TÖMÖRKÉNY ISTVÁN
VÁLOGATOTT NOVELLÁI

6. ÖREG REGRUTÁK

A VÁLOGATÁS VAS ISTVÁN MUNKÁJA

Ez a könyv az Országos Széchényi Könyvtár

Magyar Elektronikus Könyvtárából származik:

http://mek.oszk.hu

A konvertálást a Kindle-varázs készítette (szerkesztette: Kalmár Csilla),

további PRC könyvek a Kindle-Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat,

azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

2012

ÚJ TALICSKA IRÁNYÁBAN

Ki mivel keresi a kenyerét, azt szereti. Szabó a tűjét, kovács a kalapácsot, kubikos a talicskáját.

Hűséges kenyérkereső szerszám, erős fából való, miként a gazdája. Megszerkesztése külön tudomány, ahhoz bognárok, asztalosok, teknőcsinálók nem értenek, mert az egyedül csak a talicskakészítőnek tudománya. Ez meg viszont nem ártja bele magát a másféle fafaragásokba, mert az úgy igaz, hogy maradjon meg mindenki a tulajdon ipara mellett. Nem kell egymástól elszedni a kenyeret, hanem jusson belőle mindenkinek. Bolti targoncát ugyan csinálhat más is, a gazdasági udvarba való szemetes talicskát szintén, de már a kubikostalicska készítését csak erre kiválóan alkalmas emberek értik, és az egész életüket ebben a foglalkozásban töltik el. Csakis így gyarapodhatván egyre jobban a mesterség belső ismeretében.

Amiként nyilvánvaló, hogy kubikmunkát sem tud végezni mindenki, éppen olyan bizonyos, hogy a hozzávaló talicskát sem bírja megcsinálni minden ember. Nincsenek ugyan mérnöki számítások hozzá, de annak minden részének eltalálva kell lennie ahhoz, hogy valóban kézhezálló legyen. A kerék nagysága és vastagsága, az oldalak mélysége és magassága határoznak. Erős legyen és mégis könnyű. Az oldalak rézsút fekvése figyelembe veendő, hogy a homok bele tetejesre rakható legyen, és tolás közben mégse peregjen le. A keréknek a teherhez való távolsága is fontos, de leginkább még a talicskanyeleké, mert a terhet nem lefelé kell húzni, hanem fölfelé kell tolni. Számításba kell venni azt is, hogy mikor a kubikos izmainak az ereje fölmondja a szolgálatot, akkor a testi súlyát is segítségül hozza. Hogy amikor tolás közben csaknem ráfekszik a talicskára, annak a kereke akkor is csak haladjon fölfelé a járódeszkán: az erők egymásra való hatásának fölfoghatatlan tudományai ezek az olyan ember előtt, aki nem ért hozzá. Aminthogy azután az ilyen ember, lehetséges, hogy egész malmokat is tud fából kifaragni, de kubikostalicskát építeni nem tud.

– Nincsen mög hozzá a számítása – vélik az emberek. – Nem olyan könnyű ahhoz érteni. A jó kubikostalicska ritka madár, mint az arasztos szalonna. Hű asszonyt, jó asszonyt, dolgos asszonyt könnyebb találni, mint egy jó kezes talicskát.

Ez így van. S miután pedig a dolgok így állnak, Róvó Ádám sok szomorúsággal nézegeti a talicskáját, amin bizony már a haldoklás jelei mutatkoznak. Elnehezedett, mint az öreg ember. Pedig kellő ápolásban volt mindig, már amilyen ápolás a talicskát illeti. De mégis megrepedt hol itt, hol ott, és vaspántokkal kellett rajta erősíteni az összetartozandóságot.

– Hát az igaz egyébként – szól a romlásnak indult szerszámhoz Ádám –, sok munkát végeztél ez világi életben.

Sokat. Van olyan vasúti gőzkocsi, amelyik a hat kerekével nem jár be annyi földet életében, mint az egy vasráfos fakerekével az ilyen talicska. Szerteszéjjel téglaépítőknél dolgozik, mert ez kötelessége, miután a cifra házakhoz honnan vennék az emberek a téglát a kubikostalicska közreműködése nélkül, s egyáltalán, mit érnének minden ilyen építési igyekezetek a jól és hasznosan megszerkesztett talicskák hiányában? Semmit, mert itt is csak egymás segítségével élhetnek a népek. De más alkalommal megint a földvárak munkáinál van segítségül Galíciában, vagy pedig Olaszországban épít töltést a Duna vize ellen. Van eset rá, hogy Németországba viszik el, míg más alkalommal Boszniában segít utat csinálni. Okos darab fa egy ilyen kubikostalicska, mert sok világot járt, sok országot megtapasztalt, sebeit becsületes munkával szerzé, s élemedett korában hazajön az egy keréken elpusztulni, mint most, íme, Róvó Ádám talicskája is, amely az élet iránt való kötelességeit megtevén, a tűzre kerül, és haló porainál majd szalonnát pirítanak. Parazsába, a szalonna csepegő jó zsírja mellé, belepördül Róvó Ádám néhány könnye is, amikkel az elhalt munkatárs emlékének adózik.

Azonban a könnyek nem használnak semmit, az öreg talicska nem támad fel többé. Újat kell venni. Még most, a télen. Először, hogy mikorra a tavaszi dologra menni kell a talicska készenlétben álljon, másodsorban pedig a vétel nem egészen könnyen megy, mint gondolni lehetne.

Ádám gondolkodva pipázik otthon, és az ujjain számolja elő a talicskakészítőket. Ehhez a foglalkozáshoz elég a félkeze is, mert nem valami nagyon sokan vannak e tudós mesterek. Nem lehet mondani, hogy az egyik különösebb lenne, mint a másik, mert mind a három az apjától örökölte a tudományát.

Ádám ócska és kopott kártyát vesz elő a tükörfiókból, szép kerekre vannak kopva a sarkai. Hármat kiválaszt. Nagy Péter lesz a zöld csikó, Szemerédi Mihály a makk csikó, ellenben a piros csikó Bujdosó Jánost jelképezi. A kártyákat összekeveri, s lefelé fordított képükkel szétrakja az asztalon. Azután azt mondja a fiának: – No Janika, húzzál egyet.

A fiú lassan nyúl a kártyák fölé, hol az egyikre, hol a másikra teszi kezét. Azután egyet megfog s fölvágja. A piros király – vagyis, hogy Bujdosó Jánosnál kell megvenni a talicskát.

Ádám megtömi a dohányzacskót, masinát tesz a zsebébe, s nagyot húz a vizeskancsóból annak a jeléül, hogy ezen útjában másféle itallal találkozni nem kíván.

Így szalad el Bujdosó házáig, ami nincs is messze, mert csak a második utcában van. Szép kis fordított elejű ház, amit el sem lehetne téveszteni, mert az ajtó fölé egészen akkurátusan ki van kicsibe faragva egy talicska. Hát Ádám ide benyit. Kölcsönös üdvözlés, s a vélemények kicserélése az időjárás felől. Azután mondja János:

– Hát talán fiákert?

– Leginkább – mondja vidáman Ádám. – Finomat, de könnyűt. Egy kerékre járjon, mert én löszök benne a ló.

– Nono – mondja János, tekintettel a világi állapotokra, amely szerint egyiknek így, másiknak úgy. Az egyiknek ötkerekes a hintója, aztán csak ül benne, a másiknak csak egykerekes, azt is maga húzza.

Rámutat az ereszet alatt a sok talicskára, amik egymás tetejébe rakva várják a vevőt.

Ádám lefordít egyet a tetejéből. Félkézzel fogja az egyik nyelét s rátekint. János pedig elmegy a dolga után, hogy a bíráló a tanulmány tárgyával magára maradjon.

Ádám fordítja ugyancsak félkézzel a talicskát jobbra-balra, figyelemmel kísérvén, hogy miként lotyog a kerék vastengelye a talicskafej lyukaiban. – No – véli helybenhagyólag –, egészen rendes lotyogása van neki.

Leteszi most már Ádám a talicskát a földre. Három lépésre távozik, s onnan nézi. Lassan körüljárja megfelelő távolságból, s minden oldalról megtekinti. Hát, ami azt illeti, alkatrészei jól vannak egymásba eresztve, csak az ékek, a jó reggelét neki – nézzük az ékeket!

Ádám már egészen barátságos viszonyban van a talicskával, amelyet pedig még az előbb is csak mint idegen jószágot rángatott. Hozzámegy, leguggol mellé, s minden éket külön megvizsgál. Nincsen repedés-e rajtuk? Nincs. A csapba rendesen vannak-e beleeresztve? Hát az igen.

Most az oldalakat és feneket kell megvizsgálni. A fa ellen nem lehet kifogás, mert az mind jó fa. Tölgyfa. Jó az. Nem olyan világ van, hogy talán diófából legyen a talicska. Diófából ma már még koporsóra sem telik, pedig a kétkezi munkásnak az az egyetlen valódi parádéja az életben, mikor temetik.

Miután az oldalak rendesek, az ellen nem lehet észrevétel. De átvizsgálandó még, hogy a fenéknek van-e játéka. Mert annak játékának kell lenni. Száraz időben nagyon szét ne váljon, nedves időben nagyon össze ne dagadjon, mert szétszorítja egymást. Azonban e tekintetben sem lehet panasz. A játék egészen rendesen el van találva. Bujdosó János jön föl az udvar alsó végéből, ahol a fásszínben tartott szemlét. Ahogy elhalad Ádám mellett, kérdezi:

– Mondja-e?

– Hát hiszen – felelé térdenálltából Ádám – majd kitudódik…

– Azért – mondja odavetőleg János –, mert van miből válogatni. Ha ez nem alkalmas, ahol a többi.

Ez nem sok gőggel, de mégis bizonyos gőggel van mondva. Mert Bujdosónál alku nincsen, ellenben korlátlan a személyválogatás. Tehát tudja meg Ádám, amit különben amúgy is tud, hogy akár holta napjáig is válogathat a talicskák között, de ha azután kedve szerint valót talált, ne alkudozzon rá.

– Hiszen nem is – gondolja magában Ádám, ahogy a felülvizsgálatot folytatja.

