondoltam, mit csinálnék én, ha nekem egy millió forintom volna. Ötvenezer forintnál mindig elaludtam, mert a többivel nem tudtam mit csinálni, s azt egy összegben rátestáltam a Magyar Tudományos Akadémiára. (Meg is látszik rajta, hogy én voltam a legnagyobb mecénása.) Most azonban ezzel nem sokra mentem. Mi az az egy millió forint zürichi jegyzés szerint? Ha kéznél volna, egy tételben odaadnám Póling mamának, hogy ne ugorjon a Tiszába. Egy másik millió kellene Angyalkának kelengyére. Egy szegény magyar regényíró feleségének ennyivel is be kell érni. Lakást is nagyobbat kell keresnem, ágyakat is csináltatni kell, a rongypokrócfutó is magával hordja a nevét: megint egy pár millió korona.

Ilyen komor gondok közt aludtam el az ötvenötödik milliónál, s arra ébredtem fel, hogy verik az ablakot. Még mindig esik a jégeső?

Nem a jégeső volt, fehérliliom veregette az ablakot az Angyélka liliomfehér kezében.

– Nem szégyenli magát, Mátyás lustája! – csilingelt a hangja ezüst csengettyűje.

Sohse voltam valami híres gyors öltözködő, de most három perc alatt valóságos Oscar Wilde lett belőlem – Reading előtt –, csak persze a nyakkendőm nem volt olyan szépen kötve.

Derült volt az ég, csak itt-ott úszkált rajta egy-egy foszlány az éjjeli vihar fekete lobogójából, és Angyalkán se hagyott egyéb nyomot a tegnapi depresszió, csak éppen hogy sápadt volt az arcocskája. A szeme eleven volt és vidám, de mégis mintha aggodalom bujkált volna benne, amikor megütötte a vállam a liliommal:

– Hát az este hol bujdostunk? Éjfélig várta anyus a vacsorával, és nagyon zúgolódott, hogy hiába várta.

(Az ám, hallottam a zúgolódást! Nem is zúgolódott, hanem zúgott. De milyen nagyszerűen áll ennek a kisleánynak a füllentés is! Ha feleségem lesz, mindennap füllentőst játszom vele! Mindjárt meg is próbálom, én értek-e hozzá.)

Hát nekem is elég jó sikerült, tekintve azt, hogy már rég kijöttem a gyakorlatból. Több tíz esztendejénél, mikor utoljára voltam szerelmes.

– Nagyon fáradt voltam, kedves, aztán késő is volt, nem akartam már zavarogni. Úgy féltem, hogy maga nem tud elaludni. (No, ez legalább igaz volt.)

– Ó, én nagyon jól aludtam, még álmodtam is. Képzelje, fehér liliom voltam álmomban, és piros vázában ott álltam a templomban a Mária-oltáron.

Elragadó álom volt, és elhatároztam, hogy ezentúl szeretni fogom a fehér liliomot. Eddig ez volt az egyetlen virág, amit nem szerettem. Azt az ártatlan színt és azt a megrészegítő illatot együtt még asszonynak se lehet megbocsátani, nemhogy virágnak! A liliom a virágok közt a galamb, mind a kettő a legálnokabbul tetteti a tisztaságot.

Ez a nap azonban határozottan a felfedezések napja volt. Nemcsak azt fedeztem föl, hogy a fehér liliom rendkívül szeretetreméltó virág, hanem azt is, hogy a lekozmásított tej a legrokonszenvesebb táplálékok egyike, ha a poharat egy tejfehér kéz tartja az ember szájára. A lekozmásítási műveletet Póling mama végezte, s ahogy én a poharat a számra vettem, rögtön kijelentettem, hogy igaz is az, most jut eszembe, én már reggeliztem a plébánián. Lám, milyen könnyen megy az első füllentés után a második.

Könnyen ment, de nem sikerült. Angyalka erélyesen az asztalra ütött.

– Az nem igaz! A Juli akkor ment a tejért a jegyzőékhez, mikor mi eljöttünk. Az elnök úr soványítani akarja magát, hogy még fiatalabbnak lássék. Nézze meg az ember! Rögtön meginni a tejecskét szépen. Ez ám a jó tejecske, cukor is van benne! – tartotta a számhoz a poharat.

Borzadok a cukros langyos tejtől, s ha én kormány volnék, minden asszonytól elvenném a választójogot, aki a tejbe cukrot tesz. (S ez olyan atrocitás volna, aminek még az ellenzék is tapsolna.) De hátha aqua tofana lett volna a pohárban, nem kiszürcsöltem volna-e azt is egy cseppig? Ha azt kívánja Angyalka, hogy most már nyeljem le a poharat is, azt is megteszem.

A harmadik felfedezésem az volt, hogy az arisztokrácia sokkal jobban beválik napszámosnak, mint a plebs. Mire kimentem a Héthalomra, már három gödör be volt húzva, le is dombolva. Elismerésemnek egy-egy szivarral adtam kifejezést.

– Hátha még komenistákat löhetne behantolni! – fohászkodott föl kegyesen a harangozó.

A negyedik felfedezés – no, az olyan nevezetes volt, hogy külön fejezetet érdemel.

Ahogy lenézek a halomról, kilép a kukorica közül a kis Benkóczy, és rámköszönti a jóreggelt. De olyan szép, tiszta, rendes fiú, mintha nem is ő hált volna egy hétig kalap alatt, és olyan alázatos a modora, mintha nem is segédjegyző volna, hanem múzeumi segédőr.

– Bocsánatot kérek a háborgatásért – azt mondja –, de tegnap is kerestem már elnök urat a plébánián.

– Igen, de amint hallottam, nem tetszett megtalálni a kilincset – eresztettem bele a fullánkot. Mert dühített, hogy olyan remekül van megkötve a nyakkendője, mint egy bankgyakornoknak.

Könnyed pirulás mutatta, hogy a fullánk talált, de azért nyugodt maradt.

– Ez is beletartozik abba, amiről én bizalmasan szeretnék beszélni az elnök úrral.

– Tessék helyet parancsolni – terítettem rá a zsebkendőmet egy vakondok-túrásra. Én meg, mint házigazda, ráültem a fekete táskámra. – Miben lehetek szolgálatára?

– Nagyon boldogtalan ember vagyok én, kérem, nem csoda, ha olykor az italban keresek feledést. – (Olyan regényesen beszélt és olyan romantikus gesztussal simította félre a szemébe kondorodó fekete haját, hogy muszáj volt rokonszenvvel néznem rá.) – Énbelőlem csúfot űz az egész világ. – (Le kellett sütnöm a szememet. Az egész világ: a pap, a jegyző, a doktor. S ezek együtt se tettek téged annyira csúffá, mint én meg a kis cinkosom!) – S miért? Azért, mert költő vagyok. Kérdem önt, olyan megbocsáthatatlan bűn ez?

– No, nem éppen – feleltem elnézően. – A költő is csak az Isten teremtése. Fiatal koromban én is költő voltam egy kicsit.

– Én azt kiéreztem elnök úrból – kapott a kezemhez. – Noha ön most már tekintélyesebb, úgyszólván ékesebb úr – (Ejnye, te lókötő!) –, azért önben még mindig van valami költőies. Mi költők, bármilyen társadalmi és korbéli különbségek választanak el bennünket egymástól, ráismerünk egymásra a szemről, a homlokról; hogy úgy mondjam, közös bélyeg van rajtunk.

– Úgy van – bólintottam rá. A fickó egészen rendén beszél, a költők többé-kevésbé megbélyegzett emberek. S ezt a bélyeget én nem nyomtam rá a róla szóló fejezetben! Mihelyt hazaérek, mindjárt pótolom.

– Például elnök úr most is annyi jósággal néz rám, hogy bátorságot veszek magamnak azzal visszaélni.

Azzal előgombolt egy árkus eperfa-statisztikát. Átütött rajta a lila tinta: statisztikának igen sűrűk és igen rövidek a sorok. Jézus Mária, ez vers lesz!

– Én tulajdonképpen drámaíró vagyok, de még eddig mindig elnyomtak mindenütt, bár a 102-esek tábori színháza két darabomat is előadta. De azok ifjúkori kísérletek voltak, én magam se sokat tartok felőlük. Hanem azóta írtam két középfajú drámát, az egyikkel az Akadémiánál pályáztam, de még csak meg se dicsérték, a másikat meg a Színművészeti Tanács küldte vissza. – (Nini, hiszen ez egész tehetséges fiú lehet!) – Azonban engem nem lehet agyonhallgatni, én addig fogok dörömbölni a dicsőség kapuján, míg kénytelen lesz megnyílni előttem.

– Jól teszi, barátom. A Keopsz piramisa se egy nap alatt épült fel.

– Nagyszerű – pirult bele az örömbe –, ezt én is megírtam egyszer, noha más vonatkozásban. – (Tudom, csacsi. Hiszen itt van a táskámban a konceptusod, amit az iktató-könyvből kiejtettél. Nyilván attól van olyan rossz ülés rajta, mint a Keopsz piramisán.) – Most azonban nem erről van szó, hanem egy lírai kísérletről. Ha szabad azt mondanom, ez rám nézve még a drámáimnál is nagyobb jelentőségű. Én szeretek egy leányt.

– Tudom – szóltam el magam. S az Isten őrzött, hogy ki nem mondtam Kónya Bimbikének a nevét.

– Tessék? – döbbent karikára a szeme.

– Úgy értem, hogy el se tudok képzelni olyan fiatal költőt, aki ne szeretne egy leányt.

– Sajnos, nem mindenki ilyen megértő. A leánynak kőszívű anyja van, aki eltiltott bennünket egymástól. Prózai lélek, akinek látókörét a paradicsomos üvegek zárják be.

Ez pokoli gúnynak volt szánva, és szívből mulattam rajta.

– Az nem baj, csak a leány tudja követni az ön lelke röpülését!

– Félek, hogy az anyai zsarnokság eltántorította tőlem. Pedig valamikor az esthajnalcsillagra esküdtünk egymásnak örök hűséget – mondta keserű mosollyal a költő.

– Pardon, barátom, ismer ön más csillagot is az esthajnalcsillagon kívül? – vágtam közbe.

– Nem, kérem – nézett rám csodálkozva.

Persze, ilyenek a tudatlan fiatalok. Bolygó-csillagra esküsznek, amely sokszor heteken át nem látható. A sarkcsillagra kell esküdni, amely örökkön ugyanazon pontján virraszt az égnek. Az én Angyalkám már tudja ezt!

– Tessék folytatni. Ezt csak úgy véletlenül kérdeztem.

– Írtam egy verset, ezzel akarom kipróbálni, szeret-e még. Elküldöm neki, s ha szeret, akkor a pokol minden hatalma se tud tőle elválasztani, akkor elragadom, mint a szél a rózsalevelet, mint az oroszlán a gazellát! S ha nem – eh, jobb arról nem beszélni. Szóval, egész életem van erre a versre feltéve. Megengedi elnök úr, hogy tárgyilagos ítélete alá bocsássam?

– Tessék. Hallgatom.

Hát a vers csapnivaló volt, hanem a fiú, ahogy szavalta, úgy tündöklött, mint egy Apolló. Nagyon márványkeblű szűz lehet Kónya Bimbike, ha ennek a fiúnak ellen tud állni. Persze ezt nem mondhatom meg Benkóczy úrnak, se azt, hogy fűzfáról vágta a sípját.

– Igazán szép vers, és biztos, hogy a pályabér nem fog elmaradni.

– Tetszik gondolni? – csillogott a fiú szeme. – Mehet a vers?

– Hogyne, csak engedje meg, hogy figyelmeztessem valamire. Itt a harmadik sorban az van, hogy „Szavad adád rá.” Hangosan olvasva ez valóságos dadogás. „Szavadadádrá.” Ezt nem lehet így hagyni.

– Ez igaz, észre se vettem. Talán így írom inkább: „Ígéretet től.”

– Az még rosszabb, mert azt nem fogja megérteni, írja egyszerűen így: „Megígéréd, hogy…” Nem, ez nagyon lapos és a jambus is rossz. „Igét ígérél.” Igen, ez költőibb is, ritmikusabb is.

– Tényleg!

– Itt ki kell cserélni az egész sort. „Ha szép szók ütik meg a füleid.” Fiam, ezt költő le nem írhatja. Ez jön helyébe: „Szép szók ha sarkantyújok pengetik.”

– Kérem szépen – nézett rám nagy tisztelettel a gyerek, és fölébe írta az áthúzott régi sornak az újat.

– Hát ez micsoda? „És szótlan is csókra szomjas a száj.” Írja csak: „Piros vágyaktól sír a néma száj.”

Itt aztán már elmiákolta magát bennem a rég elásott lírai macska. A harmadik strófa nyolc sorából nem maradt meg, csak kettő. A negyedik strófánál úgy belejöttem a betlehemi kisdedgyilkolásba, hogy áthúztam az ötödiket, hatodikat, hetediket is, s mindhárom helyett újat írtam. De még meg is fejeltem egy nyolcadikkal, amelyikkel aztán be is végződött a vers. Az utolsó négy sora ez volt:

Ne fuss el ajkam tüzesőjitől,
Ha dérütött fejem szivedre kábul:
Hisz az utolsó kortyot most iszom
Az ifjúságnak karcsú poharábul.

– De… de… engedelmet kérek – dadogott a gyerek –, az én fejem nem dérütött.

– Persze, persze – józanodtam ki hirtelen –, hiszen azt csak a sor kitöltésére mondtam. Természetesen azt kell írni, hogy „éjütött.”

– Ez sokkal szebben is hangzik – mondta arcátlanul a kölyök, és boldogan gyűrte zsebre talán az egyetlen szép lírai versemet, amiben leáldozó napom utolsó piros tüze lobogott magasra, míg előtte lassú libegéssel úszott el az este hattyúja, halk rímeit zendítve bele a közeledő sötétbe. – Sohase fogom önnek elfelejteni a kedvességét, elnök úr.

Rángatta a kezemet, mint a szivattyús kutat, és amikor mosolyogva biztosítottam róla, hogy szót se érdemel az egész, máskor is szívesen állok szolgálatára, csak köztünk maradjon a dolog, akkor még azt kérdezte tőlem:

– De ugye, azért első kísérletnek az is elég jól sikerült, amit én írtam? Hiszen az alaphang tulajdonképp mégis csak az maradt.

– Hogyne, hogyne – veregettem meg a vállát. – Hanem most már én is kérdezek valamit magától. Aztán igazán olyan szép az a kisleány?

– Elnök úr – csapta szét a két karját olyan őszinte büszkeséggel, hogy az szebb volt, mint egy egész könyvtárra való líra –, nincs olyan leány a Doberdótól a Berezináig. Olyan két szeme van, hogy az egyiket ki lehetne szúrni, még akkor is szebb lenne egy szemmel, mint más leány kettővel.

Ez inkább huszáros kép volt, mint költői, de nem minden szemléltető erő nélkül való. S ezért mégis több szánalommal, mint irigységgel néztem a gyerek után, aki úgy nyargalt el a verssel, hogy az már egy óra múlva bizonyosan a postán lesz, miniszter-papírra lerajzolva vadonatúj tollal és a leglilább tintával.

Hiszen kétségtelen, hogy az ifjúságnak is megvannak a maga örömei, de azok nem érnek többet a tavasz illúzióinál. Mennyi lucsok, mennyi locspocs, mennyi sár egy-egy szál ibolyáért! Mintha az egész világ a lepkék hímporával volna behintve – s a mikroszkóp alatt kiderül, hogy a legszebb hímpor is színtelen, a káprázatos pompa csak interferenciás tünemény. Szívdobogás minden szoknyalebbenésre s halálvágy minden váltólejáratkor; örökös hintázás az oktalan öröm és hiábavaló bánat két karfája közt; sok álmatlan éjszaka és sok ásítós, fejfájós, kialvatlan nap, sok rikoltozás és sok nyöszörgés: ez az egész ifjúság. Semmi igaz értéke benne az életnek, semmi kiegyensúlyozottság, semmi emberismeret, semmi józan megítélése a dolgoknak és embereknek. Verebek fürdése a kocsiút porában, lármás hancúrozás, nincs benne semmi a sasok méltóságos röptéből, akik hűvös magasokból nézik az alattuk nyüzsgő életet.

Egyet persze el kell ismerni az ilyen meglettkorúságnak is, mint én vagyok: hogy a verebek a nyakkendőkötéshez jobban értenek. No, ha még egyszer versórát adok a kis Benkóczynak, akkor cserébe nyakkendőórát veszek tőle.

Július 27. A katolikus naptár szerint Szent Pantaleon vértanú napja, egyéb nevezetessége nincs. Az én kalendáriumom szerint ez a hedsra, egy új időszámítás kezdete. Ezen a napon csókoltam meg Angyalkát. Még pedig az Isten szemeláttára. (Igaz, hogy az ördög is nézte.)