A vizsgálat ezúttal a csomókra tér át. Ádám a bicskát veszi elő a zsebéből. Alkalmas bicska, hosszú, szükség esetén fegyver is néha odakint az idegenben, ha nincsen kéznél az ásó, amelynek a suhintása nyomán úgy hasad a koponya, mint az alma – szép bicska szóval, tülök a nyele, a végei rézzel vasalva.

Csomó van a fában, az bizonyos, mert senki sem lehet teljesen hibátlan. Az a kérdés, hogy könnyen állnak-e ezek a csomók. Mert ha könnyen áll a csomó, kiesik a fából, s lyukas lesz a talicska. Így tehát a csomók bicskavéggel végigkalapácsolandók, hogy szigorúan állnak-e helyükön.

– Az ördög bújjon belétök – tanácsolja nekik Ádám –, ki ne essetök. Mert néha még kukoricacsév sincsen, amivel bedugnálak.

A csomók ilyenkor valószínűleg fogadalmat tesznek Ádám előtt, hogy soha és semmi körülmények között nem hagyják el sem őt, sem a talicskát. Ez nagyon hihető, mert Ádám azt mondja nekik:

– Úgy is akarom. – Rendben van. Ádám föláll. Azután lehajol a talicskához, és két kézzel fogja meg a nyeleket. Fölemeli a levegőbe. Azután leteszi a kerekével a földre és tolja. Egészen jó menése van neki. Próbál nekifeszülni. Persze ez csak játékból van, mert üres talicskának nekifeküdni: bolondság. Azután megfordul a talicska előtt, kezet vált a fogókon, és húzza a talicskát. Elsőrendű követelmény, hogy jó kézváltás lehessen a talicskán, mert enélkül fordulások alkalmával a talicska nem ér semmit. Hogy ez így lehessen, ahhoz a nyeleknek nem szabad széjjelebb állni, mint ahogy az megkívántatódik.

Valóban, e tekintetben sem észlelhető semmi hiba sem. Úgy látszik, mintha ez a talicska a világ összes talicskáinak a királya volna.

Fölületes bírálat volna azonban az, amely így a dolgok közepén megállana. Ádám most hirtelen az ereszet falához tolja a talicskát, s odatámasztva a falhoz állítja. Odaáll mellé, és azt nézi, hogy mellmagasságban meddig ér föl hozzá. Hát egészen fölér.

A faügyek vizsgálata ezzel körülbelül véget is ért. Ádám fölkapja a talicskát, és most már úgy fordítja meg, hogy nyelével áll a földön. Ádám négy ujját nedvesíti meg a nyelvén, s úgy üt a kerékre, hogy pörögjön. Lássuk azt is, hogy miként pörög. Elég jól forog. Ezen pörgés ellen senkinek kifogása nem lehet, hacsak nem kötözködő az ember. Tehát a vastengelyek felülvizsgálata következik. A tengelyek elég jól állanak, a pántok jól fognak. A kerék ráfján nem sok vizsgálat szükséges, mert első tekintetre is megállapítható, hogy egy darabból van, meleg korában húzták a kerékre, minélfogva jól tart.

– Hejnye – mondja Ádám a talicskának –, talicskám, talicskám… Kenyérkereső társam…

Ilyen az elfogultság. Ádám az új szerszámmal oly baráti viszonyba ereszkedett, annyira megtetszett neki a formája, állása, játéka, hogy ím meggondolatlanul már csaknem birtokba vette. De az önfeledtség pillanatait a józan meggondoltság percei követik. – Ohó, hát a húzó karika? Lám, mit nem tenne az elhamarkodás.

Ádám szigorú vizsgálat alá veszi a karikát. Ez az, aminél fogva meredek helyre a talicskát fölhúzni segít a kubikos társa, a csikónak nevezett gyerek. Ebbe a karikába akasztja a vaskampóját, annak hát egészen rendesen a fejtől való talicskafal közepén kell lenni.

Ádám a karikába akasztja az ujját, és úgy emeli a talicskát a levegőbe. Ebből megállapítható, hogy csakugyan a középen van-e a karika. Mert ha nem volna a karika a rendes helyen, félrebillenne az eszköz.

Azonban ott van, egészen ott van. Ez jó. A szege sem kivetni való. Cigányszeg, kétágú. Helyes, maradjunk csak meg a régi igazságoknál. Vannak ugyanis újítók, akik csavaros karikaszeget csinálnak, és sróffal erősítik a tölgyfadeszkához.

Ez nem volna hiba, de ha kint, valahol idegenben, a sróf lecsavarodik a szegről, és elvész a homokban, hol veszel mását? Jobb a cigányszeg itt, bárki bármit is beszéljen, mert annak két ága van, és a végét kétfelé lehet visszaverni a fára.

Bujdosó János a szeg tekintetében nem tartozik az újítók közé. Ezt Ádám örömmel látja, s mikor János újból arra jön azzal a kérdéssel: – Hát mondja-e?

Azt mondja:

– Ez már az enyém.

Fizet s elkezelnek. Ádám tolja haza az utcán az új talicskát. Derült kedvvel taszítja be az utcaajtón, s a talicska csodálatára a házból az udvarra mindenek kijönnek; az asszony, a Janika, a kicsi Etal.

Janika fölfogja és tolja.

– Édös apám – kiáltja –, édös apám! Milyen könnyű!

Róvó Ádám az asszonyra néz. Azután büszkén mondja:

– Hát hiszen, akit én kiválogatok…

1912

HÓBAN

Ha az embernek ilyen téli időtájban van ráérése és költsége, s fölmegy a Tátrába, és ott járja a havat, akkor úr az ember, aki a sport nemes szenvedélyét űzi. Ha azonban itthon lépdel az országúton a hóban, akkor csak célszerű szegény ember, akire szánakozó tekintetet vetnek azok, akik mellette a kocsikon elsurrannak. Azonban ez nem baj, azért csak érdemes a hóban mászkálni, mikor a mezők mind szép tiszta fehérben vannak. Ha szél nincsen, a tél nem is tél, s aki megy, az nem fázik. Irtózatos nagy hangtalanságok vannak, még a tulajdon lépés koppanása sem hallatszik. Kocsi sem jár sok, mert a földben ilyenkor munka nincsen, aki pedig hosszabb útra megy, például a másik faluba, azt elviszi a vasút. A tanyák az út két oldalán mind aludni látszanak. Csak egy céltalan kóbor kutya jön szemközt, valami olyan gazdátlan, kivert állat, akinek nincsen a fejét hova lehajtani, s a más háza fala alatt fog elpusztulni. Bús az ilyen kutya nagyon, mint minden, ami hazátlan. Kitér előled, de azután megáll a hóban és rád néz. Tisztán, mintha csak nyomtatott betű volna, olvasható a szeméből: Ugyan szólj hozzám egy jó szót, végy magadhoz és legyél a gazdám, én jó és hű kutyád leszek.

– Hát gyere no, majd csinálok veled valamit.

Szokás így, ilyen alkalomkor, hogy valami fél perec vagy egyéb kenyérmaradék tartózkodjon a zsebben. Mert van eset rá, hogy az úton a madár is barátkozik, mert ilyenkor igen csak szigorú világot élnek, mivel hogy a hó mindent betakar, még a szemétdombokat is, amikben kotorászni lehetne. Az okosabbja ilyen időben bevonul a város szélére, de alighanem úgy kell lenni a dolognak hogy köztük is van észbeli különbség, mert nem mind megy be. Kint kódorog a kis szürkeség az országúton. Ha a téli időben az ország útján jártok, tegyetek a zsebbe mindig valami morzsalékot, a pipiskék egész nemzetsége énekelni fog majd nektek érte a tavaszon.

Odáig azonban még messze van. Csak a kutya van közel, egészen láb mellé húzódván, hogy az idetartozandóságát minél nyilvánvalóbban kifejezze. Mert van ugyan olyan kutya, hogy vissza tud farkasodni, de már a legtöbbje nemigen bírna elélni a maga sorsán. De hát most mit csináljak vele? Tudom is én. Mondani szokás azonban: jó az Isten, jót ád. A fél perecet már megette, csupa hó a szája széle, s most nézi, hogy van-e még. No, nem igen van. Azonban a falu már integet. Bárki bármit beszéljen ugyanis az ilyen csatangolásokról, mégis csak jó néha faluba érkezni. A kocsmai intézményt nem is tudja úgy értékelni senki, mint a kósza vándor. Ahol fagyos szalonna, száraz kolbász, kétszeresből sült kenyér, s egy pohár jó bor található. Az is bolond, aki bele nem megy.

A kutya a küszöbre teszi az egyik lábát, s föltekint, kérdezvén, hogy hát ő is bejöhet? Hát persze, hogy persze, nini.

No, bent nincsen valami vakmeleg, de azért némi alkalmatos melegséget nem lehet eltagadni. Más nincs is a szobában, a gazda kint van valahol az udvaron. Csak a kezesmalac kínlódik az öreg kutyával, amely a kályha mellett fekszik féloldalt elnyúlva. A kezesmalac mindenáron szopni akar, s az orrát odaütögeti az öreg kutya emlőihez. A kutya ilyenkor mérgesen vakkant, és odakap a malac füléhez. A kezes pedig méltatlankodva visít. Meg lehet érteni a beszédet. Az öreg kutya azt kiáltotta neki: Nem mégy innen a keresztapád térdébe! A malac pedig, mint makrancos gyerek, azt nyafogja vissza: De én szopni akarok! Minek vették el tőlem a szülőanyámat?

Nem lehet tagadni, az ilyen kezesmalacnak jobb sorsa van így a világi életben, mint ha az ólban tartózkodna a hidegben. Másfelől azonban, idő előtt az anyjától elszakíttatván, olyan, mint az árva. Ha fiatalabb volna a kutya, talán pártját fogná, de mert öreg már a kutya, hát öregkutyakedvű.

Az új kutya, a kivert állat, aki talán már ott kint a havon úgy forgatta elméjében az élete sorsát, hogy négy fal közé nem juthat, a vándor koldus szerénységével lapult meg az ajtó mellett, és szinte észrevétlen igyekezett onnan az asztal alá bújni. Mikor idegen helyen van a kutya, féltében ilyen védelmeket keres. Ha a tanyai ember kocsijával a kutya a városon keresztül megy, akkor a négy kerék közé veri magát, s hasonló esetben a juhász kutyája a csacsi lábai között ballag.

Az nem úgy megy ilyen helyen, hogy talán kiabáljunk a gazda után, vagy hogy éppen valami üvegen zörögjünk a gyűrűs ujjunkkal, mert lehetséges, hogy az ilyesmit sértésnek veszi. Különben is ráérős idő van, s különben az a kevés pénz, amit költeni fogunk, a nagy hangra semmiféle jogot sem ad. Inkább csak szépen ki kell várni, míg a gazda előjön. Addig lehet a képeket nézni a falon, mert igazság szerint azért vannak odaakasztva. Magyar képek vannak a falon, néhány hadi jelenettel, az utóbbi a balkáni háborúból, mert a falu népe kevert nemzetiségű. Mindenütt a törökök szaladnak a képeken.

Jön a gazda. Adjon Isten – hát adjon Isten. Hát mi volna valami ennivaló. Hát van ez is, amaz is. Különösen a legutolsó ölésből való disznónak valami hihetetlen finom szalonnája maradt, az ember azt hinné, mikor eszi, hogy dió. Kenyér is van, friss rozskenyér. No, ezek éppen alkalmatos komendenciák. A fődolog azonban, hogy hol tartózkodik a szalonna. Vannak ugyanis emberek, akik erre nem sok ügyet vetnek, és a szalonnát a kamrában tartják. Hiszen még olyan emberek is vannak, akik a petróleumos kannát meg a böjti főzéshez való napraforgóvirágolajat is egyben tartják a szalonnával. Pedig az ilyesmi nem járja. Még csak a szappannal sem szabad a szalonnának együtt lenni, pedig egyazon állatból valók. A szalonnának az igazi lakása a padláson van, ahol mindig járja a levegő, és nem fertőzik meg a finomságait más egyéb illatok. Továbbá a padláson is vannak különbségek. A cseréptetős padlást a szalonna tekintetében már semminek sem hívják. A zsindelytető már megjárja, de az a padlás, amelyben a szalonna megérdemli a fölséges titulust, mintha csak király volna, náddal kell, hogy födve legyen. Azután az nem úgy van, hogy a szalonnából a padlásról lehozzanak valamely egy-két napra való darabot. Az már nem az igazi, mert megérzi a levegőváltozást, mint a beteg gyermek. Hanem azért úgy kell felmenni esetről-esetre. A falusi vendéglő tisztessége ebben van, és ezt máshol már nem lehet megtalálni.

De itt meg lehet. Itt minden körülmény alkalmasan közrejátszik. Nádfödél és gazda, aki nem restell felmászni a padlásra pár garas ára szalonnáért. Még külön halbicskát is visz magával hozzá.

Megint magunk maradunk. A kezesmalac jár-kel a szobában és röfög, helyét nem találván. Fölfedezi az idegen kutyát. Odamegy hozzá, és azt csiklandozza. A kutya sikít, mintha csak karszügyön fogott leányzó volna, s kiugrik az asztal alól. A malac utána és játszadoznak. A kutya kecses ugrálásokat végez, a malac meg esetlenül forgolódik körülötte.

Jön a gazda a szalonnával.

– Nini – mondja – a magáé?

– Nem egészen. Csak úgy jött be velem az útról. Nem baj talán?

– Baj? – mondja a gazda. – Az nem baj. Ha kitörik az embernek a lába, az a baj. Dehát ilyen az a hivatalnoki kapric.

– Már miért?

– Hát tudja, itt van ez a szomszéd. Egy városi ember volt, szolga volt a törvényszéknél, de olyan belső szolga. Azután az ősszel nyugalomba vonult, megvette itt ezt a házat, aztán azóta itt lakik. Nagyon akkurátus ember, és sokat tart magára, mint afféle hivatalnok-forma. Hát aztán, hogy tegnap hó esett, hát elsöprette a háza előtt a gyalogutat.

– Hát a városban az úgy szokás.

– Hát tudom, hogy úgy szokás – mondja a gazda. – Az ő dolguk. De itt nem szokás, mert letaposódik az a kis hó magátúl is. Aztán senki sem esik el rajta. De ha elesik is, akkor is a puha hóra esik, a szűz Mária kötőjibe esik, aztán nem történik semmi baja. A szomszéd meg elsöprette az utat, aztán ahogy reggel kilépett a kis kapun, elesett rajta, aztán eltört a lába. Most majd tákolhatják három hónapig a doktorok. Hát ilyen kérem a hivatalnoki kapric.

– Hát igen. Ez így van és nincsen másképp.

– No lám, kérem alássan. Mert azt mondják ugyan, hogy ebcsont összeforr, de az ilyen vén ember csontja már nem olyan, mint a kutyáé. Még lehet, hogy bele is hal. Már gondoltam is, hogy nem az idevaló doktor kellene ide, hanem van itt nem messze, a Simon-pusztán egy rakóasszony, az jól össze tudja rakni a csontokat. Vagy pedig Vásárhelyről kellene elhozatni a röktönös doktort, mert az a röktönsugárral keresztül lát a húson.

– Pénzért adják azt is.

– Hát – vonja a vállát a gazda – van neki. Az ilyen törvényszékieknek. Mert telik a stemplibűl…

Hát íme, ilyen dolgok történnek, ezen el lehet elmélkedni. A szalonna pedig olyan, hogy ennél különbet nem találna az ember, ha az utána való járásban térdig elkopna is a lába. De a csendes elmélkedés nem tart sokáig. A gazda beszél. Mert így a falusi helyen nem szokás a vendég kezébe képes újságot nyomni, hogy azzal mulatozzon, hanem arra való a gazda, hogy szóval táplálja a vendéget. Ennélfogva azt mondja:

– Maga is magyar, ugye?

– Hát.

– Hát – mondja lassan – akkor ugyan mit szól ahhoz, hogy ezek a szerbek ide alá annyi földet elvettek a törököktől?

– Hát onnan veszik el, ahol van. Ahol nincs, onnan nem lehet elvenni semmit.

– Ugyan – mondja megütődve a gazda –, aztán maga ebbe bele van alapodva.

– Hát ha nem volnék belealapodva, akkor se változtathatnék rajta.

A gazda megáll a sétálásban, és gúnyosan néz végig rajtam. Azt mondja: – Aztán magyar ember létire így beszél? Hiszen a török testvérünk nekünk! Kossuth Lajosnak ki nyújtott menedéket Ferenc Jóska ellen, ha nem török? Aztán magyar ember létire így beszél? Ennyi vérontást csinálni! Hát mit vétett nekik ez a szegény török? Mert ha más hiten van is, mégiscsak testvér. Hát nem testvér?

No, most légy okos, Dóczi, mert meg vagy fogva. Hogyan szabadulsz ki a testvéri viszonyból?

– Hát testvérnek testvér, azt nem lehet tagadni. De hát ezen a földön is volt úr ő egy időben, aztán szolgául tartotta a magyart. Aztán mikor eluntuk, mink is kivertük innen. Hát amazok is kiverték, hát mi van abban? Föl kerék, le kerék.

Jó, hogy bejön az asszony, mert itt másként politizálás keletkezne, az meg csak arra való, hogy egymás haján búcsúzzon az ember. Szép barna menyecske az asszony, a malac azonnal szalad is bele a szoknyába, a két lába közé, s azt visítja: Van már új kutya, van már új kutya.

– Hattyú! – mondja a szelíd tekintetű asszony a fehér kutyának, s alighanem Hattyúnak is hívhatták valamikor, amidőn még otthon volt, mert odamegy az asszonyhoz, felágaskodik rá, és a két lábát az asszony combjaira teszi, fogadjatok föl, fogadjatok föl – ez annyit jelent a szűkszavú kutyai nyelven.

– Fogadják föl – mondom. – Énhozzám csak az úton szegődött.

– Hát hiszen – mondja az asszony, az urára nézve. – Mert emez már öreg, mindig csak ott a kályha mellett tehénkedik.

– Hattyú! – mondja a kutyának a gazda, s a kutya a csizmaszárak közé dugja a fejét.

A kutya föl van fogadva. No, hála Istennek. Most már mehetünk visszafelé. Fizetni kellene. De a gazda ebbe a dologba sincsen belealapodva. Azt mondja, hogy a fáradságért is jár valami. Hát micsoda fáradságért? Hát, hogy a Hattyút idehozta. Jaj, azonban így nem egyezünk, akkor inkább soha többet nem jövök ide. No, így méltányos árban meg is egyezünk, mint illik. A szalonnát meg kell dicsérni, s tréfából felvetődik a kérdés, hogy ugyan él-e még az a disznó, aki ilyen alkalmas zsírokat termel? Azt mondja erre az asszony, hogy maga milyen bolondosokat beszél, a gazda pedig azt mondja:

– Abba mégse alapodhatok bele, hogy ezek itt ide alá a török testvéreket így megsarcolták. Mennyi vérontás, mennyi szomorúság! Miért teszi egyik ember földönfutóvá a másikat.

Hm. No, értem. Áldja meg magukat erővel, egészséggel – szervusz, Hattyú. Szép fehér az országút, fehér és néma a táj, itt nem politizál senki. Akik itt politizáltak valaha, mind lent vannak a hó alatt és a föld alatt. Egy nagy darab csatatér az egész tájék, az Isten tudná csak megmondani így hirtelenében, hogy hányszor ontották itt egymás vérét az emberek. A búza meg a repce itt embervérből táplálkozik. István első királyi urunk idején Csanád itt kezdte Ajtony embereit visszaszorítani az oroszlámosi berkekbe, s legutóbb Haynau itt szorította meg Dembinszkyt. Csontokból nőtt itt fel még a vadrózsabokor is. De most hallgat minden és nem beszél. A hó eseget, ezer év előtt alighanem szintén így esegetett, mivelhogy létrán akkor sem jöhetett le a magos egekből. Egy lélek nem sok, de annyi sem látható a tájon, csak a Hattyú kódorogna itt, mint kivert szomorúság, de már annak is helyét találtuk, s elvégre ezúttal mégis csak ez volt a fődolog.