Ez egy nappal volt a meglepő felfedezések után. Szaharába való forró nap. Nem kánikula, mert az csak annyit jelent, hogy „kutyácska”, ez a meleg pedig még a kutyamelegeknek is az öregéből való volt. Én ugyan igen állom a meleget, mint régész, de mint regényíró mégis inkább tél-párti vagyok. A tél harmóniátlan ugyan, de misztikumokkal teli, épp ezért a művész egyszerre otthon van benne, ha kivándorol magából, és ködökbe, zúzmarákba, hóförgeteges éjfelekbe és tetőgerinceken ziháló szelekbe költözik. Ha valami gondolatot vagy hangulatot keres az ember, és nem találja meg a szobája homályos sarkaiban, amikbe már nem ér el az asztali állólámpa borszín világa, akkor nekivág az elhagyatott utcáknak, s a kertek alatt, amelyeknek rácsában az őrálló fekete rudak fehér hósapkát viselnek, kivág a szabad mezőkre. Feltűrt gallérral mén a csikorgó fák alatt, porka havak olvadnak vízzé arca melegétől, s szívében kivirágzik a titkos remény, hogy valahol az út végén, ahol az ég összeborul a földdel, el fogja temetni a hó, és fekete varjúpapok fognak fölötte károgni halotti éneket, míg a fák ágai közt piros ködök szállinganak a lemenő napból, mely vöröslik, mint bronz thuribulum. Azonban mielőtt elérné az ember a világvégét, éppen két lépéssel előtte észre téríti orrának, fülének lefagyása, hazasiet a duruzsoló kályha mellé, megiszik két csésze teát sok rummal, s elégedetten konstatálja, hogy ez jó kis séta volt, s lám, észre sem vette, hol és mikor, de megtalálta a keresett gondolatot.

De mit csináljon a boldogtalan író Szent Pantaleon napján, mikor az álló levegő forró, mint az olvasztott ólom, a tinta beleszárad a tollba, és a papír hozzáragad a kézhez? A legnagyobb baj pedig nem is a meleg, hanem a minden zugokat tisztán és élesen mutató, az álmok vértelen vázán keresztül sütő, a homályokat nem tűrően és fantáziát elszárítóan pozitív fény. Látom a regényem szövetén a repedéseket, az összevarrott részeken a bennük felejtett fércet, a bőre szabottságot, ahol nem kívántatik a lötyögősség, a szűkre hagyottságot, ahol szabadabb mozgásra lett volna szükség. Ami jól volna kiszabva, azt nem tudom összeállítani. A petyke nyakkendős csábító egészen jól sikerült, most már verseket is szaval, még pedig a Legújabb Alföldi Vőfélykönyvből, a modellből lett úrnő egészen puhára főtt már, de hogy csináljam most a tálalást? A festő in flagranti kapja őket az Isten-szigeten, és felköti magát az első fára, ez már elhatározott dolog, de mi lesz a pákásszal? Az csak elmondja fölötte a circum dederuntot, és aztán elmegy halcsíkot fogni?

A szobában nem találtam megoldást, mert olyan volt, mint a tüzes kemence, s hamuvá égett benne minden gondolat. A postakertre úgy odasütött a nap, hogy szinte áttetszőkké váltak a levelek. A templomkert nagy kőrisei alá is hiába mentem, ott csak arra tudtam gondolni, hogy tegnap délután itt jártunk Angyalkával, aki vidám volt, mint a rigó, és ragyogott a jókedvtől, mint egy kerti üvegalma a déli napon. Sohase láttam még úgy örülni az életnek, és sohase éreztem még lüktetőbben, mennyire szeretem. Minden mozdulatát elnyeltem, és most boldogan szedtem a tenyerembe a tegnap délután gyönyörű perceit. Ennél a loncbokornál ugrott a nyakamba: „elnök úr, milyen szép az élet!” Itt akasztott a fülébe csipkebogyó-függőket, és rázta meg komolyan a fejét: „elhiszi, elnök úr, hogy mégis csak a líra a legszebb a világon?” Persze hogy elhiszem – mosolyogtam; hiszen csak nem kezdek veled esztétikai vitát, te bohó gyermek, aki a legszebb lírai költemény vagy, akit a teremtő valaha kigondolt! Lám, itt a csillogó finom fövény még őrzi két keskeny cipője sarkának összeszegelő nyomát, mint kódexek arannyal festett V betűjét – lehajolok, megmérem, egy kicsit el is szégyellem magamat. Eszembe jut, hogy Kemény Zsigmond is így számíttatta ki a Zord idők-ben Barnabás deákkal Dóra kisasszony ellopott harisnyakötőjéből a lábszár méreteit. Eh, hát aztán? Mégis csak ez az egy szép matematika van a világon!

A Kemény regénye visszaterelte a gondolataimat a magam regényére. Éppen a templom ajtajában álltam. Nini, nyilván ez az egyetlen hűvös hely az egész faluban. A nap már a szentély mögé került, a sarkokban, az oltárfülkében már kedves homály lehet odabent, olyan, amilyen most nekem kellene. Milyen nagyszerűen lehetne itt írni, csöndben, hűvösben, valamelyik háromszázéves padban, a jó öreg szentekkel körülvéve.

Nem sokáig tétováztam, hanem hazaszaladtam a templomkulcsért. Ismerem magamat és tudom, hogyha már megkívántam a templomot, akkor nekem most ott kell dolgoznom, mert máshol egy betűt le nem tudok írni.

Beültem az utolsó padba, valami kopasz kőszent lábához, aki alázatos mosollyal nézett le rám a téglapárkányról. Minden kollégámnak ajánlhatom, hogyha megreked az ihlete, csak keressen egy mosolygó kőszentet, egyszerre bőven bugyog a legelmeszesedettebb véna is. A tollam szinte magától száguldott a papiroson – nem is csoda, mert ha fölnéztem egy-egy percre az írásból, egész mennyország mosolygott rám a falakról. Bámulatos, mennyi élet van ezekben az elrajzolt, meszelővel mázolt primitív falusi képekben! Ha én kultuszminiszter volnék, minden nagyvárosi templomba juttatnék belőlük egyet-egyet, hadd tanulnának egy kis természetet ezek a modern pictor doctusok! A nagyoltár Szentháromság-képéből szinte kirepült a fehér galamb, és fölöttem lebegett. A jó Isten olyan végtelen jósággal mosolygott rám, mint egy örökkévaló nagyapa, aki ölébe vonja az egész világot, és a fiú-isten ölelésre tárta sebhelyes kezét. Még a fejetlen Szent Rókus is igen megelégedetten viselte új fejét, s a tarkaruhás szent király deli magatartással mintha csak biztatni akart volna: „húzd ki magad, fiam, föl a fejet, ki a mellet, be a hasat, a te korod a legszebb férfikor!” A prédikálószék arkangyala mintha csak az atlétikai klub alapszabályai szerint dögönyözte volna az ördögöt, aki a maga részéről bizodalmas meghittséggel vigyorog felém: „Ne törődj semmivel, öreg cimbora, előbb-utóbb úgyis a lapátomra kerülsz!”

Egyszerre csak halk suhogásra ütöm fel a fejemet: Angyalka libeg be az ajtón, hófehérben, a kezében liliomvirág. Lehajtott fejjel lépked, nem néz se jobbra, se balra, megy egyenesen a Mária-oltár elé, térdreesik a Boldogságos előtt, ráemeli szemét, összekulcsolja a kezét – a karjára fektetett liliommal a Gabriel Dante Rosetti megelevenedett angyala.

Úgy belemerült az imádságba, hogy nem hallotta meg, amint fölálltam, mögéje lopakodtam, és hirtelen áthajolva a vállán, megcsókoltam a száját.

Hogy ez szentségtörés volt? Nem tudom. A Boldogságos úgy mosolygott, mintha imádság lett volna, s fejünk fölött az istenszem az arany háromszögben megfényesedett. Hogy ez csak képzelődés volt? A hagiografia sokkal nagyobb csodákat is ismer ennél.

Minden vidáman sugárzott körülöttünk, csak Angyalka fakadt sírva. De azért ráborult a vállamra, átölelt, és gerlice-zokogással kérdezte:

– Ugye, nem haragszik?

Ezt se tudtam eddig, hogy a fiatal leányok azt kérdezik attól, aki váratlanul megcsókolja őket, hogy „nem haragszik”? Ahogy én tudom, az asszonyok sohase szokták ezt kérdezni. Lehet, hogy azért, mert őket nem lehet váratlanul megcsókolni, ők mindig várakozási állásponton vannak.

– Ha meg tud bocsátani a kalóznak, drágám… – simogattam a haját, de ez a mondat, amely oly szépen indult, az idők végtelenségéig megmarad mellékmondatnak, amely hiába várja főmondatát.

Valaki a torkát köszörülte a templomhajóban. Megfordulok – Angyalka levált rólam, mint elvágott folyondár a karóról –, de káprázik a szemem, amelyet egy hosszú pillanatig lecsukott a boldogság. (Milyen furcsa, hogy lecsukott szem kell a boldogsághoz!) Annyit látok, hogy pap. A szomszéd falu plébánosa, aki minden reggel át szokott jönni misét mondani. Ma reggel is itt volt, még beszélgettünk is, áldotta a jó Istent, hogy hétezer koronácska egy métermázsa búzácska. Hát ezt – uram bocsáss! – mi az ördög hozta most vissza?

– Jónapot, gyerekek! Hát azt se mondjátok, hogy Isten hozott?

– Plébános-apácska! – kiáltotta el magát Angyalka, és már akkor ott is volt a nyakában, éppen úgy, mint előbb az enyimben.

Persze, hiszen nem az idegen pap ez, hanem Fidél, egy kicsit megfogyva, egy kicsit megszakállasodva, s ami legszokatlanabb, egy kicsit megkomolyodva.

– Szervusz, mi újság itthon? – nyújtja felém, hűvösen a kezét.

No, ez alighanem meglátott valamit. Sebaj, majd megbékül, ha itt áll piros ornátusban az oltár előtt, mink meg előtte térdelünk. Mert azt kikötöm, hogy az esküvőnek a Mária-oltár előtt kell lenni.

– Hogy mi újság? Nem igen van, gazdám, semmi se, hacsak a harangozó nem hoz valamit.

Mert láttam az ajtón keresztül, hogy a harangozó lihegve törtet az ajtó felé, vállán a kapával. No, csak nincsenek itt megint a komenisták?

De még annál is nagyobb újsággal esett be az ajtón:

– Elnök úr, mögvan a huszár!

– Micsoda huszár? – nézett nagyot a pap, levéve a kezét az Angyalka válláról. (Mert okos plébános a saját harangozója előtt vigyáz legjobban az illendőségre.)

Én azonban nem kérdeztem semmit, mert nekem már nagy tapasztalatom volt abban, mit jelent az, ha „mögvan a huszár”. Valahányszor lovas-sírt ásattam az Alföldön, a magyaroknak az mind „huszár” volt. Hiába magyaráztam nekik, hogy ezek a lovas vitézek még Árpád apánkat szolgálták, azt mondták rá, hogy az nem tesz semmit, Árpád apánkat nem is szolgálhatták bakák, csak huszárok. Ő maga is huszárkapitány volt, csakhogy persze neki egy ujja vastagabb volt, mint egy mostani huszárkapitánynak a dereka.

– Nohát akkor gyerünk – szedtem föl az írásaimat –, látogassuk meg a huszárt.

Fidél ugyan azt akarta, hogy előbb fröccsöljük le magunkat (no nem kútvízzel), de én most megvetettem a lábamat. Ebben az egyben nem engedhetek.

– Ejnye, de megváltoztál, míg odajártam – mondta egy kicsit csípősen a pap. – Ne félj, nem szalad el a huszárod, míg a torkunkat leöblítjük.

– Nem ám – kottyant bele a harangozó –, mert hiszön a huszár még a föld alatt van, csak a lova szabadult ki. De annyi azon az aranypityke, hogy tele lönne vele a pétörfillérös acskó. Aszondom, valami főhuszár löhetött.

Erre aztán a pap is beadta a derekát. Az olyan huszárt, aki a mai világban is aranypitykés lovon jár, nem lehet megvárakoztatni.

Útközben a harangozó elmondta, mi vezette nyomra őket. Hát az, hogy az arisztokrácia erkölcsei semmivel se jobbak, mint a demokráciáéi. A lopott kukoricát ők is csak úgy megsütik, mint Kakas Mártáék. Csakhogy a harangozó meg a postakocsis mégis csak vigyáz a hivatallal járó dekórumra, ennélfogva ők az egyik behúzatlan gödörbe mentek le tüzet rakni. Ahogy ott kuporogtak, megcsillan valami az árok oldalában. Egy aranyboglár volt, amiről a tegnap éjszakai sebes eső lemosta a földet. Kikapirgálták bicskaheggyel, erre kigurult mögüle egy másik is. Kitágítják a lyukat, meglátják, hogy valami csont is fehérlik benne, nekiállnak ásóval; leszedik fölüle a földet nagy darabon, hát egy lónak a teteme fekszik ott nyeregszerszámostul.

De mire odaértünk, akkorára már egy férficsontvázat is kitakarództattak a halom másik oldalán. Négy parasztlegény hámozta róla a földet, egy csomó asszony és gyerek pedig nézte őket csendesen a kihányt földrakás tetejéről.

– Hát maguk mit akarnak itt? – kérdeztem a legényeket. – Ki hítta magukat ide?

– Nem hítt minköt senki se, kéröm – ágaskodott föl az egyik legény –, részesök vagyunk a gyevi bárónál, erre möntünk, mögláttuk itt ezt a sok lüvészárkot; no, mán ezt mögnézzük, gondoltuk magunkban, mert úgyse láttunk ilyet a Doberdó úta, futott vóna ki a szöme annak is, aki szüvesen látta. Hogy osztán ez a két jó embör elmondta, mire végzik, rászántuk ezt a napot, segítünk nekik a régi huszár-testvéröket földeríteni.

– De csak ezt a bakát tanáltuk – mondta a másik legény –, ez, úgy nézöm, leginkább valami cseh dudás löhetött, mert még most is olyan félreformán tartja a száját, mintha dudálna.

Ami azt illeti, erre nyilván ráhibázott a legény. Már nem a dudára, hanem a csehre. Hullámvonalas díszítésű cserépkorsó volt a lábánál, ezt a díszítő motívumot szlávnak tartják a régészek. A két halántékcsontján két nyitott bronzkarika, ami a hajtincseit összefogta; ebből is, látni, hogy rabszolgasorban lehetett valami tarfejű magyar úrnál. (Amivel világért sem akarom azt mondani, hogy minden kopasz ember a honfoglalók egyenes ágon való unokája.)

A lócsontvázon azonban igazán meglátszott, hogy nagy úr nyargalászott rajta valaha. Hasa alá húzott lábbal feküdt a ló; zabla a szájában, elefántcsontszárú, a két oldalán lehajló talpú kengyelvas, ezüst berakással, a bordáin arany boglárok, amik az elkorhadt szerszámszíjakról hullhattak le; griffes szíjvégek színaranyból a szügyellő meg az álladzó helyén.

Gábor bácsi, aki vállra vetett ásóval őrködött a kincsesparipa maradványai felett, egy gyufaskatulyát húzott elő az ingderékból:

– Ebbe is van ám valami!

Öt szem gyöngy volt benne, a ló sörényére lehettek azok fűzve valaha.

– Egyet szétharaptam – vallotta be a postakocsis –, de nem vót neki se íze, se bűze.

Keresem a papot, hogy majd megmutatom neki a gyöngyöket – hát ingujjra vetkőzve turkál a bicskájával az egyik gödörben.

– A nagy úrhoz nem nyúlok – azt mondja –, azt neked hagyom, de hátha én is találok valami püspököt.

Ezt a régészeti lázt is ismerem már én, heveny fertőző betegség, amely igen ragályos, minden ember megkapja, ha eredményes ásatást lát, de nem életveszélyes, és egy pár óra alatt rendesen elmúlik. Különösen, ha kantafület talál az ember kincsesláda helyett.

Ami pedig a nagy urat illeti, az csak maradjon még egy kicsit a föld alatt, én nem nyúlok hozzá. Július vége van, tíz nap alatt nekem a regényt be is kell fejeznem, el is kell expediálnom; közben be is kell mennem a városba, jegygyűrűt keresni Angyalkának, amit azon az estén húzok az ujjára, mikor a regény gondját leráztam magamról. Nekem hát most régészkedésre nincs időm, olyan leletet pedig, amilyennek ez ígérkezik, a legjelesebb harangozóra és postakocsisra se lehet rábízni. Hanem hiszen azért van énnekem olyan famulusom, mint a Rudolf, hogy ilyenkor helyt álljon; jó szeme van, ügyes keze, értelmes is, lelkiismeretes is, ha a konjunktúra kedvez neki, lehet abból még akadémiai levelező tag is, a stílusa már úgyis megvan hozzá.

Mindjárt megírtam a sürgönyt az inasnak, rögtön üljön kocsiba és jöjjön ki, de a drogéria előtt álljon meg, és hozzon egy üveg orgonaillatot (ezt Angyalkának), meg egy üveg vörösrózsát. (Hát igen, ezt nekem, elég sokáig el voltam parfüm nélkül, egyszer én is beszagosíthatom már a zsebkendőmet.)