1914

HAJÓFEJELTETÉSNÉL

Az újfajta hajó vashajó, a régifajta hajó fahajó. De azért van ebben is különböző. A legnagyobb a bőgős-hajó, amit alighanem azért hívnak így, mert az orrán éppen olyan cifraság van, mint a nagybőgő nyelének a végén. Ez a legnagyobb fajta. De azután vannak kisebbek, luntrák, burcsellák, amiken kavicsos homokot szállítanak. Vannak piaci hajók, inkább nagyobbfajta ladikok, de födél van rájuk építve, hosszú rúd a kormányuk, lefelé dalladzó-evezővel jár, fölfelé pedig a parton húzzák. Vagy lovak, vagy emberek. Szállítja a kofákat, akik viszik be a városba az eladnivalót. Azután hajózza vissza a faluba azokat a holmikat, amit a városban vásároltak. De más személyeket is szállít, akárcsak a vasút vagy a gőzhajó, persze, nincsen olyan nagy ereje, mint a vasbikának, hanem lassan jár. De ha jó kormányos van rajta, az ilyen hajónak a víziútjain soha baj nem történik. Így az utazó személyek is könnyen rábízzák magukat. A taksa nem drága, mert nem lehet mondani, hogy drága volna. Az ilyen hajó személyszállításáról szokás mondani, hogy mikor már indulna alulról a városba fölfelé, még egy utas jelentkezik, s meg is kérdezi, hogy mi a taksa.

– Hát nem sok – mondja a kormányos –, csak négy hatos bent a hajón, hanem ha segít kend húzni a kötelet a parton, akkor csak két hatos.

E felvilágosítás után az utas, mint takarékos ember, az olcsóbb taksát választja, és húzza a hajót a parton a városig.

No, ez így van, így járnak s kelnek a hajók a vizecskén előre-hátra. A nagy hajók az életet viszik, ami alatt búzaszemek, árpaszemek, kukoricák s miegyebek értendők. Ezek messzire eljárnak. Egyfelől lemennek a Fekete-tengerig, másfelől fölmennek a bajorok országáig. A kisebbek azonban csak rövidebb utakon csellengnek. De a hajónak az teljesen mindegy, hogy messzi vízen van-e, hogy közel vízen, mert úgyis csak mindig vízen van. A víz pedig úgy van a hajóval, mint a csikó a nyereggel, hogy nem szereti, ha a hátán vannak. Ennélfogva eszi és rágja a hajót, minélfogva idővel minden hajó elpusztul, bár hiszen idővel mi is elpusztulunk, ha igaz. De mégis, hogy egészen idő előtt ne távozzunk el közanyánk ölébe, arravalók a reparálók, akik orvosoknak neveztetnek. Azok a tudományukkal megfejelnek bennünket. A hajót is így kell fejelni, ha beteg. A hajófejeltetés orvosai a hajóács meg az iszkábacsináló cigány, a patikája a neki való fa, a moha meg az iszkába.

A hajó abban hasonlatos az emberekhez, hogy a gerince meg a bordája olyan, mint az emberé.

– Csak az a különbség – véli Táborosi János hajóács –, hogy az embör bordája magátúl nyől, a hajóét mög én csinálom.

Hát ebben van valami igazság. Táborosi János azonban egymagában semmire sem menne a hajóval, mert az itt is úgy van, hogy az egyik kéz a másik kéz nélkül nem sokat ér. Mert fát a gerinchez és a bordához, meg testet alkotó deszkákat a bordákra lehet kapni annál az értelmes embernél, aki ilyenféle fákkal kereskedik, azonban mohát ott nem mérnek. A moha pedig szükséges. Mert a hajó teste nem olyan, mint az emberi test, hogy végig befogja a bőr, hanem annak hasadékai vannak a deszkák között, amiket mohával be kell dugdosni. Máskülönben a mérges víz belemegy a hajóba és elsüllyeszti, hogy ezzel is kevesebb tehénkedjen a hátán.

Ami pedig most már a mohát illetné, el kell felőle mondani, hogy az sem terem leginkább ma már minden bokorban. Sekélyes vizek a szülőanyjai, meg néha régi erdők öreg fáinak északi oldalán is terem hozzá hasonló. Sekélyes vizek hínárja elmarad azonban, mert a vizek is kimaradnak a világi forgalomból a réti tájakon. Nincsen annyi, mint azelőtt volt. Ennélfogva már ritka az az ember, aki a mohát árulja, és hosszú időbe kerül, míg belőle egy kocsira valót gyűjthet. De ha van is már neki egy kocsiravalója, azt sem hozza be azonnal a városba, mert hiszen hátha nem veszik meg, mivelhogy éppen akkor nincsen rá senkinek sem szüksége.

A mohásember ennélfogva csak egy marék mohát tesz a bőrtarisznyájába, és azzal halad be a városba. A városban aztán valamely olyan utcasarkon, amerre a hajósoknak s hajóépítő mestereknek járása van, ledobja a tarisznyát a földre, kiveszi belőle a marék mohát, ráteszi a tarisznyára, s vár. Vár a tarisznya mellett estefeléig. A tarisznyára tett moha azt jelenti minden dobszó nélkül, hogy moha van eladó. Ennek híre megy, s ha szükséges a moha valakinek, elmegy az emberhez alkudni, s megcsinálják a vásárt. Ha estefeléig nem jön érdeklődő, ez azt jelenti, hogy mostanában nem lesz hajófejeltetés. A mohásember ebben az esetben hazamegy, s vagy egy hónapig nem is mutatkozik a városban.

De ha van fa meg van moha, ez a kettő még nem elég az üdvösségre, mert hiszen hol van még az iszkába? Iszkába nélkül nem tökéletes a hajófejeltetés. Mert az iszkába tartja össze a hajó oldalán a deszkákat, amiknek a szélei közé azután betömködik a mohát. Mert az ilyen furfanggal jár. Ha iszkába nélkül tömködnék a deszkák közé a mohát, akkor szétmennének a deszkák, ennélfogva előbb össze kell kapcsolódniok, hogy ne mehessenek széjjel. Mint látnivaló, körülményes állapot ez, s iszkába nélkül nincsen hajófejeltetés, enélkül meg nincsen hajózat, s akkor hogyan építünk házat, emberek, ha nincsen hajó, amelyik a Marosról vagy a Kőrösről a kavicsos homokot hozza? Ha meg nem építünk házat, akkor hogyan él meg a sok kőműves meg más mindenféle házépítő mesterember, és miből kapná a fizetésit a fináncminiszter, ha nem fizetnénk házadót?

Iszkába nélkül mindez nem lenne, iszkába nélkül iszonyú fogyatkozások lennének a világi életben, és az iszkábát pedig nem csinálja más ezen az egész földkerekségen, mint az iszkábacsináló cigány. No. Ilyen hosszú elmélkedéseket kell előbb tartani, amíg rájutunk arra, hogy a cigánynak is van valami haszna.

Ki csinálta ezelőtt az iszkábát, míg a cigányok nem jöttek elő Ázsiából? Ezt nem lehet tudni, ez ésszel föl nem fogható. Csak az a bizonyos, hogy az iszkábát nem csinálja más, csak a cigány. Ezt a különös formájú vasat, amely kicsiben olyan, mint a régifajta szélestalpú törökkengyel, de a két szára nem kapcsolódik egymásba, hanem hegyes, mint a szög. Miért nem csinálja ezt más is, csak a cigány? Ezt sem igen tudni. Talán valami nagyon alacsony mesterség lehetett ez valaha, azért bízták a cigányra. A céhek idejéből való régi írásokban van is nyoma ennek, mert akármilyen hatalmasok voltak is a nemes kovácsmesterek, azért a magisztrátus az iszkábacsinálást mindig megengedte a cigányoknak. Ilyenformán aztán annyira rajtuk maradt ez a tudomány, hogy most már más nem is ért hozzá. Hogy azt úgy csinálja meg, hogy az iszkába könnyű legyen, vékony legyen, s mégis erős legyen, mert hiszen ha az iszkábák derékben kettétörnének, a nehéz homokos hajó lemenne lakni a halak társaságába, s a rajta levő hajóslegények mihamarabb vacsorán érnék Pilátust.

De nemcsak abból áll a mesterség, hogy új iszkábát kell csinálni, ha vas is van hozzá, mert hiszen disznóöléskor a hetrefüles gazdasszony is meg tudja tölteni az üres kamrát. Hanem mikor fejelik a hajót, akkor kihúzzák abból az ócska iszkábákat, s most már a cigánynak a dolga, hogy azokból újat csináljon. Ez nehéz sor, és nem könnyű hivatal. Mert az egészen más, mikor a dorozsmai asszony azzal kérkedik, hogy tegnap varrt a fiának egy ócska zsákból két új gatyát, s a kölyök már a templom előtt fitogatja benne magát, hanem hát az iszkába nem zsák, azzal nem olyan könnyű az elbánás.

Így tehát, mikor hajófejeltetés van, izenet megy a cigányért, hogy jöjjön be. Mert ez a tudós vasműves nem lakik a városban, ugyan mit is keresne ottan. A falu szélen van a hazája, az neki jó hely. Ha izennek érte, bejön, s azt mondja:

– No, mit akar kend?

Neki mindenki kend, akár ember, akár asszony, ha a királlyal beszélne, azt is kendnek tisztelné.

– Hát csináld meg az ócska iszkábákat, az ördög szánkázzon a hátadon – mondják neki. – Ha tudod.

– Hát mit gondol kend? – morogja a cigány. – Hát én ne tudnám? Akkor ki tudja?

Most akkor beszélnek a cigánynak. Rákívánják a hólyagos himlőt, a fekete fenét, a szeme kifolyását, a kezeszára eltörését s egyéb ilyesmiket. Ez azonban mind csak barátiból történik. A közönséges szóbeszédben az ilyesmi nem járatos. Hanem az iszkábás cigánynak ez a szavajárása, az mindig esküdözik, magamagára kívánja a legnagyobb átkokat, minélfogva az ő szava szerint beszélnek vele. Másként nincsen ottan se harag, se semmi, csak éppen a beszédnek a járása ilyen.

Azután alku kezdődik afölött, hogy mennyiért javítja az iszkábát. De ez nem tart sokáig, mert a cigány nem nagyon ért a számokhoz. A lókupec-cigány elsőrendű számoló, de az iszkábás nem. Ha a vasaknak darabját egy krajcárért vállalja reparálásra, akkor ki tudja számolni, hogy mennyi pénz jár neki a munkáért, de ha már párját vállalja három krajcárért, azt már nem tudja kiszámolni. Ennélfogva az alku vége az, hogy azt mondja:

– Úgyis tudja kend majd, hogy mi jár érte, majd ide adja kend. Kend is becsületes, én is becsületes, hát mit akar kend? Aztán úgy se igen van otthon kenyér, hát csinálom, aztán csinálom…

Azt mondja a hajófejeltető:

– No, jól van cigány, essön ki a nyelved, nem csaljuk mög egymást. De ez a dolog most sürgős. Nézd, van itt üllő, kalapács, fogó, a tüzet ingyen adom, hát ne vidd haza ezt a sok rossz iszkábát, hanem itt reparáld mög.

A cigány hátralép, és a fejit rázza:

– Azt nem lehet. Csak otthon csinálom.

– No, hát azt hiszed talán, hogy kilessük a tudományodat?

– Hát – feleli a cigány –, akár kilesi kend, akár nem, csak otthon csinálom.

Próbálják biztatni tovább: – Te bolond, hiszen ez több mint egy félmázsa, de van nyolcvan kiló is. Hát minek cipelöd olyan messzire ezt a terhöt, gyógyuljon be a szád?

A cigány egykedvűen mondja:

– Nem én cipelem, hanem az asszony.

Most aztán rátámadnak:

– Óh, te pokolra való! Te, te kutyahitű! Hát nem átallod így sarcolni azt a gyönge, beteg asszonyt? Hát nem elég, hogy a kilenc rajkóval elhúzattad az erejit, most még ilyen állati sorsba fogod, a görcs igenyösítse ki a nyakadat?

A cigány hallgat egy darabig, azután ránt egyet a vállán, s másik kérdéssel intézi el a kérdést, mondván egykedvűen:

– Hát akkor minek lett asszony?

Hanem most már csakugyan dühösek mindenek. Hát ez a kutya így mer beszélni egy asszonyról, kilenc élő gyermek anyjáról. – Óh, hogy a hóhér kössön pántlikát az inged nyakára, te ronda korotáró. Hát tenállad csak annyi az asszony, te félkegyelmű? Ugyan, miért gyüttettök elő az Egyiptombúl az öregapátokkal együtt, hogy mért nem övött bennötöket ott mög az avas a fatornyos hazátokba, te feketeség? Ugyan, hogy nem bújik beléd száz ördög, te haszontalanság?

A fekete csendesen hallgatja a fehérek lármáját.

– Hát – mondja –, mért bújjon az ördög éppen egy ilyen szegény sovány cigányba? Kendtek sokkal vastagabbak, kendtekbe jobban belefér.

1914

ADÓÜGY

Azt nemigen lehet tudni, hogy a pusztaföldeknek miért van olyan különféle nevük. Az egyiknek emilyen, a másiknak amolyan. Ha két pusztának egymás mellett kétféle neve van, mikor állapították meg köztük a határt, ahol az egyik név végződik, a másik meg kezdődik? Némelyik név a török világból származik, mint a Sziu pasa halma meg a Kara homokja. Más nevek alighanem még a honfoglalás korából valók. Béla király urunk jegyzője is említi, mint a Körtvélyes meg a Gyümölcsény. Ami pusztát, pedig sok van ilyen, Fehértónak neveztetnek, ott vagy most is van, vagy valaha volt olyan tó, amelynek a vizét szikes föld fehérre festette. De már teszem azt: Síróhegy? A hegy nem szokott sírni, de meg nincs is hegy ezen a tájon egy falatnyi sem. Ugyan a hegy szó nem mindig jelenthetett sziklákat és köveket. Mifelénk lapos a mező, mint az asztal, mégis, amely részén régi szőlők vannak, azt hegynek nevezik. Például a mi szőlőnk is ahol van, ott szőlő van jobbról-balról, elöl-hátul. Valaha mind a Sebők-nemzetségé volt, innen a neve most is Sebők-hegy, mikor itt hegy sohasem volt. A Sebőkék pedig leginkább kihaltak.

De a síróhegyi pusztán sohasem volt szőlő. Valami domb lehetett rajta valamikor, de már az sem látszik, mert ha volt is, már elhordta a szél. A szél itt, ha megindul, furcsa tréfákat csinál. Hogy a szalmaboglyákat elvigye egyik helyről a másikra, ahhoz nem is nagyon erőlködik. De néha úgy megjátssza magát, hogy a fák a földre fekszenek, s a vas járomszög megtanul repülni. Ilyenkor elviszi a homokdombot az egyik helyről, s a másik helyen fölépíti. Ilyenkor, mikor a dombok utaznak, csontok maradnak azon a helyen, ahol eddig állottak, s gurigáz a vihar a régi koponyákkal, pedig a koponyák nehezek, mert földdé vált bennük az agyvelő, finom porhanyós földdé, amibe szívesen ereszti gyökerét a virág. Mert a virág megtudja a föld felett, hogy alatta hat láb mélységben olyan föld van, amely valaha ember volt: lemegy hát valamely szálával hozzá, s belebújik az egykori emberfejbe.

Kérdés, hogy ama régi, letűnt, íratlan történetű világban mind holtan mentek-e le ezek a koponyák a földbe. A mesékben, az elevenen való sírbaszállásokról való beszédben nincsen-e valami igazság? Nem elevenekre hányták ott a földet, s így támadt az a hegy, amelyik azután sírt, amíg el nem hallgatott? Hát ki tudná ezeket? Hogy mi fűződik a névhez s honnan? Hát ahol van egy halom, s azt úgy hívják, hogy Táncoshalom, és ha lakodalmasok haladnak arra kocsival, ott meg kell állni, egy sor táncot eljárni, mert csak úgy érvényes a továbbhaladás. Emerre pedig lefelé, ölelkezve a bácskai határral, van egy jókora pusztaság, annak Átokháza a neve. Hát ez miért? Beszélik ugyan, hogy valaha ottan tanyaverések történtek, de amely nép csak odament lakni, mind elpusztult vagyonában, egészségében, életében. Így maradt volna azután a puszta, s akkor kapta aztán a nevét az átokról, amely rajta fekszik.

Lehetséges, bár hiszen erről sincs írás, a szóbeszéd pedig csak szellő. De legalább van hozzá egy kis magyarázat. Hanem mellette van egy másik puszta, annak a neve Mérges. Erre azután már senki sem tud mit mondani, hogy miért mérges, honnan van a mérge neki, kin vagy min tölti ki a mérgét, hanem csak azt mondják róla, hogy Mérges, aztán Mérges…

Ennek a pusztának a szélén lakik egy ember, bizonyos nevezetű Kara Mihály. A neve után, de meg a barnasága után ítélve az is valami török maradvány. Ez az ember most mérges a puszta helyett is. Bent van a szobában, és néz ki az ablakon. Rendes körülmények között nem sok nézni való van a tájon, mert ha csak valamely gulya ott nem legel, nemigen mozog azon semmi. Ezúttal azonban mozog rajta, és a ház felé tart egy kordé. Kétkerekű talyiga, ami elébe egy ló van fogva, ilyen eszközt nem használ más, csak a hivatalos ember. Akinek sok járás-kelése van a külső részeken, de terhet nem visz a kocsin, csak magamagát kell hurcoltatnia, meg egy táskában az írásait.

Ez a kordé is ilyen hivatalos talyiga; az ember, aki a lovat hajtja, az adótól van. A királyi adótól és a városi adótól egyaránt.

– Hát mit akarhat? – gondolja Kara szorongva. – Hiszen az adóm röndben van, itt van a könyv is róla.

Rendben van? Hát van olyan adó a világon, vagy volt valaha olyan, hogy rendben van? Az ilyen adót el kellene tenni emlékül spirituszos üvegbe.

Karának az a reménysége, hogy a kordé majd csak elmegy a tanya mellett baj nélkül, mert van néha ilyen eset még az istennyilával is. A remélés azonban nem vált valóra. A kordé befelé tart, s a kutyák már védekeznek. A kutyák leginkább tudni szokták, hogy ki mi járatban van. Ha Karának a veje jön a fiatal asszonnyal, akkor is kiabálnak a kocsira, de az egészen másféle lárma. Az inkább üdvözlet, s közben trüsszögnek, ami a kutyai nyelvben az elképzelhető legnagyobb örömöt jelenti. A lovasrendőrre rövid buffogásokkal szólnak, mint tisztelettel illik, azonban kardos ember a finánc is, aki néha a pálinkásüst vizitálása céljából arra jár, arra már éktelenül rikoltoznak, és kiabálják: már megint itt van, már megint itt van! Ki hítt ide, ki hítt ide? Csendes üdvözlés csak a mészárosféle embert illeti meg, akik vágni való jószág szedése végett szokták olyankor járni a határt. Azoknak a ruháján megérzi a kutya a vérszagot, talán azt hiszi, hogy húst hoznak neki, ezekre hát nem ugat, mivelhogy némi önzés lehet őbenne is.

Most azonban annál dühödtebb ugatással vannak, szinte belekapnak a fogukkal a kordé kerekébe, hogy csak ne jöjjön be az udvarba. Megsejtették róla, hogy ez az ember, aki a kocsin ül, nem lehet valami szívesen látott vendég. Ez alighanem azok közül való, akik sohasem hoznak, hanem mindig visznek.

Kara most már sietve megy ki a házból, hogy elzavarja a kutyákat. Ugyan nem bánná, hogy a kutyák egy kicsit megforgatnák a vendéget, de hát igyekezni kell azon is, hogy békességben megférjünk egymás mellett. A kutyának voltaképpen kötve kellene lennie, s a hivatalos ember, ha akarná, le is lőhetné a szabadon eresztett kutyát. De hát nem lövi le, mert akkor ellenséget szerez magának. Se föl nem jelenti Karát, mert Karának akkor bírságot sóznak a nyakába, s az nagyon kellemetlen. Mert ha kutyai ügyben a városi ember kap két korona bírságot, az egy órai, esetleg két órai időveszteségbe kerül, amíg elmegy a városházára s befizeti. De Karáéknak odakint, negyven kilométer távolságban, a bejövetel magára, kocsijára-lovára nézve legalább egy napi időveszteséget, éjféli fölkeléssel járó törődést, itt bent a kocsinak-lónak helypénzfizetést jelent. S másnapra a ló annyira fáradt, hogy nem lehet munkába fogni, mert odavissza nyolcvan kilométer az út, s abból egy rész a nehéz homokra esik. De még a gazda sem való dologra másnap, mert megviselte a töretés. Ilyenkor inkább csak hever. Hát ilyenformán ha a városi emberre esik két korona sarc kutyai ügyben, hát az körülbelül harmadfél koronát mutat veszteségben. Ellenben Karáéknak ugyanaz a két korona legalább is tizenöt koronát jelent. Ilyen sajátságos ázsiói vannak mifelénk a pénzeknek.