Gábort beszalasztottam a sürgönnyel a postára, Fidélt pedig megkérdeztem, átengedné-e nekem holnap délig a harangozót? Akkorra megjön az emberem, addig azonban megbízható emberrel kellene őriztetni a halmot.

– Hát persze, hogy átengedem – nevetett Fidél. – Addig legföljebb magam harangozok, ennyit csak én is áldozhatok a magyar tudományért.

Másnap reggel az első dolgom volt fölszaladni a padlásra, s kinézni a Héthalomra, hogy nem lopták-e el az éjszaka a régiség-csőszt. De szégyenkezés nélkül bevallom, hogy előbb mégis csak a postakertbe kukucskáltam le. Ha Angyalkát nem láthatom is – még tegnap megmondta, hogy nagymosás lesz náluk, s ilyenkor még a legkedvesebb vendég se kedves –, legalább a virágait megsimogatom a szememmel. Feslőben voltak a már nyári őszi-rózsák is, s engem, mint korán megőszült embert, mindig meleg barátság fűzött az ősznek a nyár udvarába küldött virágköveteihez.

Hát az Angyalka őszirózsái úgy kéklettek, fehérlettek, rózsálltak, mint más becsületes aszterek, azonban meglepetve láttam, hogy ezeknek olyan tulajdonságuk is van, amit én őszirózsánál még sohse tapasztaltam: füstöltek. Szép sárga füstjük volt, mintha rövid-szivart szívnának. Némely szivarszakértők szerint ugyan a rövid-szivarfüstje olyan gyilkosan büdös, hogy a monarchia fojtógáz-bombái ezzel voltak töltve a világháborúban, mindazáltal én most, amennyire lehetett, kitoltam a fejem a padlásablakon. Nagyon szerettem, volna már egy kis szivarfüstöt szagolni. Egy hétig készült a szám az Angyalka száján való szent áldozásra. Megérte, az igaz, de olyan komisz a férfi, hogy legalább a más szivarfüstjéből vágyakoztam egyet szippantani.

Ahogy szimatolok az aster fumans-ok felé, meglátom ám mögöttük a kis Benkóczy ficsúrkalapját. Hát persze, hogy tévesen gazdagítottam az aster fumans-sal a botanikai nómenklátort. Vicenotarius fumans, füstölgő segédjegyző: ezt a speciest kell beiktatni a mákvirágok közé. Olyan peckesen veti neki a vállát a kerítésnek, mintha csak várna valakit. De hát éppen ide kell neki légyottot adni, a szerencsétlen flótásnak, ahol már egyszer késsel fenyegették? Biztos, hogy most szappanos vízzel önti le Pólingné, ha meglátja! No, ezt meglessük!

De nem lestük meg, mert ahogy a Héthalomra néztem, majd sóbálvánnyá meredtem a meglepetéstől. Úgy nyüzsgött ott az ember, mintha a megyebeli honfoglalók mind feltámadtak volna és ott gyűltek volna össze szert tartani. Régészet minden szentjei, mi történhetett itt?

Ahogy a templomsarkon befordulok, a jegyző hujánt utánam, álljak csak meg egy szóra.

– Kérlek alássan – mondja nagyon komolyan –, tegnap este óta kolompol a telefonom, a környékbeli uradalmak panaszkodnak, hogy mindenütt forronganak az aratók. Hát, kérlek alásan, nem szívesen teszem szóvá a dolgot, de ezen segítened kell valahogy.

– Tessék? Nekem? De hát csak nem gondolod, hogy én bujtogatom az aratókat?

– Kedves barátom, a doktor már napokkal ezelőtt figyelmeztetett engem, hogy a nép föl van ellened ingerülve. Először azt beszélték, hogy te csináltad a szárazságot, aztán meg azt, hogy te hoztad a jégesőt. Nem tudom, tegnap mi történhetett, de mindenünnen azt jelentik, hogy a részesek mind a Héthalomra akarnak menni.

– Éppen odaindultam. Fogalmam sincs róla, mi leli az embereket, én igazán nem tettem senkinek semmi rosszat – mondtam őszinte ijedtséggel.

– Ha megengeded, veled tartok. Kérlek, én nem vagyok nagyképű ember, de mégis csak kötelességem a község békéjére vigyázni.

Kiérzett a szavából, hogy komolyan neheztel rám, s magam is elkomorodtam. Micsoda végzet veszejt engem össze az egész faluval, éppen mikor már hazakészülődöm belőle?

Vagy száz ember vette körül a halmot, ki ásóval, ki lapáttal fölfegyverkezve, s a szegény harangozó úgy futkosott köztük, mint a pulikutya, kit hátrataszítva, kinek barátságosan ráncigálva az ingeujját.

– No, itt az elnök úr, most mán beszéljönek űvele!

Öt ember állt elébünk; élükön szóvivőnek Bíbok sógor. Elmondta, hogy a nemzet azért van fölzúdulva, mert a harangozó nem engedi őket ásni.

– Hát persze, hogy nem engedi – vette a kezébe a jegyző a tárgyalás vezetését. – Még én se engedhetem. A tulajdonosok az elnök úrnak adták meg rá az engedélyt, itt ő parancsol.

– Hát akkor az elnök úr engedje mög – fordult felém tisztelettudóan a sógor.

– Hiszen én nem bánnám – néztem körül kétségbeesetten –, de én ennyi napszámost föl nem fogadhatok.

– Nem köll itt napszám senkinek se – kapta föl a fejét Bíbok sógor méltatlankodva. – Nem pénzért akarjuk münk Árpád apánkat és családjait kiszabadítani a föld alul, hanem magyar böcsületbül.

Egyik ember is közbeszólt, másik is, s így végre tisztázódott a helyzet. Az a négy legény, akin tegnap kiütött a régészeti láz, megfertőzte az egész határt. Elterjedt a hír, hogy Árpád apánk tizenkét fiával a Héthalom alá van temetve. Voltak, akik úgy tudták, hogy réz-, ezüst-, aranykoporsóban alszanak, de a tudósabbak arról beszéltek, hogy a halom gyomrában egy nagy templom van elsüllyedve, a pap ott áll az oltár előtt, mutatja föl a szentséget, Árpád apánk meg tizenkét fiával leborulva imádja. Olyan is van itt a nép között, aki belelát a föld gyomrába, attól hallották ezt.

– No, avval a tudós emberrel én is szeretnék beszélni.

– Nem embör az, hanem asszony. Déván Emernek hívják, itt is van jelönleg. Déván Emer álljon elő!

Töpörödött anyókát taszigáltak elém az emberek, akik egyre szűkebb gyűrűbe szorítottak bennünket. Borzasztó ráncos képe volt a néninek, azt hiszem, már Kálmán király idejében is seprűn lovagolhatott, de a szeme nagyon elevenen villogott.

– Hát maga lelát a föld gyomrába, szülém?

– Nem én, kezit csókolom, az öreganyám vót az. Űtőle hallottam még kislány koromban, hogy aki szömvidító fűvel mögkeni a szemit, oszt itt éccakázik a halmon, az álmában belelát a fődbe. Majd möglátod, gyerököm – mondogatta –, te még mögéröd, mikor kiszabadul a fődbül az elsüllyedt templom, az lösz az országban a legnagyobb templom, és az idegön királyok mind idegyönnek haptákot állni az Árpád apánk elé.

Nem mondhattam Déván Emernek, hogy üljön a söprűjére és lovagoljon haza. Hiszen ez olyan szép legenda, hogy ha meg nem volna, meg kellene csinálni. Vállára veregettem az öregasszonynak:

– No, ha azt megérjük, lelkem, akkor magát aranyba foglaltatjuk. Különösen, ha egy kis szemvidító füvet is tudna keríteni, azt mindjárt megküldenénk a miniszterelnök úrnak, hogy kenje meg vele a szemit, de mind a kettőt. Hanem nekem most már nem sok szavam van a dologban – fordultam az emberek felé. – Most délben várok egy urat a városból, az intézkedik majd itt mindenben, őrajta áll, kit vesz fel munkára, addig legyenek békességben.

Meg voltam nyugodva abban, hogy Rudolf majd csinál itt rendet. A bajusza is hetykébb, a szava is erősebb, egyszóval tekintélytartó ember, nem olyan puha nyámnyila, mint én vagyok. Az emberek is elszéledtek, csak egy csomó szájtátó asszony keresett hűvöset magának, körülülték Déván Emert, mint korelnököt, aztán megkezdték a diétát. Ahogy észrevettem, hogy a Pengáló Mári pipikendője is ott pipacslik a bekötött fejek közt, karon kaptam a jegyzőt és félrehúztam a kukoricásba, mintha sürgős beszédem lenne vele. Arra a vakondoktúrásra ültettem le, amelyiken tegnap a költő szárnyalt.

– Hát a kis Benkóczy mit csinál?

– Eszire tért, barátom, mintha kicserélték volna. Még a veszettkutya-statisztikát is fütyörészve csinálta meg tegnap.

De nagyon elgondolkozottnak látszott az én öreg barátom. Tűnődve nézett maga elé, aztán megilletődött hangon kérdezte tőlem, hogy csakugyan az Árpád apánk sírját találtuk-e meg a Héthalomban?

– Nem gondolnám. Azt hiszem, az Árpád sírját rég elpusztították, anélkül, hogy tudták volna, kinek a csontjait szórják szét.

– Kár, nagy kár – mélázott el a jegyző. – Nagyon sokat lökne a falun, ha valahogy megtalálnád Árpádot. Vasutat kapna, rendbe hoznák a műutat, talán még megyeszékhely is lehetne belőle. A szobrot a Héthalomra emelnék…

– Tenger pénzbe kerülne az most, bátyám. Gondold el, mennyibe kerülne most egy bronzló.

– Szó sincs róla, nem lovasszoborra gondoltam, nem illet az ilyen szerény falusi jegyzőt. Beérném én egyszerű kis mellszoborral is. De annyit elvárhatok, utóvégre mégis az én jegyzőségem alatt történt a dolog. S kérlek, nem szabad elfelejtkezni a társadalmi szempontról sem. Az utolsó falusi jegyző, akinek szobrot emeltek, Arany János volt. Rendkívül megnyugtató hatással lenne az egész jegyzői karra, ha látná; hogy felsőbb helyen megint elismeréssel vannak a jegyzők iránt.

Így aztán a jegyzői kar helyzetére terelődött a beszéd, s mire megegyeztünk abban, hogy a jegyzők fizetésrendezése nélkül nincs kibontakozás, akkorra megérkezett Rudolf. Egyenesen idehajtatott a fiákerrel. (Szép, hogy autón nem jött.)

Különben nagyon elegáns volt a fiú, sárga csizma, barna bársonyruha, kékvirágú fehér mellénnyel és az én régi panamakalapom. A kalap pántlikáján három sapkajelvény, a kabát hajtókái pedig teletűzdelve a legtarkábbjaival mindazon forradalmi, integritási és royalista tűknek, amelyek az utóbbi években jóformán egyedül reprezentálták a magyar ipar virágzását. (Kár, hogy néhány helyesírási hiba tápot adott a szkeptikusok azon gyanújának, hogy a jelvények nagy része osztrák és cseh gyártmány.) S valószínűleg mindezek a díszek pomádéba voltak áztatva, mert ennyi borbélybűz a legdúsabb hajtól és a legoffenzívebb bajusztól sem telhetik.

Az bizonyos, hogy Rudolf már az első megjelenésével mély benyomást gyakorolt a helyi nő-társadalom jelenlevő tagjaira. Az egész diéta elhallgatott, amikor a legény könnyed lendülettel leugrott a kocsiról, fölemelt ujjal várakozást parancsolt neki, és rugalmas léptekkel elébem szökdécselt.

– No, mi újság otthon, Rudolf? – nyújtottam neki kezet. (Az övé sokkal ápoltabb volt, mint az enyém; érdekes, hogy ezt eddig nem vettem észre; ha bemegyek gyűrűt venni, én is benézek a manikűrhöz, föltéve, hogy nem lesznek nála sokan, és nem kell szégyellnem magamat.)

– Nincsen semmi különös – felelte Rudolf közönséges magyar nyelven, hanem ahogy körültekintett a publikumon, egyszerre észbekapott, hogy itt kifizeti magát a szép stílus. – Hacsak az nem, hogy létrehoztam a kutyát.

– Mit csináltál?

– Létrehoztam az ebállatot, amely elveszettségben létezett.

– Aha, igen, emlékszem már – képzett meg előttem a begyes kis házmesterleány a ronda kis mopszlival –, hát most már meglesz az esküvő?

– Nincs reménybe vételezve, kérem, mert visszament a pártedli. Amidőn a kutya létrehozása feletti szívbéli belső megindulásomat egy csókkal akartam meghitelesíteni, a nő atyjától fel lettem szólítva, hogy távozzam a fenébe, mert az ő leányának elégtétele egy szabólegényben rejlik. Ennél fogva vissza lett utalva az egész viszony.

Ha én humorista volnék, erre azt kellett volna mondanom a fiúnak, hogy „fogadja részvényemet”, azonban nekem a humor amúgy se kenyerem, most meg a magam boldog szerelmében igazán fájt hű emberem boldogtalan szerelme.

– Ne búsulj, Rudolf – veregettem meg a vállát jószándékú hazugsággal –, komoly ember nem veszi szívére az ilyen csiribiri dolgot. – (Nem ám, én már csak elég komoly ember vagyok, de menten belehalnék, ha Póling mama azt találná ki, hogy az elégtétele a gyevi báróban rejlik!) – Majd kerülközik a Mancika helyett másik.

Rudolfban azonban sokkal nagyobb volt a lelki erő, mint én gondoltam. Légyhajtó gesztussal csapta maga elé a karját:

– Ebet kapni, csak korpa legyen!

Az önvigasztalás erélyes mozdulatánál azonban a könyöke egy kicsit súrolta a jegyző hasát.

– Pardon-bocsánat, uram – emelte meg a kalapját udvariasan.

A jegyző is barátságosan érintette meg a fekete selyemsapkája peremét.

– Nem tesz semmit, elnök úr – nyújtott kezet, és megmondta, hogy ő kicsoda, micsoda. Rudolf is megmondta, hogy ő kicsoda, de azt nem, hogy micsoda. No, majd én úgy intézem a sort, hogy az is kitudódjék.

– Mindent kihoztál, amit mondtam, Rudolf?

– Voltam bátor.

– Hát akkor légy szíves az orgona-parfőmöt kivenni a táskából. A többi holmit lerakod a plébánián, a kocsist kifizeted, a parfümöt beadod a postáskisasszonynak a postára, aztán rögtön visszajössz ide.

– Leszek bátor – biccentett Rudolf, s leszökdécselt a dombról, gavallérosan búcsút intvén a hölgyeknek is. (A „ténybeli princ”-től tanulhatta, mert sajnos, én még ismerős hölgynek se igen merek köszönni, nemhogy ismeretleneknek mernék.)

– Te, bátyám – fordulok oda a jegyzőhöz, ahogy magunk maradtunk –, mért méltóztattál „elnök úr”-nak szólítani az inasomat? Úrnak nézted ugye, hogy olyan jó megjelenése van?

– Nem néztem én, öcsém, semminek se. Hapciha! – Napba nézett a jegyző, azért tüsszentett. – Hanem, tudod, úgy vagyunk kiegyezkedve a pappal meg a doktorral, hogyha olyan idegen úrféle vetődik a faluba, akiről nem tudjuk, miféle, azt elnök úrnak szólítjuk. Ezeknek előtte tudta az ember, ki a „hallja kend”, ki a „maga”, ki a magamformájú „tekintetes úr”, meg ki a „nagyságos uram”. Méltóságos úr itt soha nem járt a gyevi bárón kívül, meg egyszer a főispán jött volna el a megyei utat megvizsgálni, de ahogy rákanyarodtak az útra, valami kátyúba zökkent a kocsi, a főispán kiesett, kitörte a lábát, így aztán ő se jött be a faluba. Hanem mióta megkisebbedett az ország, azóta beleütött a minisztériumokba a honisme, némelyik héten négy-öt is kóvályog itt a pesti urak közül, aztán a fene tud eligazodni a címükön, ki a méltóságos, ki a kegyelmes. Ha rangjukon alul szólítjuk őket, akkor ők neheztelnek meg; ha kegyelmesnek mondjuk a méltóságost, a kegyelmesek orrolnak meg, hogy hol a tekintélytisztelet, ha minden csip-csup méltóságos urat megkegyelmesítünk. No, a nyavalya törjön ki benneteket, gondoltuk magunkban, akkor legyetek mindnyájan elnök urak. Utóvégre ebbe mindenki megnyugodhat, mert a mai világban mindenki elnöke valaminek, nem igaz?

– De igaz – nyeltem nagyot, és elhatároztam, hogy le fogok mondani a méhészegyesületi díszelnökségemről, amelynek falusi életem e keserű csalódását köszönhettem.

Lehangoltságomat nem igen derítette fel Rudolf visszajövetele sem.

– Átadtad a parfőmöt? – kérdeztem tőle.

– Igenis, átadtam. – (A jegyző hazament, a publikum is szétverődött, a tanulmányos szép beszédnek semmi értelme se lett volna.) – Nagyon köszönte az öreg úriasszony.

– Hát nem a kisasszonynak adtad?

– Nem volt otthon. – (Nagymosáskor mén el hazulról Angyalka?) – Mikor eljöttem, a kisajtóban találkoztam vele. A templomból jöhetett, mert imádságos könyv volt a kezében. – (Drága angyal! Visszavitte a szíve a Mária-oltár elé. Még nagymosáskor is!) – Gondolom, az lehetett, melles, dombos kisasszony, egy kicsikét szeplős.

Bele tudtam volna vágni a körzőt a szemtelen fráterbe – mert éppen a ló-sír szelvényrajzát méricskéltem a rajztáblán. Az esküvőm után el is fogom kergetni, mert aki olyan aljasságot mond, hogy Angyalka szeplős, az az én házamnál nem maradhat. Sajnos, egyelőre nem kergethetem el, mert szükségem van rá. De legalább ráförmedek szívem szerint.

– Légy szíves a véleményedet magadnak megtartani, és hallgass ide, mert fontos dologról van szó. A pókai sírok óta aligha volt ilyen sírmezőnk.

Ismertettem vele a helyzetet minden vonatkozásában. Az bizonyos, hogy a temető pogány magyar korból való. Valószínűleg előkelő nemzetségfő fekszik a sírban, arccal keletnek fordulva, a nap-isten felé. A föld tarkaságából úgy látom, hogy az embercsontváz a lócsontváz előtt lesz, először elhelyezték a vitézt, s mögéje fektették a legkedvesebb lovát. Nagyon vigyázva kell dolgozni, mert több lovas-sír is lehet a keleti domblejtőn. A nyugatin, úgylátszik, a leigázott szlávok temetője volt, az nem olyan fontos.

A napszámosokkal vigyázva kell bánni, és a régi tapasztalatokat felhasználni. Fegyelmet tartani, de nem gorombáskodni. Húsz embernél több nem kell, mert akkor nehéz őket szemmel tartani. Az Árpád apánk iránt való kegyeletet értékesíteni, és a jelentkezőkből a legértelmesebbeket válogatni. A szájtátó asszonyokkal is szóba állni, mert hátha van köztük olyan is, aki avar aranyfüggőt hord a fülében, vagy olyan bögrében főzi a ciberelevest, amelyikből Lehel vezér szopogatta valamikor a possajtott lótejet. Az ásatási naplót pontosan vezetni, a rétegeket felmérni, a térképbe mindent berajzolni. A csontokat sírok szerint külön csomagolni, lovaknak csak a fejét, az edényeket, fegyvereket, nagyobb tárgyakat szalma közé rakni a nagy ládába, az ékszereket, esetleg pénzeket a Wertheim-lakatos kis vasszekrénybe zárni, azt minden este beadni nekem a plébániára, ahonnan a reggelit, ebédet, vacsorát mindennap kiküldetem. A kvártély természetesen idekint lesz a halmon, mert bízni kell az Isten oltalmában és a nép kegyeletében, de beérni vele nem szabad, mert esetleg túlzott méreteket ölt. (Mikor a hitemesi templom faragott köveit kiástuk, az utolsó éjszaka valamennyit elvitték örök emléknek, t. i. káposztás-kőnek.) Ha akar, csinálhat magának valami szárnyékot éjszakára, ámbár bolond ember az, aki akkor is tetővel takaródzik, mikor a csillagos ég alatt alhat, különösen csillaghullásos nyári éjszakákon.

Mindenekfölött pedig: engem nem háborgatni, mert most már nekem csak egy hetem van, és éjjel-nappal dolgoznom kell, hogy befejezhessem a regényt.

Rudolf szánalommal vegyes elismeréssel mosolygott rám. A szánalom az írásnak szólt, amit én komoly munkának tartok, az elismerés az ügyességemnek, amellyel kihúzom magam az igazán komoly munka alól.

Régi dolog, hogy a törökök a bolondokat szent embereknek tartják, mi keresztények pedig, isten bocsássa meg, a szent embereket tartjuk bolondoknak. Az a gyanúm, hogy az én papom mindkét álláspontot magáévá tette, mióta kiderült, hogy egy regényírót vett a hajlékába. Azóta olyan gyöngéd hozzám, mint egy bolondhoz, és úgy fél tőlem, mint egy szenttől. Mindennap friss tintát lop a tintatartómba és új tollat a tollszáramba. Maga készíti be a mosdóvizemet, hogy a talpas csoszogása ne idegesítsen, és egy törülközőt se talál a számomra elég finomnak. Már azt a dísztörülközőt is beadta, amelyikbe piros napraforgók vannak hímezve, és azokon kék kanári madarak gregoriánus kottára éneklik a Tantum ergo-t.

– Ebbe az öreg kegyúr törülközött utoljára, Marcikám, pedig nem is igen mosdott szegény, mert vízkereszt táján nagyon hideg a mosdóvíz.

No, ami azt illeti, én se igen fogok mosdani, ha a kanárimadarakba kell törülköznöm. Az a gyanúm, hogy ezekbe a törülközőkbe csak annyira szokás törülközni, amennyire tollkéssel csinálják a tollat, és törvényhozóval hozatják a törvényt.

Egyszer azon is rajtakaptam Fidélt, hogy maga pucolta a cipőmet. A váltóaláírás nem olyan biztos bizonysága a barátságnak, mint ez; én tudom, hogy inkább odaadnám a tulajdon cipőmet és járnék mezítláb, semhogy a másét keféljem. Ellenben hogy egyeztethető ezzel össze az, hogy Fidél tőle telhetőleg kerüli a társaságomat, s maga ajánlotta azt, hogy talán jó volna, ha nekem külön terítenének a szobámba?

– Tudom én azt – azt mondja –, hogy téged most mindig a múzsák vesznek körül, s azok közé a finom úrhölgyek közé nem való az ilyen parlagi pap, aki csak egy héten egyszer borotválkozik.

Persze, az igazság az, hogy ő nem kívánt velem együtt lenni. Kiegyeztünk abban, hogy a reggelit, ebédet a szobámba hozzák, a vacsorát azonban együtt esszük meg. De az én papom úgy szolgál ki engem, mintha Szent Péter apostol volnék, aki canonica visitatio[6] végett járok nála, s minden percben előkérhetném a tízesztendős anyakönyveket. (A Migne Patrologiá-jának vagy húsz kötete van rajtuk a Vasárnapi Újság néhány száz számával együtt; én tudom, de ő nem tudja.) Nem szól, csak ha kérdezem, s a világért se kérdezné meg, hogy tulajdonképp miről szól a regényem.

Arra vetnék, hogy Fidél még mindig a gyevi báró érdekképviseletében neheztel rám, de hát tehetek én arról, hogy rosszkor toppant be Pantaleon napján a templomba? De ezt különben is elfelejthette már, hiszen azóta egyszer se látott együtt Angyalkával. A kislány olyankor szalad ide minden nap pár percre az ablakomra, mikor a pap ebéd után a méhtelen méhesben feketézik (rózsaszín sillert). Ilyenkor én beszámolok neki arról, hogy hány kutyanyelvvel vagyok előre, ő pedig átadja a Póling mama meleg üdvözletét, és kér, hogy vigyázzak magamra, mert soványodom és sápadt vagyok. Két apácanövendék beszélgetésében bizonyosan több a cenzúrázni való, mint a mienkben. Csak a szemem mondja neki, hogy „még hat nap”, „még öt nap”, s ő azt bizonyosan megérti, mert olyankor mindig szemérmesen elszalad.

Nem, egészen bizonyos, hogy a pap szánakozó gyöngédsége és félénk tisztelete a regényírónak szól és a regényíró leleplezése a Rudolf lelkén szárad. Mindjárt az első alkalommal elfecsegte a titkot a talpasnak, az pedig jelentést tett róla a gazdájának, s azóta részesülök én beteget megillető figyelemben. (A talpas pedig azóta mindennap megmossa a lábát, és minden délután mosogatás után piros pántlikát fon a copfjába. Hiába, a legártatlanabb regényíró is megmételyezi maga körül a levegőt.)

Szerencse még, hogy a vacsora pár percére a jegyző is beállít minden este. Most már ő is be van avatva a titokba, de ha erkölcsi valutám esett is a szemében, nem mutatja. Sokkal jobban izgatja Árpád apánk problémája, azért egész nap ott lebzsel az ásatásnál, s mindennap ő tartja a beszámolót Rudolf helyett, akit fölmentettem a vasládikával való jelentkezés kötelessége alól. Jobb helyen van az őnála, nekem elég az én kincses táskámat a fejem alá tenni. (Már tudniillik a kéziratokat.)

A jegyzőtől tudtam meg, hogy Rudolf zseniálisan oldotta meg a munkás kérdést, egyenlően érvényre juttatván a hazafiság és az önzés elvét. Az Árpád apánk kiszabadítására jelentkező hazafiakból a legtehetősebb húsz magyart válogatta ki. Azokat, akik hajlandók voltak egy pár liter új búzát vagy megfelelő értékű sajtot, szalonnát, dohányt áldozni azért, hogy a kiszabadítás munkájában résztvehessenek. A többit azzal nyugtatta meg, hogy őrájuk majd akkor kerül a sor, ha Attila sírját keressük. Az is bizonyosan ezen a tájon lesz, mert a régi nagy urak is csak olyanok voltak, mint a mostaniak, hogy leginkább csak egymás társaságát keresték.

A jegyző hozta azt a hírt is, hogy a Rudolf mégis csak ügyes ember. (Sokkal ügyesebb, mint én vagyok! – annyit jelentett ez a „mégis csak”.) Mert a Rudolf már tegnap este megmondta, hogy Árpád apánkat a lócsontváz előtt kell keresni, úgy, hogy a két csontfej érinti egymást. Úgy is lett, ahogy Rudolf mondta: ma megtalálták Árpád apánkat, ott fekszik kinyújtózkodva, a feje egy kicsit magasabban van, mint a lába. Ez annál érdekesebb, mert a rabszolgák temetőjében a csontvázak mind úgy fekszenek, hogy a fejük alacsonyabban esik, mint a lábuk. Szóval, a magyar akkor is fönt hordta a fejét, a szlávok meg akkor is a fejük tetejére álltak.

– De már erre iszunk mohón! – derült föl egy kicsit a gazdám kedves arca.

– Csak az a különös, hogy Árpád apánk olyan kis ember volt – folytatta előadását a jegyző. – Nem lehetett több százötven centinél. És úgylátszik, igen szerény ember volt, mert egy vaskardon kívül semmi egyéb nem volt mellette. De nem is lehetett valami fiatal ember se, mert mindössze két foga volt. Különben parancsoljatok, lefotografáltuk, itt a fényképe.

Én bizony nem nagyon néztem meg a képet. A regényben éppen ott tartottam, hogy a festő már teljesen elparlagiasodott, hosszúra hagyta a szakállát, kezdett mezítláb járni, s mikor egy este a felesége nem engedte magát megcsókolni, térden állva fogadta meg, hogy sohse eszik többet mézes fokhagymát. (Legalább így a doktoron is ütöttem egyet.) Igen naturalista fejezet volt, a Zola modorában, nagy hatásra számíthattam vele, de engem magamat kissé kifárasztott – s ilyenkor zaklatnak engem, hogy mondjak kraniológiai véleményt valami ezeréves tatár koponyáról. Sajnálom, nem avatkozhatom bele, mert ez a Rudolf dolga.

Hanem az már nem a Rudolf dolga volt, hogy másnap beállított egy újságíró a városból, igazolta magát, mint valamelyik tudósító iroda kiküldötte, s megmutatta a budapesti sürgönyt, amelyben részleteket kérnek tőle a világszenzációról.

– Micsoda világszenzációról? – kérdem elámulva. Mit ki nem nyomoznak ezek a mai riporterek! Még három fejezet híja a regényemnek, s Pesten már úgy beszélnek róla, mint világszenzációról.

– Hát honnan tudnak róla az urak? – kérdezem büszke szerénységgel.

– Itt a jegyző úr sürgönye: „Árpád sírja megtalálva! Bővebb részletek a hely színén.”

– Hja úgy – hűvösödtem el. – Hát tessék a hely színére menni, kérem.

– Ott már jártam, könyörögtem. Itt vannak az adatok följegyezve. Csak egy kis történelmi felvilágosítást szeretnék kapni. Árpád, ugyebár, az augsburgi csatában esett el?

– Hogyne! – mondom mérgesen.

– Köszönöm, erre hát mégis jól emlékeztem. Őszintén szólva azonban csak azért, mert a hadiérettségin ezt feleltem történelemből.

– Igen? Hadiérettségizni tetszett? Gratulálok. Ajánlom magamat.

Borzasztón szerettem volna már egyedül maradni: a Pengáló Mári éppen most készül a kis Benkóczyhoz. Vagyis hogy a modell a csábító segédjegyzőhöz.

– Pardon, csak még egyet. Hogy került Árpád holtteste Augsburgból a Héthalomra? Ugyebár nem valószínű, hogy az akkori közlekedési viszonyok mellett hazaszállították volna?

– Szó sincs róla!

– Igazán hálásan köszönöm. Méltóztatik parancsolni, hogy a holnapi lapokat megküldessem?

– Köszönöm szépen, ne méltóztassék vele fáradni, nem érek rá újságot olvasni.

Másnap estefelé halálsápadtan támolyog be Angyalka. Jön vele a pap is, a jegyző is, nagyon izgatottak mind a ketten.

– Hivatalos sürgöny a belügyminisztertől!

Kibontom a sürgönyt, én is elsápadok, de a dühtől. A sürgönyben ez volt: „Árpád-kincsekroel további koezlést betiltom ántántra való tekintettel. Jelentést kérek. Kueloenben szivboel gratulál beluegyminiszter.”

Másnap reggel derült aztán ki az újságokból, hogy a belügyminisztert el kellett volna csapni, ha a további közléseket be nem tiltja. Mert a lapok az első oldalon háromhasábos címmel jelentették be Árpád sírjának megtalálását, Árpád kincseire fektetvén a fősúlyt. „Eddig tízezer arany boglár, ötszáz darab igazgyöngy, több türkizekkel kirakott kard és aranymarkolatú tőrök.”

A riport tudományos része azt fejtegette, hogy az augsburgi csata tulajdonképpen a Héthalmon volt, itt esett el Árpád, aki a szent csontokból ítélve, amelyeket a tudósítónak alkalma volt kegyeletes imádattal megtapintani, atlétatermetű férfi volt. Az utolsó rész az Akadémiáról szedte le a keresztvizet, amely teli van Senki Péterekkel és Közli Pálokkal, de Varga Mártonról, a legnagyobb magyar régészről, akit minden nagy nemzet büszkén vallana a magáénak, még mindig nem vett tudomást.

– Kedves bátyám – mondtam fogcsikorgatva a jegyzőnek –, ebből az lesz, hogy holnaptól kezdve ez lesz az országban a legnevezetesebb búcsújáró hely.

– Éppen azt akarom! – mondta csillogó szemmel. – Megyeszékhely legyen a falumból!

– Hiszen lehet, hogy az lesz, de sajnos, akkor téged nyugdíjaznak. Hiszen tudod, mennyi a stréber odafönt, s egészen bizonyos, hogy kimarnak a helyedből. Ezt másképp kellett volna csinálni, kellőkép előkészíteni, s a te pozíciódat mindenkép biztosítani. Legalább addig el kellene altatni a dolgot, míg az egész temetőt föltárjuk, s akkor előtérbe helyezni a te érdemeidet.

– Igazad lehet – tűnődött el a jegyző –, csakhogy most már elkéstünk vele. Valami helyettes államtitkár már telefonon értesített, hogy holnapután az államtitkárok egyesületének koszorújával idezarándokol.

– Azt hiszem, azon még lehet segíteni. Nem lehetne kolerás hírbe keverni a falut?

– Keblemre, fiú! – ölelt meg a jegyző. – De kár, hogy közigazgatási pályára nem adtad magad. Okvetlenül terád bízták volna a választások vezetését. Kérlek, holnap hozatok a városból egy kocsi dinnyét, azt itt a piacon elkoboztatom és a Tiszába hányatom, a kompnál kihalásszák az asszonyok, s holnap estére már hivatalosan koleragócnak lesz minősítve a falu.

Ebben aztán én is megnyugodtam. Ahogy én az embereimet ismerem, kiáshatnám én itt magát Hadurt a karbunkulus trónusával együtt, akkor se jönne ide senki a kolerafészekbe.

A tervünk be is ütött, a lapok tele lettek kolerával, Árpádról pedig elhallgattak. Valamelyik lap rámijesztett ugyan, hogy kartársi körökben mozgalom indult meg húszéves jubileumom megülésére, ami elég kellemetlen az olyan embernek, aki pár nap múlva ifjú vőlegény lesz. De aztán megvigasztalt az a régi tapasztalatom, hogy minden kartárs leginkább csak a maga jubileumát szereti megülni, inkább korábban egy évvel, mint későbben – a másiknak meg, hogy ne panaszkodjék a mellőzésről, a temetését.