Miután azonban a hivatali ember nem kergeti bele ebbe a kínzatásba Karát, ő is tartozik annyi szívességgel amannak, hogy a kutyákat elhessegeti róla.

– Adjon Isten – mondja a hivatalos, s leszáll a kordéról.

Kara nézi. Még nem tudja, hogy mit akar. Elvégre lehet, hogy csak azért állt meg, hogy egy pohár pálinka, vagy valami. Az a kérdés, hogy leveszi-e a talyigáról azt a paksamétát, amiben a papirosait hurcolja magával. Hát leveszi, bátya, már látszik, hogy leveszi.

Kara elszomorodva, kedvetlenül, félvállról viszonozza a köszöntést:

– Hát… adjon Isten…

No, aztán ilyenkor mégis csak tisztesség dolga azt mondani, hogy kerüljön beljebb. Bent a házban azután a szívesen látottat meg szokás kérdezni, hogy: mi járatban? Az ilyentől azonban nem kérdezik. Majd megmondja, ha akarja.

Mondja is már.

– Hát baj van, Kara. Mert foglalni jöttem.

– Úgy hát? – mondja Kara, mérges bika gyanánt a földnek szegve fejét. – Hát aztán miért? Hiszen az adó ki van fizetve.

– Hát éppen az a baj – feleli amaz –, hogy ki is van, meg nincs is.

Kara erősködik, s fölnyúl a mestergerendára, ahol az adókönyve szokott tartózkodni:

– Hiszen itt a könyv! Belenézhet. Nemrég fizettem. Amit csak bekívántak, azt befizettem.

Az asztalra veti az adókönyvecskét. Szép kis adókönyvecske. Ha ki van nyitva a lapjára, majd egy rőfnyi széles.

A hivatalos azonban csak a paksamétában kutakodik. Abba néz bele, és úgy beszél:

– Tudom, tudom. De hát az a baj, hogy három fillér elmaradt. Az még a múlt esztendeibűl hiányzik. Azt még be köllött volna fizetni. De nincsen befizetve. Aztán most énneköm foglalni köll.

Kara rábámul, hogy talán megbolondult.

– Három fillér? – beszéli hitetlenül. – Aztán azért hajkurásznak? Aztán azért foglalnak? Hát nem várhatnak vele újig? Talán attúl tartanak, hogy kiszökök az Amerikába?

Pénz dolgában a külső ember olyan, akárcsak a királyok. Ő sem szokott odakint a zsebében pénzt tartani, mivelhogy minek. Úgy sem lehet rajta venni semmit. Kara tehát odamegy a sarokba a ládához. Előbb leemeli róla a kenyeres kosarat, azután fölnyitja a tetejét. Kiveszi belőle a bőrzacskót, abból két darab két fillérest kivesz, és az asztalra veti:

– No – azt mondja –, ehol e! Adjon egy fillért vissza.

Most meg a hivatalos ember csodálkozik:

– Mit akar kend?

– Hát itt a három fillérje, aztán vigye haza, lögyenek vele boldogok az urak.

– Jaj – mondja a hivatalos –, ez nem így van! Ezt kendnek magának köll bevinni, aztán befizetni a könyvre.

Kara azt hiszi, hogy fölfordult vele a világ. A szemébe vér szalad, egy széket fellök, és szeretné a hivatalos ember nyakát megtorkolászni.

– Hát ilyen is történhetik? – hörgi. – Ilyen embörgyilkolás három fillérért? Aztán nem viheti be maga? Hát adok két hatost, aztán vigye be maga. Érti, húsz krajcárt.

De a másik csak legyint a kezével.

– Ugyan, ne okoskodjon kend. Tudja, hogy ez nem löhet. Ami törvény, az törvény. Azt hiszi maga, hogy énneköm kellemetös a lovat ide kihajkurászni magához a három fillérért? De hát ami muszáj, az muszáj. Hiszen neköm olcsóbb volna, ha a magamébúl fizetném, minthogy idetöröm magamat. No hát. Foglalok, aztán foglalok. Lefoglalom az ágyat ott a sarokban.

Kara belátja, hogy amannak igaza van. Nincsen igaza, de mégis igaza van. Nem tehet róla, hogy ilyen hivatalra született, mert ilyen a szegénység, hogy mindenbe bele kell törődni, a legkutyább sorsba is.

Utóbb még meg is sajnálja a hivatalost.

– No, csak írja – mondja neki –, majd hozok egy kis bort.

Hoz is a kamrából egy kancsóval meg két poharat. Nem egyformák ugyan, de az nem baj. A bor sem valami híres, de hiszen jó az is ott, ahol jobb nincsen.

– No – mondja –, igyon. Igya ki mind. Igyunk hosszút, a jó lónak nincsen rossz út.

Így azután koccintgatnak. Kara kimegy a kamrába háromszor is borért, mígnem azután a hivatalos fölül a talyigára. Kara igen szigorúan és többszörösen kezel vele, meg is öleli, és biztosítja afelől, hogy az egész házanépével együtt igen nagyon köszöni a megtiszteltetést.

Amaz meg köszöni a barátságot meg a jóakaratot. Kihajt. A kutyák most is fogják a kereket, mintha nem akarnák elereszteni. Ilyen bolond a kutya, mert a kutyák szeretik a boros embert. Talán azért, hogy olyankor más a szemeállása, és a kutyára barátsággal tekint.

Kara sokáig néz utána. A talyiga ugyancsak libeg, néha úgy tetszik, hogy majd felfordul, mert a ló is olyan állat, hogy a száján megérzi, ha boros ember kezében van a gyeplőszíj.

No, de azért csak elment a hivatalos. Kara még elmegy a kamráig a kancsóval, s azután már alig várja, hogy előkerüljön az asszony, aki odaát van a szomszéd tanyán a Szűz Mária poharával. Ágyas-asszonynak szokás vinni a Szűz Mária poharában tyúkhúslevest, mert annak erősítőre van szüksége, maga meg nem főzhet. Mert nem igaz ám az úgy, ahogy az úrfélék értelmezik a szentírás parancsát a beteglátogatást illetőleg, hogy csak elmennek a beteghez, s annyit fecsegnek neki, hogy pihenni sem hagyják, hanem az az irgalmasság igazi cselekedete, hogy ételt visznek a betegnek, és megigazítják a fejealját.

Az asszony elő is jön, és Kara újságolja neki, hogy hajnalban megy befelé a városba, mert már megint bekívánták a porcióját. Az asszonynak nem sok beleszólása van az ilyesmibe, az ő dolga csak az ünneplőruha előkészítése, s a tarisznya ellátása. – No – véli Kara –, majd föl löhet tönni a kulacsot is.

Mert áll Karában az ördög. Az igaz, hogy alig hogy lámpagyújtat van, már lefekszik, de éjfélkor fölkel és befog. Öltözik, a pénzeszacskót a szíjánál fogva a mellény gomblyukába köti, az adókönyv pedig a kabát belső zsebében talál helyet. Egyebekben mindent az asszonyra bíz, csak a kulacs iránt vannak bizonyos érdeklődései. Meg is húzza.

– Ilyen korán kezdi kend? – kérdezi az asszony. Karának kicsit zavaros a feje, de azért rátréfál az asszonyra:

– Csak azt nézöm, hogy nem-e vizet töttél bele?

Végül elindul, előbb megkötvén a kutyákat, mert másként a kutyák elmennének a világ végéig is a kocsival. A városban meg eltévednek, csavargókká válnak, s utoljára is megveszekednek az éhségben és a nyomorúságban. Okos ember ennélfogva megköti a kutyát, mikor az udvarból kocsival messziútra indul.

Hát az út elég messzi a városig. Kara pedig azon tanakodik, hogy melyiken menjen, mivelhogy van kettő is, lehet bennük válogatni, hála Istennek. Az egyik valamivel rövidebb, de az a baja, hogy nincsen az oldalán egyetlen korcsma sem. A másiknak van egy kis kerülője, de nemcsak hogy útszéli csárdák vannak hellyel-közzel az oldalán, hanem még falun is visz keresztül. S Karában állván már az ördög, az utóbbit választja, s a kulacshoz szorgalmasan folyamodik.

Ide okos beosztás kell. A kulacs tartalmának addig kell tartania, amíg az úton el nem érődik az a ház, amelyre ki van írva, hogy itt a világ közepe, ha nem hiszed, gyere be. Ott meg kell töltetni a faedényt, s annak most már el kell szolgálnia a másik csárdáig. A kulacs eredeti tartalma eltartott addig, amíg a nap fölkelt, s azontúl már minden rendben van, mert a csárdákban is korán kelnek az emberek. Kara így idő előtt kedvre derül, s minden helyen fontoskodva jelenti ki, hogy:

– Mék befelé, mert hívatva vagyok az adóhivatalba.

Mikor a falun keresztülmegy, különös szerencse is éri. Találkozik a sógorával, aki sűrűn bejár oda, mert nazarénus, és ott van a templomuk. Kara persze vinné mindjárt valahová egy félliterre a sógort, de az az ember, aki a Jézusban hivők gyülekezetéhez tartozik, nem él itallal.

– Olyan kend, mint az ökör – mondja neki bosszúsan Kara –, mert az is vizet iszik.

– De még azt is csak akkor – mondja rá a szelíd nazarénus –, ha szomjas. Jobb volna ha kend is így tenne.

– Nem löhet – harcol Kara –, mert hívatva vagyok az adóhivatali urak által.

Szóval, Kara vigályos állapotban van, mikor bent a városban az adóhivatali urak elé kerül. Tömérdek nép van ott, úgy dűl itt befelé a pénz, mint a régi időben a sóházhoz. Kara furakodik köztük a subában, amely már igencsak rámelegedett. Lökdösődik, amire visszalökik, szerencsére azonban olyan sok itt az ember, hogy nem lehet tőlük elesni.