Nagyobb baj volt most már ennél az, hogy az ál-Árpád körül támadt országos kavarodás megint nagyot elharapott az időmből. Pedig a regény most már még fontosabbá vált a számomra, mint eddig volt. Először csak olyan pörkölt-tortának szántam, afféle dicsőség-csemegének, amire rájár az ember nyalakodni; de ahogy a dolgok fordultak, alighanem betevő falat lesz belőle. A magyar tudományos élet sohase bocsátja meg nekem azt a skandalumot, hogy a sajtó megtaláltatta velem Árpád sírját; igaz, hogy azt még rosszabb néven vették volna, ha csakugyan megtalálom. Persze az nekem jobb lett volna, mert akkor csak haragszanak rám, de így kinevetnek. Akár így, akár úgy, de az már bizonyos, hogy az én tudományos karrierem beleesett az Árpád sírjába, s nincs az a létra, amin még egyszer kimászhatna a napfényre.

Szóval – még pedig Benkóczy úr szavával –, most már egész életem volt a regényre feltéve. Dolgoztam is rajta úgy, hogy nincs az a vásárra készülő csizmadia, aki olyant mívelne. A cselekmény most kulminált, a bonyodalom úgy össze volt gubancolva, mint egy cérnagombolyag a játékos kismacska szájában, s figuráim egy ágyban háltak velem, és evésnél a tányéromba kanalaztak. Transz-állapotban voltam, amelybe csak foszlányokban jutottak be a földi hangok. Csak úgy fülheggyel hallottam, amint a jegyző esténként vázolta a napok eseményeit, amelyeknek középpontja Rudolf volt.

A fiú nem hiába járta ki a háborút, de valóságos rohammal vette be a helybeli nemzet szívét. Tudott méltóságos és leereszkedő lenni egyszerre, a szája be nem állt reggeltől estig, s amit mondott, attól még Bíbok sógorban is megállt az ütő, mert ilyeneket még az amerikai lapokban se lehetett olvasni. Ő ugyan a bukovinai frontra volt beosztva Pflanzer-Baltin tábornok mellé – magyarul Páncél Bálint –, de azért mindent látott, mindent hallott, s ha valaki, ő tudná megmondani, miért veszett el a háború, de majd eljön ennek is az ideje. Legszívesebben és legtöbbet a külpolitikáról beszélt, amit nem is lehet csodálni, mert nagyon sok császárral, királlyal barátságba keveredett a háború alatt (s különben is az apja a maga idejében egyetlen csizmadia volt Pusztapéteriben.) A kaparó-ásója nyelével minden nap belerajzolta a homokba a legközelebbi világháború térképét, s hozzáfűzött magyarázatait mindig ezzel a fölkiáltással zárta be: „abszurdum az óvilágnak!” Általában a tanulmányos stílus kezelésében felülmúlta önmagát, hullámnak mondta a csontvázat, s ha pipáragyújtás közben a kénes gyufa mérge a körmére cseppent, a ponciusát szidta annak, aki a kém-et kitalálta.

Nem akarok elvenni a Rudolf érdemeiből semmit sem azzal, ha régi név-teóriám igazolására tárgyilagosan megállapítom, hogy a legfőbb sikerét mégiscsak a nevének köszönhette. Ha Tódornak vagy Sámuelnek vagy egyszerűen Józsefnek hívták volna, valószínűleg sok minden máskép fordul e történetben. Mivel azonban véletlenül Rudolfnak hívták – bár talán nem is véletlen volt, hanem a csillagokban rendeltetett így –, pár nap alatt az én inasomat a királyi eredet és a történelmi hivatás kettős glóriája övezte. Egy magakedveltető deli férfi, aki csupa királyokkal és császárokkal van kutyabarátságban, olyan nagy-urasan beszél, hogy annak csak felét harmadából lehet megérteni, és hozzá még Rudolf nevet is visel – az nem lehet más, csak a „Rudol”, az egyetlen Habsburg, aki örök életet nyert, mert akkor halt meg, mikor még szerették. Az természetes, hogy sohasem fog megöregedni, s hogy vonásai annál élesebbek és határozottabbak lesznek, minél patinásabb lesz koporsója a kapucinusok kriptájában. „Mintha csak a száján köpte volna ki Ferenc Jóska” – jelentette ki Kakas Márta, mint híres „Rudol”-szakértő.

– Higgyétek el – nevetett a jegyző –, hogy Rudolf úr, ha akarná, egy hét alatt az egész Tisza mentét hadba vihetne akárki ellen.

Rudolf azonban nem táplált történelmi ambíciókat, beérte azzal a dicsőséggel, hogy az öreg lovasvitéztől balkéz felé még egy férficsontvázat talált, akinek tegezdarabok voltak a lapockája alatt, nyílhegy a jobb kezefejénél. Hát ez most már ki lehetett?

– Ez lehetett a legkedvesebb szolgája a nemes úrnak valami íjász ember, ezzel szeretett legjobban vadászni menni.

– Szóval, afféle miniszterelnök?

– Igen, olyasféle. Mikor aztán a gazdája meghalt, őt is eltemették vele, hogy ne egyedül menjen a másvilágra.

– Okos szokás volt, kár, hogy fölhagytak vele – sóhajtott a jegyző. – Hanem ahhoz mit szóltok, hogy Kakas Márta ma négy mázsa búzát ajánlott föl a Rudolnak? Arra az esetre, hogyha csakugyan kitörne a petek, és megindulnánk a szerviánok ellen.

– Mondom én, hogy mind nagyszívű ember ez, csak bánni kell vele tudni – kortyantott elérzékenyedve a pap.

A következő nap szokatlan időben, már vacsora előtt bekopogtatott hozzám a jegyző.

– Bocsáss meg, öregem, hogy zavarlak, de olyan eset adta magát elő, hogy hírül kellett hoznom.

Megbocsátottam, mert már vagy félóra óta úgyis lelki merevgörcsben görnyedtem az asztalnál. A csábító már levált a festőné szájáról, mint egy jóllakott pióca, s az asszony is kezdett ásítozni és arra gondolni, hogyha az urát le lehetne szoktatni a fokhagymaevésről, és vissza lehetne szoktatni a mindennapos borotválkozásra, tulajdonképp még mindig különb ember lenne, mint a segédjegyző. Hát ezt valahogy másképp kellene megcsinálni, mert különben ezek kiszeretnek egymásból, és a festő összebékülve az asszonnyal, pályázik valahová rajztanárnak.

– Parancsolj, kérlek. Mi újságot hoztál?

– Azt, hogy megvan már a vitéznek a felesége is. Jobbkézt fekszik tőle, de baloldalára fordítva, hogy az öreg még a sírban is a szemébe nézhessen. Nagyon fiatal teremtés lehetett, mert igen öltöztette az öreg, olyan hosszú aranyfüggő a fülében, mint a kisujjam, a nyakában borostyán-füzér, a derekán ezüst-csat, a vékony ujj-csontján meg rubintköves aranygyűrű, de olyan volt az, ahogy Rudolf a zsebkendőjével megtörölgette, mintha most hozták volna ki az ékszeres-boltból.

Csak annyiban vagyok babonás, amennyiben az természetes az olyan sokféle tudomány konyhájára beszagolt embernél, mint én vagyok, aki azonfelül még régifajta lírikus is voltam. (Az újfajta misztikus líra művelői mind józanok, mint a számtanárok vagy az építőpallérok s ez természetes is, a miszticizmussal csak olyan írók érhetnek el hatást, akiknek az elméje száraz, hideg és éles, mint a jól megtörülgetett borotvapenge.) Mindazáltal ebben a gyűrűtalálásban lehetetlen volt fel nem ismernem az isteni gondviselést. Angyalka ujjára a sors választotta ki a legméltóbb gyűrűt, amelyet valaha egy napkeleti fejedelemasszony hordott, fehér liliomszál, akit Turán mezőiről ölben hoztak a Tisza partjára. Ez a gyűrű már rég megkerülhetett volna s el is kophatott volna piszkos kalmárok kezén. Lehetett volna céda nők ujján is mesterségük szennyes eszköze. Múzeumok polcára is kerülhetett volna, hogy ásítva nézegesse a vasárnapi publikum, míg betörők eltékozolt prédájaképpen fényképészek aranyfürdőjében vagy öreg búzakereskedők lyukas fogában fejezte volna be életét. De a sors vigyázott rá – habent sua fata annuli![7] A Héthalomból éppen az alá temettette, amelyik legtovább megmaradt, ezer évig hordatta rá a Tiszával az iszapot, a szelekkel a homokot, s míg a fejedelmi asszony szíve porából vadárvácskát és tüskerózsát nevelt, a gyűrűt tartogatta, tartogatta, míg eljöttem érte én, hogy az én arám ujjára húzzam, amely karcsúbb és finomabb minden hercegkisasszonyokénál. Ki tudja, nem a virággá vált ősanya lelke költözött-e bele Angyalkába? Sőt, ki tudja, nem vér szerint való leszármazottja-e? Igaz, hogy a Póling laikus fülnek nem éppen turáni hangzású név, de a finnugor nyelvészek, ha akarják, be tudják bizonyítani, hogy az tulajdonképpen Gyöngyilének hangzott.

Elragadtatva köszöntem meg a jegyzőnek a nagyszerű hírt, s azt kérdeztem tőle, volna-e kedve visszasétálni velem a Héthalomra.

– Volni volna – mosolygott hamiskásan a jegyző –, de azért inkább nem mék, sőt neked se ajánlom. A gyűrűt ne féltsd, jó helyen van, szemem láttára zárta el Rudolf a kazettába, megnézheted reggel is. De annyi lojalitás legyen bennünk, hogy ilyenkor ne háborgassuk a magas uraságokat.

– Nagyon megható, hogy egy szabadkirályválasztó ilyen liberális még a holtak iránt is – vittem tovább a tréfát –, de megnyugtathatlak, hogy a lurkóknál nem volt bevezetve a spanyol etikett.

– Kedves barátom, én csak az élő magyarok iránt vagyok lojális, hanem azok iránt aztán személyválogatás nélkül. A Rudolra gondoltam én, hogy ne zavarjuk, mikor a nyilvánosság elől elvonulva a magánélet örömeit élvezi.

– Vagy úgy! – nevettem el magam. – de csak nem mén el éjszakára a Héthalomról az a csirkefogó?

– Sőt, ellenkezőleg! A Pengáló Mári mén ki őhozzá, és ketten őrzik a halottakat.

Hát én olyan szívből kacagtam erre, hogy recsegett velem a szék. Hogy is mondta a csépai szent takács? „Derék, barna ember, nagy nemből való!” Hát a Rudol derék is, barna is, s olyan nagy nemből való, hogy nincs hozzá fogható Irkucktól Greenwichig. Akárki mit mond, mégis csak nagy próféta a csépai takács. Bizonyisten sürgönyözni kellene a belügyminiszternek, hogy okvetlen szorítson neki kerületet. Legalább lenne végre egy előrelátó politikusunk.

Ámbár az előrelátást okosabb nekem nem emlegetnem. Mert hiszen ez egyszer magam is olyan vak voltam, mint egy külügyminiszter. Fölérhettem volna ésszel, hogy ha Pengáló Mári összejön a Rudollal, akkor okvetlenül őbenne találja meg az élet koronáját. S azt is tudhattam volna, hogyha már erre a pályára lép Rudolf, akkor kicsi lesz neki a régészet Macedóniája.

Reggel ahogy fölkészülődöm, szólni akarok a papnak, jöjjön ki velem ő is a halomra. Azt mondja a talpas, nincs itthon a főtisztelendő, alighanem a jegyzőnél van, mert az üzent neki, hogy menjen át hozzá, de borzasztó sebesen.

Megyek a jegyzőhöz, tele az udvar néppel. Emberek, asszonyok lármáznak, hadonásznak, alig bírok utat törni köztük az ajtóig. Valahonnan a Bíbok sógor penecilushangját hallom:

– Visszagyön az, ha én mondom! Azér vitt magával kezest is!

– Hát itt mi van? – nyitok be az irodába. – Csak nem lakodalom készül a háznál?

Mert ami Benkóczy urat illeti, akár vőlegény is lehetne, úgy ki van pöttyenve. Fehérre benzinezve a vászoncipője, frissen vasalva a csíkos tenisznadrágja, az öve csatján úgy vigyorog egy pakfongból való egyiptomi szfinksz, mintha végre összes titkain sikerült volna túladni – nagyfészkű margaréta a fekete lüszterkabátja gomblyukában; ha nem tudnám, hogy a fiatal úr ki van tiltva a posta paradicsomkertjéből, azt mondanám, nyári őszirózsa.

Az öreg jegyző mérgesen kiabál a telefonba, hogy már egy órával ezelőtt kérte az államrendőrség kerületi főkapitányságát, s ahogy barátságos jóreggelt mondok neki, ő arra azt mondja barátságtalanul:

– Edd meg, ha jó. Azaz pardon, hiszen te nem tehetsz róla.

– Miről?

– Hogy a Pengáló Mári megszökött az éjszaka a faluból.

– Bánja a hóhér, ha az ura nem bánja.

– De az bánja, mert hajnalban ő ordítozta fel a falut, vasvillával kergette őket.

– Tudniillik a jegyző úr elfelejtette megmondani, hogy az elnök úr Rudolfja is vele ment a Márival – világította meg a helyzetet a kis Benkóczy.

– Áldásom rájuk – mosolyogtam nyugodtan. – A végzet rendelésében meg kell nyugodnunk.

Elégedetten éreztem, hogy a végzet a legravaszabb módokon gondoskodik rólam. Rudolfot egyenesen arra szánta a végzet, hogy levegye a nyakamról a Pengáló Mári kellemetlen szimpátiáját.

– Nono – mosolygott fanyalogva a jegyző –, az is a végzet rendelése volt, hogy a vaskazettát is megszöktesse a Rudol úr? Árpád apánk összes smukkjaival, az aranyboglárokkal, gyöngyökkel, borostyánokkal, függőkkel együtt. Természetesen a rubintos gyűrűt se hagyta itt a bitang. Most már értem, mért mondta az este, mikor a kazettába zárta, hogy megér legalább ötezer dinárt. Már akkor arra számított, hogy Szerbiába szöknek.

– Hátha Istenes Tót András megtalálja őket – szédültem bele a nádkarszékbe, törülgetve a homlokomról a hirtelen verejtéket. Semmi se fájt, csak a gyűrű, hanem azért én is bele tudtam volna szúrni a vasvillát a latorba.

Behallatszott az udvarról a nép zúgása. Kemény lépések a folyosón. Fidél toppan be az ajtón, ő is a homlokát törülgeti.

– No, megtalálták már.

Fölugrottunk mind a hárman.

– A tolvajt? – kérdezte a jegyző.

– Az asszonyt? – kérdezte a segédjegyző.

– A gyűrűt? – kérdeztem én.

– Istenes Tót Andrást – felelte a pap. – Arra a fára akasztotta magát a füzesben, melyiken most két esztendeje a festőt megtalálták. A doktor már boncolja is a halottasházban.

A falusi morgue nem az a hely, amelyik nagyon megkívántatná az emberrel a halált. Deszkabódé a temetőszélben, amelynek az a rendeltetése, hogy belőle temessék az istenneves halottakat, akiket odaát bizonyára nagy hozsannával és pálmaágakkal fogadnak a fehérruhás szentek, ideát azonban még a kántor se énekel ki. A jóisten fizeti ugyanis utánuk a stólát, s noha ő még senkinek se maradt adós, a halandó emberek mint hitelezőt nem kedvelik a jóistent. A temető halottasháza szolgál továbbá bonctermül is, s erre a célra föl van szerelve egy kecskelábú asztallal. Ezen szokott elbánni disznóöléskor a temetőcsősz a disznóval, de akkor aljával fölfelé fordítják az asztal deszkáját, mert a felső lapja az öngyilkosok számára van fenntartva. Ezekkel a doktor szokott elbánni, a rend és a tudomány érdekében szétmetélvén őket mindenek megnyugtatására, hogy csakugyan meghaltak-e.

Mire mi kiértünk a halottasházba, a búcsúelüljáró teteme már lepedővel leborítva feküdt az asztalon; a vászon csak hegyes orrán feszült meg kissé, s néhány ragyogó zöld légy szimbolizálta rajta az élet folytonosságát, akiket a természet azért öltöztetett csillogó ruhába, hogy legyen dicsőségük az elhagyott halottaknak is. A doktor már lecsukta szerszámos táskáját, s most a sarokban mosogatta a kezét, amelyre cserépkantából öntötte felülről a vizet a temetőcsősz.

A doktor az utolsó hetekben, amióta masukulumbé üdvözletem tőrét a szívébe döftem, nagyon sokat öregedett. Nemcsak a haja és bajusza penészedett meg, hanem a régi temperamentuma is; egészen közönséges, mogorva öreg falusi doktor lett belőle. Fölnézett, mikor beléptünk s ahogy engem meglátott az urakkal, közömbösen fordította el a fejét.