– De – mondja Kara – ne lükdössenek kendtök, mert én sok pénzt hozok.

– Mennyit?

– Hát három fillért – mondja Kara –, de muszáj befizetni, mert a végrehajtó lefoglalta érte az ágyat, aztán hogyan aludjak én lefoglalt ágyban, hé?

Nem hiába, hogy a humor a gyöngye az emberi életnek, de az emberek jó lélekkel, derűsen nevetik Karát, s utat engednek neki. Ha már ilyen nagy hivatala van, hát hadd végezze. Kara lefizeti a pénztárnál a három fillért, meg a foglalási sallangokat, ezután bemegy az Arany Pávába, ott eszik egy „kishúst”, meg marhahúslevest, mert az a kintvaló emberre nézve a legritkább madarak közé tartozik. Azután fölül a kocsira, megmondván a lovaknak: most hazafelé mögyünk, öcskösök, hát jobban mönjetök.

Ami azt illeti, a lovak mennének is, mert ténydolog, hogy hazafelé jobban megy a ló. De hát hiábavaló az igyekezet, mert Kara most is csak a hosszabbik utat választja. Tőttet itt is, tőttet ott is.

– Szippantsunk egyet – mondja baráti szeretettel a korcsmáltatónak.

– De hiszen ez a kulacs folyik – mondja neki a korcsmáltató.

Kara hüledez: – Folyik?

– Hát. Ami ital csak benne van, az mind belefolyik kendbe.

Ezen Kara megbékül, mert hiába, tréfaság nélkül nem élet az élet.

– Jaj, vagy úgy, kéröm szépen – emeli a szavát. – Hát hiszen, ami azt illeti, a jelönlegi helyzetbe valószínűleg, kéröm szépen…

Azonban egy helyen egy kis csúfság is éri. Már jó kifelé van Kara. Andalogva mennek ugyan a lovak, de a harminc kilométert már meghaladták. Kara megint csak megáll, ahol ki van írva, hogy hó, utas megállj, az istenedet imádd. Nyújtja a kulacsot. Azt mondja a bormérő:

– Ugyan él-e még, aki csinálta?

– Mit?

– Hát a kulacsot.

– Tudja a rossz seb! Merítse kend mög – rendelkezik Kara.

– De hiszen tele van – mondja a korcsmáros.

Kara lemondólag legyint a kezével. El vagyunk hagyatva végképp, a jó reggelét neki. Ilyesmik is történhetnek. Kara fölmászik a fűrhécen a kocsiba, hajt, de azután hanyattdől a subában, és az alcserényen szelíden elaluszik. A Badár ló hátranéz, és azt mondja a Csinosnak: az öreg már megint becsudálkozott.

Ugyan azért hazaviszik, ami nem nagy virtus, mert így napáldozat táján már csak kifelé haladó kocsik mozognak az úton. Minélfogva nem kell kitérni a szemközt jövő elől, s így árokba fordulás sem lehetséges.

Kara csak akkor ébred, amikor a lovak megállnak vele a tanyaudvarban, és az asszony szedi le a kocsiról az adóhivatal ezen bizalmas emberét.

– Hát kend, kend? – korholja az asszony. – Hát kend, kend?

Kara álmosan feleli: – Éhös volt az állam, hát mögétettem…

1914

FAVÁGÓK

Volt nekünk három favágónk, három öreg, elesett ember, akik hónapról-hónapra vágták a pincében a tüzelőfát. Sokáig azt sem tudtam róluk, hogy vannak-e a világon. A fontos kérdés mellett, hogy legyen fa télire, elenyészik az a másik, hogy ki aprózza föl. Csak annyit tudtam felőlük, hogy öregek, törődöttek és nyomorékok. Az egyik, a sánta, az még leginkább helyt állt magáért, még volt némi erő a karjában. Ő egymaga állt a kecskeláb egyik oldalán, s maga húzta a fűrészt. A másik oldalon már ketten álltak, ott már csak úgy járt a fűrész, ha mindketten húzták.

Kis, földszintes házakban a pincéből minden zaj fölhallatszik a szobába, még az is, mikor a hasábfa lefűrészelt része a kecskelábról a többi közé hullik. A fűrész sivítása is hallható, meg az a kellemetlen hang is, mikor vékony acélfogait reszelik. Ősszel, a telelő homályos, hideg hónapjában a legjobb cigányprímás nótájánál is szebb muzsika, mikor a pincében szól a fűrész és azt kiáltozza: Idenézzetek hé, mert nem fog itt senki sem fázni, mikorra a hó leesik!

A hideg különben is kutyának való mulatság. Hallottam már a külvárosban a népeket tárgyalni a hidegségek felől, s azt beszélték, hogy a hosszú télen át, mikor minden munka áll, a kenyér kevés volta nem olyan szigorú dolog, mint a fázás. A kis családnak valamely módon mégis csak jut valamicske kenyér, de, azt mondják, nincsen szívszaggatóbb valami, mint mikor a fűtetlen szobában nincsen védekezés a hideg ellen, s az apró gyermeknek fáztában a könnyei megerednek.

Így hát hallatszik föl a fűrész sivítása a pincéből ma is, holnap is, de meg az ötödik nap is, meg azután a következő héten is.

Ej – mondom otthon –, de jó világ jár rátok, hogy egész héten át vágatjátok a fát. Talán valamely jólelkű ember erdőt testált rátok?

Nono – mondják –, ez nem egészen így van. A fa nem olyan sok, inkább kevés, de még az is drága, mivelhogy az elődök kivágták a fákat, de újat nem ültettek helyettük, úgyhogy nemigen sok erdő maradt meg a lábán. A pincében nem a fa sok, hanem csak a favágók nyomorúsága… De az elesettséget pártolni kell. És az emberek anélkül, hogy összebeszéltek volna, egyértelműleg elhatározták az elesettek felkarolását.

Az úgy volt ezen három favágókkal, hogy egyik házban ekkor, a másik házban amakkor fogy ki a fa, és új ölet kell felfűrészelni. Azok a házak aztán, akik ebbe bele vannak egyezve, tudatják ezt velük. De maguk is utánanéznek. Azonban hát úgy áll a bál, hogy az a három, összetört ember négy nap alatt sem igen tud egy öl fát fölvágni. Ha pedig négy napig egy házban dolgoznak, a többi munka elmarad tőlük, mivelhogy ha a fa a végit járja, nem lehet vele várni, az étel nem fől meg magától, s a szobában a kályhák mindig tátogatják a szájukat. Így aztán hát azok a házak, amelyek a három öreget fölfogadták, afféle csendes és ártatlan megegyezésre jutottak, hogy hiszen folytatásokban is vághatják a fát. Az egyik házban egy délelőttön dolgoznak, akkor a fa már egy hétre elegendő. Délután már a másik háznál vágnak, másnap a harmadikban, a negyedikben, és így tovább. Ha úgy gondolják, hogy az első házban már fogytán a fa, oda térnek vissza, dolgoznak ott megint egy délelőttöt, hogy azután ismét a második meg a harmadik házat keressék föl. Nem volt arra még eset, hogy ne éppen a pontos és megkívánható időre érjenek oda, és a fejszét, a fűrészt és a kecskelábat hiába hurcolták volna. És ahol dolgoznak, ott olyan rendet tartanak, hogy az a párját ritkítja. A pince falához katonásan sorakoztatják a fadarabokat, a fűrészport a sarokba gyűjtik (hamuval nagyon jó az nyáron a kerti virágok alá), és fölsöprik a pincét. Minden lassúságuk mellett is öröm nézni, hogy a három öreg, rendszerető ember miként dolgozik, és hogyan felelnek meg annak a munkának, amit vállaltak. Abba bele is nyugodhatnak, hogy elesni nem hagyják őket a házak. Hanem hát annyi bizonyos, hogy ilyesmi már csak a földszintes házaknál eshetik meg, a magas házaknál már más rendelések vannak, amik a favágás körülményeit szabályozzák; az ilyen fölkarolás, meg az olyan házrend már két külön világba tartozik. Azonban mégis csak úgy áll a dolog, hogy nem mindig a magas téglafalak parancsolnak: nem tűnnek el addig az alacsony házak, amíg ez a három ember él.

Később persze, ha a kis házak elmúlnak ez világi életből, a favágatásnak ez a módja is változás alá esik.

Nehány év előtt némi bajba jutottak ezek a három favágók. Ebben az időben jó alkalmas hideg tél volt, és kartellbe álltak a hivatásos favágók. Lassan érkezett el hozzájuk a divat, de azért csak elérkezett, de hát az másként nem lehet: mindennek kell jönni valahonnan, hogy azután idők múltával megint eltűnjön valamerre. Nagyot csattan a villám odafent a föllegek között, de míg a mezők füveihez lejut, lármája már sokkal szelídebb, s úgy lehet, hogy a folyóbeli halak már nem is hallják, pedig azok is csak élnek.

Hát akkor úgy volt, hogy kartellt kell csinálni. A népek, akik egész életükön át a fejsze után éltek, abban az időben így gondolták, hogy egyik ember ne vegye el a másik munkáját. Rendes munkának rendes ára légyen, ne szabadjon alkudni, mert jól van-e az, hogy rendetlen munka rendes árat követel.

Mert hiszen, uramisten, rendetlen munka mindenütt van a világon. Mindenfelé el vannak vetve a rosszaságnak a magvai: itt kis hiba nől belőlük, amott nagy. Vannak az ölfában olyan hasábok, amikkel birkózni kell. Néha nemhogy rendesen hasogatni lehetne, de még a fejszét sem ereszti ki magából, ha belevágták. Aki csalni akar, az ilyennel nem törődik. Otthagyja, fölvágja a többit, s azután a pincesarokban leborítja a többivel. A házban csak akkor tudják meg a csalást, mikor a tönk fölül a többi fa elfogyott, s akkor aztán nem tudnak mit csinálni vele, mert még a mosókonyha üstje alá sem lehet betenni.