– Marha – mordult rá a temetőcsőszre –, azért ne locsolja le a cipőmet.

Én nem vagyok haragtartó ember, s hogy ezt megmutassam, én szólaltam meg elsőnek:

– Talált valamit, doktor úr?

– Fulladás általi halál – mondta krákogva. – A halál kilenc órával ezelőtt állott be. A hulla az önakasztás jellegzetes tüneteit mutatja.

(Mondom, egész közönséges doktor lett belőle. Egészen úgy beszél, mint az Igazságügyi Orvosi Tanács.)

– A festőnél is ilyen volt a bonclelet – mosolygott a jegyző.

A doktorban fellobbant a régi rögeszme.

– Mondhatom magának, hogyha azt is én boncoltam volna fel, én ott egyebet is találtam volna. Hát kell ennél nagyobb bizonyság arra, hogy a festő gyilkos kéztől halt meg? – rúgott a lábával az asztal felé, mivel kezei a törülközővel voltak elfoglalva.

– Hogyhogy? – kérdezte a jegyző. De én magam is lesbe álltam.

– Ez volt a gyilkos.

– Ja, a maga régi fixa ideája.

– Én sohase mondtam, de mindig sejtettem. Az utóbbi hetekben állandóan tanulmányoztam ezt az embert, valósággal kísérleteztem vele, és meggyőződtem róla, hogy féltékenységből megint képes lett volna embert ölni.

– De hát a Rudolt mégse ölte meg.

– Másra volt gyanúja – mondta a doktor hidegen. – Egyszer elhatározott szándéka volt az illetőt megbicskázni, be is mászott az ablakán, de az illető nem volt otthon. Tehetetlen dühében aztán döglött békákkal szórta tele a szobáját.

Engem egy kicsit végigborzongatott a hideg, de a jegyző ásítozott.

– Azért még mindig nem következés, hogy ő lett volna a Turbók gyilkosa.

– Olyan világos, mint a nap. Kergette a ringyó asszonyt a füzesig. Ott eszébe jutott, hogy ő emiatt a cafka miatt már egyszer gyilkolt. Ne felejtsük el, hogy babonás parasztember volt, felébredt benne a lelkiismeret, s felkötötte magát arra az ágra, amelyikre hét éve a festőt. Mehetünk.

Elképesztett ennek az embernek a vakmerősége és agyafúrtsága. Énelőttem világos volt, hogy a búcsúelüljáró azért ölte meg magát, mert a régi probléma tisztázódott: megbizonyosodott róla, hogy az asszony megcsalta. S az igazi gyilkosnak volt bátorsága a boldogtalanra itt a boncolóasztalon ráütni a „gyilkos” bélyegét, olyan indokolással, amit még valószínűvé is tudott tenni. No, ez az ember csakugyan nem babonás paraszt, ennek nem fog hurkot vetni a nyakába a lelkiismeret. És bolonddá tudja tenni az egész világot, engem kivéve!

Engem pedig mintha egyenesen ugratni akarna!

Ahogy betesszük magunk után a bódé ajtaját, ránk csilingel a csengettyűs bárány, csililing, csililing, csililing-ling! A temető árkában csipegette a szérűskertből átvadult búzát. Satyi pedig egy fejfátlan síron lógatta a lábát, a szokott filozofikus gesztussal: a hüvelykujja a szájában.

– No, Satyi, gyerünk haza – lépett hozzá a doktor –, te most már az én fiam leszel.

Ezt aztán már mégse győztem tűrömfűvel. Minden emberi érzésem fellázadt az ellen, hogy a gyilkos most beálljon pesztonkának.

– Engedelmet kérek – fogtam meg a gyerek kezét –, Satyit én akarom magamhoz venni.

– Nekem több jussom van hozzá, mert én idevaló vagyok – rántotta magához a doktor a sokszoros árvát.

– De a Satyi szülei nem idevalók voltak, és én se idevaló vagyok! – rántottam vissza a gyereket.

Magam is belátom, hogy ez az érvelés jogilag könnyen megtámadható volt, azért siettem azt indítványozni, hogy bízzuk a döntést a gyerekre. Biztosra vettem, hogy a csokoládébonbon többet fog nyomni Satyi ítéletének mérlegén, mint a kukacos alma.

A pap az egész idő alatt most szólalt meg először:

– Talán hagyjuk ezt a temetés utánra, urak, s addig adjuk a gyereket semleges helyre, a postára.

Ehhez az összes szignatárius nagyhatalmak hozzájárultak – azonban a döntés mégis egész másképp történt, mint ahogy számítottam.

A temetés után én a doktorral meg a pappal egyenesen a postára mentem, a jegyző azt mondta, jön ő is mindjárt, csak először körülnéz a búcsúelüljáróék gazdátlan házában, s ha mi ruhácskája, mi egyéb motyója volna ott a gyereknek, azt elhozhatja, míg az atyafiság be nem ül az örökségbe. Nemigen maradhatott ugyan egyéb a gyerekre, mint az apja kubikos-talicskája, de hát mégis csak ez a hivatalos rend.

Kisvártatva jön a jegyző, utána a kisbíró tolja a kubikos-talicskát, benne a mindenféle szegényemberes rongyokat, a jegyző a karján lóbál egy rossz kubikos-tarisznyát, amelyiknek a fele szíját már szétrágták az egerek.

– Ismered-e te ezt a tarisznyát, te gyerek? – kérdezi a jegyző Satyitól. De a hangja olyan rekedt, mintha hirtelen megnáthásodott volna, a keze reszket, a kövér arca ki van vörösödve.

– Üsmeröm hát – mondja Satyi bátran. – Az édösapámé vót.

– Akkor eredj ki, fiam, egy kicsit a kertbe játszani, az urak pedig nézzenek ide.

Azzal, hogy a gyerek kimegy, kivesz a tarisznyából egy szakadozott vastag papirost. Bera Mátyás és Vince Veronika házassági bizonyítványa. Egy zöld kartonlapot, amelyen a budapesti Fészek-klub igazolja, hogy Turbók Jenő rendes tagdíját lefizette. Aztán egy aranygyűrűt, meg egy aranyórát lánccal. Végre egy papírpénznek való selyemtárcát, van benne három darab ezerkoronás.

– Hát most már tudják az urak, hogy ki ölte meg a festőt? – kérdezte lihegve.

Ránéztem a papra és azt kérdeztem tőle:

– Gyónási titok?

Szelíd arca egy kicsit elkomorodott, aztán átpillantott a templomra.

– Ha a menyétkét úgy teremtette az úristen, hogy raboljon és öljön, bűnös-e akkor a menyétke?

Sohase tudtam meg tőle, hogy megvallotta-e Bankos Bera Mátyás a gyilkosságot a halálos ágyon, vagy már nem volt rá ideje? Vagy az ő nagy szíve temette el a gyónás titkát azért, hogy a Bankos Bera Mátyás fiát ne hívják egész életére Gyilkos Bera Sándornak?

A doktor mereven nézett ki az ablakon, mint egy szérumfelfedező, akit az orvoskongresszuson szemtől-szembe úgy leszamaraznak, hogy még csak védekezni se tud ellene.

Őnála csak én szégyellhetem magam jobban; odamentem hozzá és kezet nyújtottam neki:

– Doktor úr, azt hiszem, a gyerek legjobb helyen lesz az ön keze alatt.

A jegyző sokáig tűnődött rajta, hogy miért rabolta ki Bera a festőt, ha a rablott holminak nem vette semmi hasznát. Hiszen ha az ékszereket nem merte is értékesíteni, a pénzre nem volt ráírva a festő neve s az istenadta éhenhaló szegény volt feleségestől. Egyebet nem tudott kisütni, mint hogyha a nyomorúság gyilkossá tette is, a véres bankókhoz már irtózott hozzányúlni a felébredt lelkiismeret.

Amire a doktor rámondhatta volna ugyan, hogy ilyen ostobaságra csak a kulturálatlan magyar paraszt képes, de nem mondott semmit. Megfogta a Satyi kezét, jó erősen magához szorította, és elindultak hazafelé. A csengettyűs bárány vígan kocogott utánuk.

A pap meg a jegyző együtt mentek el, engem Póling mama ott fogott ebédre. Tejbe sárgarépa volt hosszú lével, s én ama rendkívüli férfiak közé tartozom, akiket még ez sem riaszt vissza a házasságtól.

Ahogy ebéd után kettesben maradtunk Angyalkával, az asztalon átnyúlva megfogtam a kezét.

– Kislány, van egy kis ideje? Szeretnék magával valamit megbeszélni, ami mind a kettőnkre egyformán fontos.

Éreztem, hogy az ujjacskái idegesen reszketnek a tenyerem alatt. Kimerültnek is látszott, sápadt volt, a szája meg hervadt egy kicsit, s a szabad tenyerével néha letakarta a fülét, a fejfájós emberek módjára, akik így próbálják elhallgattatni a fejükben zúgó tengert.

– Tessék – mondta egy kicsit vonakodva. – De nem halaszthatnánk máskorra, talán holnapra?

– Beteg, pajtáskám? Hozzam a krumpli-diadémát?

A krumpli-diadéma egy keresztben összehajtogatott fehér szalvéta, amely karikára vágott nyers krumplival van kibélelve. Falun ez az ellenszere a fejfájásnak, a hűvös burok elveszi a mérgét a fájdalom töviskoszorújának, s valami kedves, magamegadó kifejezést kölcsönöz az arcnak, amivel az aszpirin nem dicsekedhetik. Ezt azonban én is csak azóta fedeztem fel, mióta engedelmet kaptam arra, hogy a krumpli-ékességet én illeszthessem a legszebb homlokra, amelyet valaha kitüzesített a szenvedés.

– Köszönöm, most nem kell. Nincs semmi bajom, csak nagyon fölizgattak ezek a váratlan dolgok.

– Éppen ezekről akarok magával beszélni, pajtáskám.

– Ó, nagyon szívesen hallgatom – mondta fölélénkülve. Szemmelláthatólag megkönnyebbedett, mert egy kis felszél csapott be a felhúzott fogú ablakzsalun.

– Talán cseréljünk helyet, kedves, maga üljön ide az ablakhoz, legalább a nap se tűz a szemébe.

Odaült a díványra, a fejét hátravetette, a két tenyerét alá párnázta, a lábacskáját ráigazítottam egy kis zsámolyra, amit Bíbok sógorral barkácsoltattam neki. (Egyéni stílusú, de nem ihlet nélkül való munka volt, egy páva meg egy lófarkú oroszlán néztek rajta farkasszemet egymással, kettejük közt fönt a magyar címer, lent ez a fölírás: Éljen soká – Bíbok Vince.)

– Arra gondoltam, kedves, hogy a sors ezeket a váratlan szenzációkat a mi kedvünkért csinálta.

– Elnök úr, hogy lehet ilyen kegyetlen?

– Nézze, a regénnyel megakadtunk éppen az utolsó fejezetben. Most már megvan a megoldás, az élet valósággal előírja.

– Elnök úr egyszer azt mondta, hogy az élet utánozza a regényeket.

– Nagyon sokszor úgy is van, az élet arcátlan plagizátor, mert már lusta újat produkálni. De éppen azért van joga a regényírónak is meglopni az életet. Hiszen már a victor hugói esztétika szerint is három elem keveredik minden jó regényben: az átélt, a kitalált és a megfigyelt. Egy kicsit líra, egy kicsit mese, egy kicsit riport. Hát persze, a líráról az én esetemben szó se lehet.

– Elnök úr, maradjunk jó barátságban: ne bántsa a lírát.

– Ami líra van benne, az csak a maga kedvéért van, pajtáskám – csókoltam meg a kezét. – A mesét egészen magának köszönhetem. Most már muszáj egy kis riportot is keverni bele, mert csak úgy lesz belőle úri-főzelék.

– A riport utálatos – csóválta a fejét.

– De azért mindig elolvassa az újságban, ugy-e, kedves, a nagy esküvők leírását?

Ez olyan argumentum ad hominem volt, amire mind a ketten elmosolyodtunk. Nyilván, mert mind a ketten egyet gondoltunk.

– Az más, ha esküvővel akarja befejezni a regényt, azt nem bánom, az mindig kedves.

– Isten neki, a maga kedvéért azt se bánom, összeházasítom a segédjegyzőt az asszonnyal.

– Tessék? – kapta föl a fejét. – Micsoda asszonnyal?

– Hát a festőnével – néztem rá csodálkozva.

– Persze, persze – nevette el magát. – Látja, milyen helyes lesz ez, legalább a mi kis templomunk is bele fog kerülni egy híres regénybe. Ősz lesz, ugy-e, őszirózsákkal lesz telefonva az oltár, és a kőrisfák aranyesőt fognak hullatni a vőlegényre meg a menyasszonyra?

– Szó se lehet róla, kedves. Hiszen a Rudolf megszökött a Pengáló Márival és a segédjegyző is meg fog szökni a hősnővel, és a városban esküsznek meg, feltűnés nélkül, sőt lopva, nem is a nagyajtón mennek a templomba, csak az oldalajtón.

– Megszökni? – meredt rám a szeme, ametiszt színűre ijedten. – Maga is azt mondja?

Azt hiszem, az én szemem leginkább a birkácskáéhoz hasonlíthatott, amikor ránéztem.

– Én is? Hát még ki mondja?

– Olyan sok regényben van megszökés, és az mindig utálatos.

– Igen, és azért, ugye, mégis csak megszöknek, akármilyen nehezen szánják is rá magukat?

– A regényekben igen, de az életben, higgye el, a tisztességes nők nem szökdösnek meg.

Ó, mennyei ártatlanság, hát persze, hogy nem szöknek meg! Nem olyan világ van már, hogy meg kellene szökni. De ezt persze nem mondhattam meg neki, hanem azt mondtam, hogy hiszen én a Pengáló Márit nem is iktatom a szentek közé.

De milyen nehéz ezeken a nőkön eligazodni! Az én Angyalkám szíve most meg már a Pengáló Márin esett meg. Duzzogóra pittyedt a szája:

– Milyen cinikusak tudnak lenni a férfiak! Nem gondolja, elnök úr, hogy hátha annak a szegény teremtésnek nem is volt más választása, mint a Tisza feneke, vagy a megszökés? Ó, ha egyszer volna egy regényíró, aki igazán belátna a női szívbe!

Azt hittem, mindjárt sírva fakadok, s magam is nagyon elkomolyodtam, sőt meg is sértődtem egy kicsit. Lehet, hogy nekem mint regényírónak vannak hibáim, de az emberismeretemet nem lehet kétségbevonni, s hogy éppen Angyalka vonja kétségbe, az nagyon fáj. Meg is mondtam volna ezt neki, de mikor láttam, hogy harmatosodik a szeme, nekem is mindjárt megvizesedett a pillám. Szegényke már megbánta, hogy megbántott! Ó, bolondkám, ha minden szív olyan átlátszó kristály volna, mint a tied!

– Egy szóval se mondtam, hogy én elítélem a Pengáló Márit, inkább szívemből szánom. De ha én belátom, hogy vannak helyzetek az életben, amiket csak szökéssel lehet megoldani, maga is lássa be, kedves, hogy a regényben is ez a legokosabb, amit tehetünk.

– No jó – mosolygott rám Angyalka megbékülten, és most már ő fogta meg a kezemet –, egy föltétel alatt: ha aztán a festő mégse hal meg. Haljon meg a pákász, ha már mindenáron meg akar halatni valakit; az úgyis vadember volt, és nem számított senkinek, de a festő éljen tovább.

Hallatlan, hogy a tragikum iránt a legintelligensebb nőnek sincs érzéke! Szinte kétségbeesve tiltakoztam:

– De Angyalka, hát hogy gondolja azt? A festő elvette a pákásztól a feleségét, és ezért a festőnek bűnhődnie kell. Legalább a regényben legyen erkölcsi világrend.

– Szép kis erkölcsi világrend – makacskodott Angyalka –, hogy liliputi kis emberkék miatt elpusztuljon akkora emberi érték, mint a festő. A festő lássa be, hogy ő különb azoknál a kis emberbogaraknál, akiket a véletlen az útjába sodort, engedje őket elrepülni a maguk útján, nevessen utánuk, aztán vegye elő az ecsetjét, és fesse meg a Művészt, mint olyan óriást, aki míg a lábánál hangya-népek csatáznak, a homloka felér az istenig.

Fölállt a díványról, és egészen közel jött hozzám.

– Ne nevessen ám ki azért, mert én most úgy beszéltem, ahogy a regényekben szoktak.

– Dehogy – álltam föl én is –, hiszen azt is mindig megállom nevetés nélkül, mikor a regényekben úgy beszélnek az emberek, ahogy az életben sohase szoktak. Belátom, hogy ez is így van rendjén, egy jóravaló regényalaknak már a beszédjével is éreztetni kell, hogy ő nem élő ember, hanem regényalak. Tehát ő nem mondhatja azt, hogy „eh!”, hanem neki azt kell mondani: „bah!”. Különösen tartózkodni kell az olyan mindennapos pongyolaságoktól, mint a „no”, meg a „hát”, meg a „hiszen”. Attól félek, a mi regényünknek éppen az lesz az egyik hibája a kritikusok szemében, hogy az alakjaink nem beszélnek elég regényesen. Hiszen próbálgattam én eleget a D’Annunzio módjára beszéltetni őket, de hát én szegény ember vagyok, és nem végeztethettem velük szavalóiskolát.

– Elnök úr, ezt a dolgot nem lehet tréfával elütni! Ha engem szeret, akkor nem hal meg a festő!

Ezt úgy mondta, hogy a két kezét a szívem fölött kulcsolta össze, s a forróságuk átsütött a selyemingemen. Könnyű lesz nekem erre emlékeznem még akkor is, mikor az utolsó óra kisvánkosát fordítom meg a fejem alatt. Nehéz lesz ezt nekem elfelejteni még akkor is, mikor már kuttykurutty leszek a Léthe vizében.

Hanem azért a festőnek mégis csak meg kellett halni! Ha arra kért volna Angyalka, hogy ne fejezzem be a regényt, hanem töredéknek hagyjam meg az irodalomtörténet számára és ama fiatal középiskolai tanár javára, aki száz év múlva öt folytatásos tanulmányt fog írni a befejezetlenség valószínű okairól (a közviszonyok ziláltsága, a papír drágasága stb.) – szívesen szót fogadok. Ha elkéri a kéziratot, hogy egész életében ennek a lapjain próbálgathassa a hajsütő-vasat, pörköl-e még – boldogan bocsátom rendelkezésére. De hogy föláldozzam a vezető hősöm halálát, és külső protekcióra meghagyjam neki az életét, holott a regény törvényei szerint neki el kell pusztulnia – nem, ezt még a boldogságom árán se tehettem meg.

Délután fél négytől hajnali fél háromig nem keltem fel az íróasztaltól. (A talpas vacsorára való zörgetését hallatlanná tettem. Fidél pedig olyan mohón öblögette ebéd után az izgalmakat a méhesben, hogy elaludt a hárságyon, és éjfélig rezgette a horkolása a vadszőlőleveleket.) A festőné és a segédjegyző megszöktek a pitypalattyos éjszakában, akadálytalanul elérték a várost, és az Angyalka kedvéért ott meg is esküdtek. Ez valószínűleg az összes fiatal olvasónőknek tetszeni fog, sőt a mamák is megnyugvást fognak benne találni. Nincs kizárva, hogy a fiatalember megkomolyodik, leteszi a vizsgáit, a modell is megtisztul az új házasság szentségében, a Boldogságos megszánja, és frigyüket gyermekkel áldja meg; ezt már az olvasóra kell bízni, mert az ő kedvükért nem lehet még egy kötetet írni ebben a drága világban, s ők különben is csak epizódalakok voltak a festő történetében.

Nos, a festő olyan szépen halt meg, hogy magamat is meghatott. Éppen szénát kazlazott, amint megtudta az asszony szökését. Csak egy percig maradt lesújtva, a vasvillára támaszkodva, s egy pillanat alatt elsorjázott előtte egész élete, a dicsőséget hajszoló és gyönyört kergető fiatalság, az életcsömör, a megváltó falu, a dús testű fiatal parasztnő, akiben érezte a búzamezők illatát és ízlelte a föld édességét – vége mindennek. A szerelemért, az asszony és a föld szerelméért hűtlen lett a művészethez, most, hogy hűtlen lett hozzá a szerelem, van-e visszatérés a művészethez? Meggörnyedt termete kiegyenesedett, hazasietett, lemosta magáról a mezők porát, előkereste évek óta nem használt festőköpenyét, föltette sportsapkáját, festőállványát kivitte az ingovány partjára, lelkét beleöltöztette a lemenő nap fejedelmi bíborába, s megragadta az ecsetet. De már nem tudott vele bánni, paraszti munkákhoz szokott kezében sután bukdácsolt a könnyű játék. Tekintetét mégegyszer megitatta az ég és a föld messzi szépségeivel, amiket ő már soha többet elérni nem tud, aztán először az ecsetet dobta bele a vízbe, majd maga ugrott bele.

Holttestét a pákász találta meg, elásta az Isten-szigeten a sásliliomok közé, s ha az útja ott vezet el, mindig keresztet vet magára, s lelke üdvösségéért mormol egy együgyű fohászt. A természet fia nem gondol gyűlölettel az úrra, aki életével fizetett azért a tévedésért, hogy nem fölfelé, hanem lefelé kívánkozott ki a maga rendjéből.

Amikor készen lettem, elfújtam a lámpát, és a sötét szobából kihajoltam a világos éjszakába. Az éjszaka azok közül a nyári éjszakák közül való volt, amelyeken megnyílik az ég, és belátni a meghasadt végtelenségen át az isten műhelyébe. Mikor a világot megteremtette, akkor ő érezhette azt, amit most én érzek. De szenvedett-e ő annyit, mint én, s viaskodott-e úgy önmagával? A hat napok közt voltak-e órák, amikor beleutált mindenbe, amit addig csinált, s gondolt-e arra, hogy félben hagy mindent, s a feléből-harmadából megcsinált világot átengedi az ördögnek, hogy csináljon vele, amit akar? Az embert, akit ő gyúrt, érezte-e olyan tökéletesnek, mint amilyennek én érzem azt, akibe halandó lelkemet leheltem? Lehetett-e ő olyan boldog, mint amilyen én vagyok most?

Nem lehetett, mert ő csak világot teremtett, amiről egy másik isten nem tudhat. De én egy regényt írtam, amit ezer meg ezer magamfajtájú ember fog elolvasni, jónak, vagy rossznak mondani, de mindenképpen emlegetni. Hiszen ami azt illeti, kritikusokban a jóisten sem szenved hiányt, de hát ennek csak ő az oka, minek teremtette őket? Ám mit ér minden, a jó isten mégis csak maga van, senki magaformájú, neki még árnyéka sincs, hogy legalább az integetne neki vissza, mikor örömében kinyújtja a kezét, látván, hogy minden jó, amit csinált. De én legalább másodmagammal ülök a bodhi-fa alatt, a hindu mindenség középpontjában (Rabindranath Tagoréból csak ezt tudom élvezni), s azt tudja rólam, hogy ki vagyok és mit alkottam.

Egy csillag lefutott a zenitről, hosszú fénypántlikát hagyva maga után, amelynek föllobbanásában a kis Benkóczyt láttam a Tiszaparton őgyelegni. Hát ez mit ténfereg kint éjnek éjszakáján? Most nyugatról keletre fúrta át az eget egy aranynyíl. Persze, persze, augusztus tizedike van, Szent Lőrinc éjszakája, a nagy csillaghullás hajnala, falusi költők ilyenkor tátják a szájukat az égre, amelynek arcán végigperegnek Szent Lőrinc tüzes könnyei.

Azt mondják, amit akkor gondol az ember, ha csillagot lát hullani, az teljesedik. Ahogy nézdegélem a mennyei szikraesőt, az első gondolatom az Angyalka boldogsága, s a második, az ötvenedik, a századik is az. Hanem száztól százötvenig már a könyvem sikerére gondolok. Holnap már viszi a posta, ez lesz az utolsó ajánlott küldemény, amit Angyalka „átvételez”. Remélem, nem történik katasztrófa a vonattal, amelyik viszi, ámbár a múltkor emlegette valaki, hogy Pálmonostora felé korhadtak a talpfák. Képzelem, hogy fog örülni a derék kiadó, hogy tíz ívre való kézirat helyett tizenötöt kap! Hát még a közönség milyen boldog lesz, hogy egzotikumokért nem kell neki Jack Londonnal a klondike-i aranyásók közé menni, kaphat olyanokat itthon is. Csak a kritikusok nem lesznek megelégedve, mert nem mondhatnak rám semmi rosszat, pedig nekik ez a mesterségük szegényeknek. No, majd csak találnak ki valamit. Például azt, hogy tudok elbeszélni, de nincs mit elbeszélnem. Vagy hogy van mesém, de nem tudom elmesélni; és telítve vagyok emberi dolgokkal, de nincsenek embereim. Lesz, aki azt találja ki, hogy némelyik helyet nagyon reálisra stilizáltam, a másik azt veszi észre, hogy a figuráimnak nincs egyéni arcéle. Akadhat, aki azt mondja rá, hogy rossz a vonalvezetése; de nem baj, mert lesz olyan is, aki azt mondja rá, hogy nincs is benne vonal. S aki más rosszat nem tud rá, az beéri azzal, hogy ez nem is regény.

Hát aki még ilyeneken is megütközik, arra essen rá a százötvenegyedik hullócsillag! Most pedig gyerünk aludni, először is, mert sok álmatlan éjszakával rászolgáltunk, másodszor, mert a magunk korú embernek több álom kell, mint a Benkóczy úr korában levő tacskóknak, harmadszor pedig, mert holnap lesz életem sátoros-ünnepe: elmegy a regény, és megkérem Angyalkának a kezét. „Gügyü”-nek pedig a papot kérem fel, ő úgyis szoknyában jár. Nagyszerű tréfa lesz! Először nagyot néz az öreg, aztán a szívére szorongat: „no nézd, a kujont! ezt igazán nem hittem rólad, alamuszi macska!”

De hát nem egészen így lett. Nem én leptem meg reggel a papot, hanem a pap engem. Még a szája széle is fehér volt, s úgy dadogott, mintha még most se aludta volna ki a tegnapi krapuláját.

– Képzeld, Angyél az éjszaka megszökött a segédjegyzővel.

Póling mamát annyi törött cserép közt találtam, hogy csak el kellene őket ásni, s ötven év múlva egy tudós kartársam megállapíthatná belőlük a magyar kjökken-mödding-korszakot. (Azok a sok ezeréves konyhahulladékhalmok a kjökken-möddingek, amelyek kilométerek hosszúságában húzódnak a dán tengerparton. Magyarán mondva, megkövesedett szemétdombok biz ezek.) Először a cserépedényeket verte földhöz a konyhán, azután a pléh-szerelvények kerültek sorra. Mentül higgadtabb és józanabb egy éltes úrnő, annál veszettebb, ha a sodrából kijön. S ha volt a teremtésben vesztes énrajtam kívül, az csak Póling mama lehetett, aki talán még nálam is jobban károsodott. Igaz, hogy én elveszítettem egy menyasszonyt, akihez fogható nincs ezen a világon, de Póling mama egy vőjelöltet veszített el, akinek az is benne volt a krédójában, hogy anyós nélkül nincs családi boldogság. Ilyen vő nincs több még a másvilágon se. (Legalább a paradicsomban bizonyosan nincs, mert oda az ilyent nem eresztik be.)

– Megmondtam, hogy megölöm azt a gazembert! Hiií! – kiáltozta vércsevisítással.

De szegényke csak egy tepsit vágott a téglapadlóhoz, s azt megtaposta úgy, hogy ha csontbordái vannak, azokból egy se marad töretlen.

– Ne öljön meg senkit se, Póling mama – fogtam meg a karját és erőltettem rá egy konyhaszékre.

– Kiszedem a szemét, hiií! – esett neki a körmeivel a saját arcának.

Átöleltem a két vállát, hogy lefoghassam a karjait, és megsimogattam a szép fehér haját.

– Nyugodjon meg, Póling mama, hiszen majd rendbe jön minden. Hátha csak valami félreértés van a dologban.

– Dehogy, dehogy! – hanyatlott a feje a vállamra kifáradtan. – Megmondta előre, hogyha eltiltom tőle a leányomat, akkor megszökteti. Bele akartam vágni a kést az átkozott haramiába, jaj, hogy miért is nem tettem! Angyélnak is megmondtam százszor, hogy a Tiszának megyek, ha föl nem hagy azzal a semmiházival! Hiszen csak azt ne mondta volna, hogy ő előbb megteszi azt!

Lassanként aztán, ahogy csillapodott a dühe és csak a könnye folydogált, kiderült, hogy Angyalka tulajdonképp mindig szerette a kis Benkóczyt. Még Pesten ismerkedtek össze, s a leány éppen azért kívánkozott haza az anyjához, mert a fiút, mint szegény rokont, maga mellé parancsolta a jegyző. Azt hitte, majd kineveli utódjává, de a gyerek megbogarasodott, híres ember akart lenni, méltó Angyalkához, s drámákat fogalmazott az adónyilvántartási lapokra. Pólingné kétségbeesett a leánya miatt, s addig ingerelte a fiú ellen, míg meg nem mondta neki, hogy nem lehet az övé, míg a fixa helyett valami fixumot nem szerez. Erre aztán a fiú dúzta fel magát, elkezdett zülleni, éjszakázni, városba mászkálni. Mikor én kijöttem a falura, akkor már nem is beszéltek egymással, Angyalka egészen eszére tértnek látszott, s Póling mama akkor volt életében legboldogabb, mikor észrevette, hogy nekem nincs forróbb kívánságom, mint az ő vejének lenni.

– De higgye el, elnök úr – szipogta szegény asszony –, Angyél is úgy, de úgy szerette magát, hogy az édesapját nem szerethette jobban. Hiszen csak tudnám, hogy mivel bolondította aztán megint magába az a csavargó, hogy az Isten tüze pusztítsa el!

Énbennem ébredezett valami homályos sejtés, de jobbnak láttam hallgatni róla. Azt kérdeztem, hogy nem kapott-e Angyalka valami írást.

– Nem tudom, nem gondolom; nekem a Borcsa mondta meg reggel, hogy a kisasszony hajnalban elment sétálni az ifiúrral. Ezen ő nem talált volna semmi különöset, mert mostanában többször is látta őket együtt, valamelyik nap a templomból is együtt jöttek ki, mikor se mise nem volt, se litánia; de azon csodálkozott, hogy a fiatal úrnál is koffer volt, meg a kisasszonynál is, azért aztán utánuk is nézett. Már akkor ráfűzték a két koffert a fiatal úr botjára, az egyik végét fogta a kisasszony, a másikat az ifiúr, úgy mentek a város felé.

Hála Istennek, gondoltam magamban, legalább nem összeölelkezve mentek, ott volt köztük az éles kard, mint a mesében a világszépasszonya meg a bojtárlegény közt. Ámbár hiszen csókolódzni az éles kard fölött is lehet, különösen, mikor az csak tölgyfahusáng tülökmarkolattal.

Akkorra megjött a pap is, aki nem volt se holt, se eleven, meg a jegyző is, aki szintén meg volt rökönyödve, de azért a hivatalos eszét megőrizte. Az volt az első dolga, hogy otthon szemlét tartson, nincs e baj a hivatalos kassza körül, de nem volt semmi se. Az íróasztalát is rendben hagyta Benkóczy: tegnap délután adta oda neki a hadisegélyes lajstromokat, az máskor egyheti munka lett volna, mégis készen hagyta itt az egészet, úgylátszik, egész éjszaka dolgozott rajta. Ebből is látszik, hogy nem egészen volt még a fiú elveszett lélek, lehetett volna belőle rendes ember is, ha akarta volna.

– Most már azt nézzük meg, hát Angyél rendben hagyta-e a szénáját.

Az íróasztalban benne volt a kulcs, kihúzzuk a fiókot, abban nincs egyéb, mint egy csomó felvágott levél, címezve Kónya Bimbike nagyságos kisasszonynak.

– Hát ezek hogy kerülnek ide? – nézegeti a jegyző a borítékokat. – Hiszen ez a Benkóczy írása. Ki az ördög az a Kónya Bimbike?

Belenyúl az egyik borítékba: nincs benne egyéb, csak egy üres levélpapír. Kiszedi valamennyit: hát mindnyájában csak üres papír van.

– Ezt a találós mesét se tudná ám megfejteni a káptalan se, mit akart az egyik bolond az üres levélpapírral, s mért vágta fel a másik bolond a nem neki szóló borítékokat?

Nekem nincs annyi eszem, mint a káptalannak – jaj, de mennyire nincsen! Hanem azért én meg tudnám mondani, hogy Kónya Bimbike névre senki se hallgat a világegyetemben, a levelekkel Benkóczy úr Angyalkának akarta tudtára adni, hogy nemcsak egy kislány van a világon, s Angyalka a szerelem jogán bontogatván fel azokat, boldogan állapította meg, hogy Benkóczy úr ugyan ravasz fiú, de azért számára mégis csak egy kislány van a világon.

Sőt, én még azt is meg tudtam volna mondani, hogy mi volt az egyetlen borítékban, amelyben nem volt még csak üres papír sem. Ez azonban Póling Angéla kisasszonynak volt címezve, s azon a napon érkezett, amelyen Angyélka indíttatva érezte magát annak a kijelentésére, hogy mégis csak a líra a legszebb dolog a világon…

A jegyző elvégezte a rováncsolást, rendben találta a kasszát, volt benne 2444 korona 44 fillér, egy gombolyag selyemcérna, meg hét darab tízkoronás bélyeg.

– No, ezeket elküldheti főtisztelendőséged a gyevi bárónak – mondta keserű humorral a jegyző –, más ember úgyse ír olyan levelet, amelyikre ekkora bélyeg kell.

Hála istennek, csakhogy itt tartunk már! Ahol nevetnek, ott elkotródik a halál az ajtóból, és azt mondja, hogy „ide majd máskor jövünk!”

Mert nem tartom lehetetlennek, hogy a kaszás ember azon a reggelen ott ólálkodott a posta körül, s leskelődése talán nem is volt egészen kilátástalan. Egy percre sem hiszem azt, hogy Póling mamát vette volna szemügyre, mert a halál rendkívül sokat tapasztalt már életében, s tisztában van vele, hogy az éltesebb nők bármily intelligensek, inkább anyósai egy kellemetlen vőnek is, mint hogy egyáltalán senkinek se legyenek anyósai. A halál inkább számított arra, hogy én fogom odatartani a nyakam a kaszája alá – azonban a halál is férfi, ennélfogva ő is naiv és ő se lélekismerő.

Ha én romantikus férfi volnék, akkor én most bizonyára kikerestem volna azt a helyet, ahonnan a festőt a Tiszába ugrattam, és először a kéziratot dobtam volna a vízbe, aztán magamat. Nem lehetetlen, hogy gondoltam is erre, s míg homályosodó szemmel kibámultam a folyó megolvadt, szikrázó acéltükrére, azon hirtelen végighajózott minden szépsége az életnek: nótás tavaszok, gyepes utcák, dalok foszlányai, öreg könyvekből kihulló színes pántlikák, futva adott csókok, angyaloktól megirigyelt könnyek, százszorszépes sírhalmok, álomban ringatott bölcsők. Mind, mind elúszott a semmibe, a könny kiesett a szememből, végiggurult az ingemen, s azon a helyen, amelyet tegnap az Angyalka keze ért, mohón beitta a selyem.

A halál ekkor emelte a kaszáját, és én ekkor intettem a halálnak, hogy menjen csak tovább, itt nincs semmi keresnivalója. Hiszen tulajdonképp mi változott meg az életemben? Ami legtöbbet ér benne, a könny és mosoly, azt megadják az emlékek is. Aztán, hogy egyedül maradtam a bodhifa alatt? Azt hiszem, egyedül voltam eddig is, s félek, hogy minden, ami lélek, mindig és mindenütt egyedül van, a csillagok alatt és a csillagok felett, s a magánosságnak ez a fájdalmas érzése és a sóvárgás az elérhetetlen társlélek után teszi örökkévalóvá a lelket.

– Kérlek szépen, jegyző uram, légy szíves csak idedobni azt a bélyeges skatulyát. Éppen ennyi kell erre az ajánlott expresszcsomagra. A regényem kézirata van benne.

Ma már hírül se tetszik annyira, mint az éjszaka tetszett. Az embert olykor hihetetlen éleslátásúvá tudja tenni az élet egy-egy irgalmatlan fejbeütéssel, írtak már sokkal jobb regényeket az enyimnél, noha ez sincs minden érték nélkül, s én tisztában vagyok vele, hogy nem fogják érte betörni a könyvesboltok kirakatát. Nem világpiacra való ananász, csak olyan nyári vajalma. De lehetnek olyan ínyes emberek is, akik a vajalmában is találnak valami zamatot, amit a legpompásabb déligyümölcsben sem éreznek. S az is lehet, hogy én is fogok még valamivel nemesebb gyümölcsöt is termeni, ámbár őszintén szólva, nem nagy kedvem van hozzá. Kiállni belisztezett képpel, csörgősapkában a közönség elé, s vigyorgó grimaszok közt szorongó szívvel lesni, hogy fognak-e tapsolni – ez nem látszik nekem előkelőbb mesterségnek, mint azé a törpéé volt Attila lakomáján, akiről Priscos Rhetor megemlékezik. (S Attila legalább húst hajított tányérjáról az udvari mulattatójának – a mi Attilánk csak csontokat vagdos a fejünkhöz.) De ha a végzet az íróság keresztjét örökösnek szánta volna rajtam, meg kelletik magamat adnom.

– És mi lesz Angyéllal? – jajdult fel a papom. – Talán azóta meg is ölte az a vadállat?

Ilyesmi csakugyan előfordult itt-ott az Ezeregyéjszakában, azonban a jegyző, mint az irodalom minden fajtájával szemben immunis ember (kivéve a Községi Közlöny-t), nem tartotta indokoltnak a pap aggodalmát.

– Még eddig nem igen ölhette meg, mert jó, ha beértek a városba, és Benkóczy, noha nem bizonyult méltónak a jegyzői pályára, nem vérengző természetű ember. Mindenesetre telefonálok a rendőrségnek, hogy válasszák el őket, a fiút tegyék diszkrét őrizetbe, Angyélért pedig bemegy a mamája.

– Vén csacsik vagytok – mondtam nekik olyan fölénnyel, amire csak vén szamárságom érzése bátoríthatott föl –, és rossz keresztények. Mikor az isten kezében vannak, akkor minek akarjátok a rendőrség kezére adni őket. Póling mamát azonban igenis be fogjuk vinni, hogy legyen, aki vigyáz rájuk az esküvőig.

– Soha, soha! – nézett körül Póling mama, mint az oroszlán, keresvén, amit földhöz vágjon. – Hiszen még az első szigorlatát se tette le az a himpellér.

Himpellér! Jó jel, ha már csak „himpellér”!

– Legyen nyugodt, Póling mama, az a himpellér minden szigorlatát le fogja rakni, azért én kezeskedem. Van valami a kezemben, amivel kényszeríteni tudom rá. És Póling mama olyan házban főzi nekem a feketét a Vármegyeház-téren, amelyiknek a kapufélfájára érctábla lesz kiszögezve: „Dr. Benkóczy Elemér köz- és váltó-ügyvéd”. Hanem aztán akkor ne legyen ám sok cikória a kávéban!

Most már Póling mama is elmosolyodott volna, ha a megsértett anyai büszkesége engedi, hanem a pap még mindig komoran malmozott az ujjaival.

– De hát hol fogod őket megtalálni?

– A jó Isten szárnyai alatt, Fidélkém – mondtam jámbor tréfával. – Hanem telefonálhatnál a gyevi bárónak kocsiért, neked szívesen adja. Különösen, ha még azt is megmondod neki, hogy lakodalomra kell a kocsi, menyasszonyt hozunk rajta!

Szinte mulattam magamon, hogy én vagyok hármunk közt a legpraktikusabb. Még Póling mamának is én kötöttem meg az álla alatt a gyöngyös fityulája pántlikáját, olyan csokorra, hogy büszke lehetne rá Benkóczy úr is.

A Héthalom mellett kocsiztunk el, olyan volt a lövészárkaival, mint egy elhagyott csatatér. A szerelvényes ládák, a becsomagolt koponyák a halom tetején voltak egy rakáson, egy pipikendőbe kötött gömbölyű csomagot öreg kálomista-varjú kopogtatott. A kendő Pengáló Márié, a koponya csak az ezeresztendős Gyöngyiláé lehet. Lám, hogy megsajnálja az élő asszony a holtat, nekiadja a fejkendőjét. Persze, ő most már az élet koronáját viselte!

– Hopp, megálljunk csak, ezeket itt nem hagyhatjuk! Segítsél csak, Fidélkém, a kocsira felrakni őket. A szlávok nem kellenek, azoknak a csontjait itt hagyjuk a varjaknak. Az ő dolguk lesz aztán, hogy a feltámadáskor hogy szedik össze az egyet-másukat.

Hanem a gödröket mégis csak be kell húzni. Kérdem a jegyzőt, mit szól hozzá, hagyhatok-e én itt erre pár ezer koronát Cila Kakas Márta kezei között?

– Hogyne, de majd én beszélek a fejével. Hajtson csak a Könyök utcába, Gazsi fiam!

Belestünk a kapuhasadékon, otthon vannak-e. A konyhaküszöbön egy öreg asszony ült, szemét belemeresztve a vakító napba.

– A felesége Mártának. Vak asszony, azért bír a napba nézni.

Az öreget is megtaláltuk, gyékényponyván hevert az eperfa alatt, kis gyerek mászkált a lábánál, vézna, sápadt penészvirág, afféle anyagyász, fekete epres nemcsak a szája környéke, hanem a haja is.

– Imriske – mondta neki halkan az öreg –, eredj oda öreg szülédhez, hadd nézze mög, milyen szép kövér vagy. Csak állj elejbe, oszt ne szójj sömmit, csak csinájj így a képeddel, mint én, nézd-e.

Még az özvegy is megfelejtette egy percre az anyai büszkeségen esett sérelmet, amint az öregre nézett, aki ráncos, fehérsörtés két pofáját fölfújta, mint a kis gyerek, mikor locsolkodást játszik és tele szedi vízzel a száját. A doktor, ha velünk van, bizonyára kirgiz dudáshoz hasonlítja, és ez az egy hasonlata lett volna a doktornak, amelyet én is aláírok. A kicsinek pedig tetszett a játék, kis pofácskáját ő is eredményesen gömbölygette, és mire odaállt a nagyanyja elé, akkorára olyan volt, mint egy eperlekvárból kimászott bambino.

– No, öreganyja, nézd mög, milyen szép kövér unokád van neköd! – szólt oda Kakas Márta a vak asszonynak. Az pedig vakok módjára nézett: az ujjai hegyével kémlelte végig a felfújt arcocskát, és boldog megelégedéssel mondja:

– Akár a tőtött galamb. Ez mind ettül a finom epörtül van, ettől híznak a kácsák is.

A vén ember arca egészen ellágyult az örömtől, hogy így sikerült elámítani az öreg asszonyt, ám ahogy csöndesen megkocogtattuk a kaput, és felismert bennünket, fancsali képpel cihelődött elénk. A medve nézhet így, mikor bocsaival való játékát megzavarják, szerencsére a drusza már fogatlan, és a jegyző különben is meglobogtatta előtte a szívét vidámító bankópapírokat.

– Ezt a pénzt a Rudol hagyta itt nálam, hogy osszam ki a szegény emberek közt. Neki magának hirtelen el kellett menni, mert a japán császár hívatta, az adja neki a muníciót, amivel kiverjük a rácokat, oláhokat, cseheket.

– Hát a nímötöt? Azzal mi lösz?- kérdezte gyanakodva az öreg.

– Most ezek a németek, a rácok, az oláhok, meg a csehek – világított bele a jegyző a nemzetközi diplomácia titkaiba. – A Rudol különben vissza fog jönni, és megvizitálja, be vannak-e már húzva a gödrök. Amikor azt jelenti kend nekem, hogy a Héthalmot tisztába tették, rögtön megkapják a pénzt, kend fogja a nép közt szétosztani.

És most hajts, kocsis, ne kímélj se lovat, se hintót, csak a füzesnél lassíts egy kicsit, hogy egy fohászt gondolhassunk el a meghaltak lelki üdvéért! Hajts el a nádak mellett, amelyeknek mindig van fecsegni valójuk, mint az öreg uraknak és fiatal regényíróknak; hajts végig a kakukkfüves parlagokon, amelyeken gond nélkül játszadoznak az ürgék, mert ők nem vetnek, csak aratnak és téli álmot alusznak; hajts föl a töltésre, amelynek nyárfái sötét koronájukban már egy-egy sárgaleveles gallyat rezgetnek, és hajts végig a hídon, amelyiken egy este szép álmok féderes hintóján jött át az az öreg fiatal úr, aki most, noha kibukott az álomhintóból, mégis mint megfiatalodott öreg úr tér haza, hogy magános szobája ablakából fátyolos, de mosolygó szemmel nézdegéljen ki a világba. Vagy talán ez is csak képzelődés, s a hidak nemcsak elválasztanak, hanem össze is kötnek, s a szappanbuborékot eregető kis fiúkban éppúgy benne vannak az öreg urak, mint az öreg urak lelkének legbelső szobájában mindig van egy szappanbuborékkal játszadozó kis gyerek?

– Most már hová hajtsak, nagyságos úr?

– A búzapiac felé hajtson, Gazsi fiam!

Lám, itt van az órásbolt, és az ablakában most is ott hintázik a porcellán-kisasszony a porcellán-szerecsennel, és tik-tak, tik-tak, hintázni fognak, míg órájuk meg nem áll. Az embereknek is így rendelte ama nagy Órás, akinek a boltjában nagy zűrzavar van, és össze-vissza vernek az órák, de abból a magasságból, ahol ő ül, megérzik a harmónia mindenben, vonalakban, hangokban, mozgásokban és mozdulatlanságokban, fehér és fekete porcelánokban.

– Hát most már, hová?

– A nagytemplom elé, Gazsi fiam! De ne a főajtó elé, csak a mellékajtó iránt!

Kis parkra nyílik a nagytemplom mellékhajója, sovány városi fák aszalódnak benne, s lám, ott ül alattuk a padon a kis Benkóczy. A két karja hátravetve a pad karfáján, a pad alatt két koffer, de nagyon rosszul vigyáz rájuk a fiatal úr, mert a szemei le vannak hunyva. Alszik, egész határozottan alszik a szerencsétlen. Hja, így van ez, ha valaki éjfélig adólajstromokat rubrikáz, és éjfél után asszonyt szöktet.

– Benkóczy!

Felüti a fejét, zavarodottan néz ránk, hirtelen felugrik, aztán állva marad, lesüti a fejét, dac-e, vagy bűnbánat, nem tudni, mert nem szól semmit. Mink se szólunk, de én örömmel veszem észre, hogy a nyakkendője félrecsúszott és gyűrött. Megállj, csirkefogó, majd lesz az még gyűröttebb is, mire negyvenéves leszel!

Az oldalajtó két szárnya halkan koppan. Angyalka jön lefelé a lépcsőn. Ő is sápadt, neki is félrecsúszott a virágos kalapkája, de piros lesz, ahogy minket meglát, mint az almavirágbimbó a kalapján, és a Póling mama fityuláját is félreüti, ahogy a nyakába ugrik.

– Teérted imádkoztam, drága mamukám!

Ó, Angyalka, hogy kiütközik belőled az „örök asszonyi!” Mikor ti tesztek bűnt, akkor annak kértek bocsánatot az istentől, akit halálosan megbántottatok!

– Hát én értem nem imádkozott, Angyalka?

– Jaj, dehogy nem, elnök-apa! De ha tudná, hogy milyen nagy költő az Elemér! Micsoda verset kaptam tőle, elnök-apa! Azt el kell olvasni magának. Édes elnök-apa, drága elnök-apa!

Mondtam, ugy-e, hogyha eljön az ideje, majd talál ő az én számomra megszólítást! Persze, az egyik „Elemér”, a másik „elnök-apa”. De hiszen csak ne kereszteltek volna engem Mártonnak! Még az az egy jó, hogy ahány „elnök-apa”, annyi csók, persze, csak az arcomra.

Még a másik két gyám-apát körülcirógatja Angyalka, én addig félrehúzom a fiút.

– Te, te! Te gézengúz! Van egy szivarod?

– Csak rövid szivar…

– Hoci! – dugom a számba a férfiéletek hitvány mákonyát. – A szigorlataidat pedig leteszed, azt tudod?

– Holnap utazom terminust kérni.

– Ohó! Hát azt hiszed, hogy a szegény jogi professzorokra heti két órai kimerítő munka után nem fér rá a nyári pihenő? Nagyon meg leszek elégedve, ha karácsonyra rendbe leszel az első szigorlattal. Addig azonban visszamégy segédjegyzőnek. Angyalka idebent marad nálam a mamájával együtt. Örökbe fogadom.

– A mamát is?

– Eredj, te betyár! Minden vasárnap bejöhetsz ebédre!

– Kezit csókolom, papa!

– Hohó, trifurcifer! Először szigorlat!

– Becsületszavamra!

– Tartsd meg magadnak, fiam, nekem nem kell. Tudok én annál jobbat is. Mihelyst a legkisebb panasz lesz rád, Angyalka azonnal meg fogja tudni, hogy ki írta azt a híres verset, s hogy ki a világ legcsapnivalóbb versfaragója!

Nem mondhatnám, hogy a fiú nagyon megijedt, noha összetette a kezét, és erősen fogadta élete jobbulását. Meg vagyok róla győződve, magában azt gondolta, hogyha ő azt fogja írni Angyalkának, „szóval én azt ki se mondhatom, mint szeretlek téged, angyalom”, – Angyalka azt szebbnek fogja találni mindazon verseknél, amelyeket a világ összes nagy lírikusai Horatiustól Jámbor Pálig mind nem őhozzá írtak. S nem tartom lehetetlennek, hogy a kölyök jól számít, mert ebben az egyben mind egyformák a nők, még a legintelligensebbek is.

1 vide fons trigesimus, pagina 273 - ld. a 30. forrásmunka 273. lapját.

2 hora canonica - a kötelező imák órája

3 Dominus vobiscum - az Úr legyen veletek (a mise szövegéből)

4 Ite, missa est - menjetek, el vagytok bocsátva (a mise zárszavai)

5 ad maiorem democratiae gloriam - a demokrácia nagyobb dicsőségére

6 canonica visitatio - egyházi vizsgálat

7 habent sua fata annuli - a gyűrűknek megvan a maguk sorsuk