Ha azután az ilyen tönkök elszaporodnak, a felhasogatásukhoz megint favágókat kell hívni, s ez újabb kiadás a gazdának. Rendes ember ilyen csalást nem is csinál. Mivelhogy azonban ilyen tönkök gyakran találkoznak az aprófa alatt a pincében, ez mutatja minden külön szóbeszéd nélkül is azt, hogy nem minden ember rendes ember.

Így gondolkoztak tehát az emberek a kartell felől, és semmiképpen sem fért a fejükbe, hogy becsületességért meg csalásért egyazon árban részesüljön a munka. Legyen rendes munka, de kartellben. Senki olcsóbban favágást ne vállaljon, mint más. Ebbe legyenek beleállapodva. És mondassák ki a legnagyobb szégyen, ami csak embert érhet, hogy aki az állapodást megszegi, azt szemközt lehessen köpni. Továbbá második fokban: hogy kezet ne adjon neki senki. Még más ilyen fogadkozások is történtek. Például, ha ugyan szóval nem is volt mondva, hogy az olyan embert, aki az állapodást nem tartja, akár le is lehessen ütni. És az ilyesmi már kellemetlen, ha fölizgulnak az emberek, és a karok az éles fejszéket rázogatják.

Ebben az időben történt – ugyan megtörtént máskor is, de hát ekkor is megtörtént –, hogy egy öl fát hoztak az üres telekről, ahol a fát árulják, a házba. És a kartell emberei, akik ott a fapiacon voltak, sötét arccal nézték mindezt: hogy közülük senkit sem hívnak. Mert úgy kellett volna, hogy hívassanak. De itt nem úgy történt a dolog: a kocsi kísérők nélkül tartott hazafelé. Hát ez olyan, mint valamely temetés gyászolók nélkül. Hanem azért a kartell emberei csak követték a kocsit távolabbról, hogy kitudják, hogy hova viszi a kocsi a fát, s kik lesznek majd azok, akik ezeket a hasábokat feldarabolják? Mert hiszen a kartellhez is kell ellenőrzés, a jó reggelét neki. Így hát három ember követte a kocsit, míg csak az utcákon át a házhoz nem ért, ahol megállt, s a kocsis a hasábokat róla lehányta. És a bizalmi férfiak, vállukon a kecskebakkal, és kezükben a fejszével, mogorván állottak a farakás előtt. Álltak. Úgy gondolták, hogy még nincsen a beleszólásra semmi ok sem, mert még eddig senki sem nyúlt a fához.

Kisvártatva azonban kinyílt egy pinceablak, azután kinyílt a kapuajtó is, és kilépett rajta egy öreg nyomorék ember, akinek sánta volt az egyik lába, és béna az egyik kezeszára. Ez az öreg nyomorúság odabicegett a farakáshoz, fölemelt belőle egy hasábot, s bedobta a pinceablakon. Azután a másikat. Lassan ment a dolog; a hasábok nehezek voltak, és az embert az évek súlyai is nyomták.

– Mit csinál itt kend, öreg? – kérdezte az egyik bizalmi ember. – Kiféle kend?

Az öreg ránézett:

– Én? – mondta. – Én csak aféle szögény ember vagyok, aki nem azt öszik, amit akar, hanem amit adnak.

A bizalmi emberek egymásra tekintettek.

Néhány fahasáb azonban már beesett a pincébe az ablakon, amennyi éppen elég arra, hogy a kecskelábra rakják alul. Mert azt így kell megerősíteni, hogy ne mozogjon. Lám, ilyen bolond a fa: magamagát adja oda, hogy szétdarabolhassák a hozzáértők.

Mikor aztán a kecskeláb erőhöz jutott, a két ember odalent a pincében azonnal belekezdett a fűrésszel való muzsikába.

A bizalmi férfiak bosszúsan estek neki az utcai öregnek:

– Hát ki fűrészel odalent?

– Ki? – kérdezi az öreg. – Hát a cimborák.

A kartell emberei megvetőleg néztek rajta végig. Még hogy ennek a nyomoréknak a cimborái? Hogy azok fát fűrészelnének? Nem igaz az. Hazudik.

Mind a hárman az utcaajtóhoz léptek, betolták vadul, hogy a falhoz csapódott, s megálltak az udvaron. Ott aztán lármázni kezdtek. Hogy mit kiabáltak, azt nem hallottam, de a zaj behallatszott, és szaladva jön a cselédlány is: három favágó kiabál az udvarban, hogy ki mer itt az ő tudtuk és engedelmük nélkül fát vágni.

Nohát akkor gyerünk csak az udvarba, nézzük meg, hogy mit akarnak ezek a különös emberek, és micsoda jusson csörtettek be a házba?

Micsoda jusson? Nem keresték azok, hogy juss-e, vagy nem juss. Felbőszítette őket az a gondolat, hogy itt valami történik a kartellen kívül, hogy csalás megy végbe, hogy ők be vannak csapva. Úgy gondolták, hogy a kartell, amit ők a fapiacon csináltak, valami szent dolog, amit mindenkinek tudnia és félnie kell. Azt mondták, hogy mindenki rossz véget ér, aki a kartell ellen mer tenni valamit. Tudni akarták, hogy ki fűrészel a pincében, és milyen árért vállalták föl a munkát. Aki pedig olcsóbban vállalta, mint ahogy azt a kartell kimondta, annak az úristen legyen kegyelmes!

Kicsit kellemetlen, mikor ilyesmik történnek a házban. Az emberek betörtetése törvénytelen, a lármájuk illetlenség, és hát nem így szokott viselkedni a célszerű szegény ember. Azonban mit csinálhatsz ilyen esetben, felebarátom? A dolgot ugyan többféleképpen is el lehet intézni, például ha előveszed a revolvert, felhúzod a ravaszt, és durrantasz egyet-kettőt a levegőbe, és az emberekre kiáltasz nagyobb hangon, mint ők, hogy igen csak alkalmas lesz innen minél sebesebben eltakarodni. A másik esetben felülsz a jog magas lovára, s onnan tartasz előadásokat a magánlaksértésről és a velejáró börtönről, s hogy némi nyomatéka legyen a szavadnak, rendőrért küldesz. Ezek azok az eszközök, amikhez ilyenkor folyamodni lehet. Azonban minek?

Azt mondja egy régi példabeszéd, hogy szóból ért az ember. Kevesebb veszekedés volna a világon, ha az emberek szót értenének. Azonban inkább szeretnek összevissza kiabálni, semhogy egymás szavát megértsék.

– Ugyan mi ütött kendtekbe, emberek, hogy ilyen nagy hanggal vannak? Azt hittem már, hogy jönnek a tatárok. Mióta szokás az, így rátörni a más házára? Törtem én a kend házára így valamikor, földi?

– Az én házamra? – kérdezte keserűen, de csendesen az ember. – Hát bár tötte volna az úr. Akkor legalább volna házam. De elúszott az még az apám idejében.

A többiek integettek, igen, igen, ami igaz, az igaz. Nem egy ház úszott itt el az árvíz alkalmából. Még a halottak is úsztak. Az egyiket kisodorta a temetőbe az ár, a másikat koporsóstul visszaúsztatta a városba.

– Hát az igaz, arról azonban én nem tehetek. Inkább azt mondják meg, hogy mi szél hozta kendteket ide? Kit keresnek kendtek? Majd én segítek.

Nemigen tetszett ez a beszéd a keserű embereknek. De nem tudtak rá mit felelni, inkább hallgattak. Idő múltán aztán azt mondja az egyik:

– Mert minket a kartell küldött…

– A kartell? Hát az ugyan miféle?

– A kartell? – esik a szóba egy magas, barna ember. – Mink vagyunk a kartell. A kartell parancsol.

– Kinek?

– Mindenkinek – felelték egyszerre.

– No, az talán mégsem egészen úgy van, emberek. Annak parancsol, aki beletartozik, de nekem ugyan nem parancsol.

Megint hallgatás.

Azután a szigorú ellenőrző-bizottság vezetője adja fel a szót:

– De parancsol mindön röndös favágónak, hogy egymás könyerit ne rongálják. Egyik se lögyön olcsóbb, mint a másik. Senkinek se szabad a megállapított bérön alul dolgozni. Aki nem tartja a kartellt, az elrabolja a szövetségtűl a könyeret.

A többiek is beleszóltak:

– Az áruló!

– Az mögkeserüli!

A két öreg lent a pincében igencsak szorongva hallgatta ezt a beszédet, mert közel álltunk a pinceajtóhoz, és minden szó lehallatszott. Mit gondolhattak most a világról, a sorsukról, az élhetésről, a kenyérről?

Lekiáltok nekik:

– János bácsi, Mihály bácsi, jöjjenek elő.

Nem nagyon siettek.

– Gyerünk csak, gyerünk, no, én is itt vagyok, nini.

Előjöttek, azaz, hogy inkább előmásztak, mert a Mihály bácsi már olyan öreg és olyan görbe, hogy a néhány lépcsőfokot már csak négykézláb mássza meg. De valahogyan mégiscsak a napvilágra jutottak, s megálltak a pinceajtó előtt, esetlenül, félénken a sánta lábakon, egy keserű élet súlyával a vállon, és az aggkor havával a fejeken.

– Hát – mondom –, hát ezek azok a népek, akik kendtektől a kenyeret elrabolják?

Az öregekre nézett előbb a három kiküldött, azután a földre. Majd megint egymásra tekintettek, és hallgatagon, szótlanul kihaladtak az udvarból. Ahogy az utcára értek, a falhoz támasztották a kecskelábat, és segítettek a harmadik öregnek a hasábokat a pincébe ledobálni. Nem mindet, azt nem lehet mondani, de mégis, úgy, a nehezebb darabokat…

Néhány éve van ennek a kisded esetnek. Úgy jutott az eszembe, hogy hallom, hogy az öregek társasága megfogyatkozott. A kétrétgörbe Mihály bácsi meghalt, és bizonyára fölment a munka megérdemelt mennyországába, bár a pokolban jobb helye lett volna, ott vághatta volna a fát az üstök alá, amikben a kartellisták főlnek. Azonban a földöntúli dolgokba nem avatkozhatunk bele. Legfeljebb annyiban, hogy megőrizzük az öreg munkás emlékét. Még a múlt héten is becsoszogott abban az irányban, hogy van-e még elég fa, s hogy itthon van-e a kisasszony, már hogy a kislány, mert az öreg Mihály igen szerette a kislányt, s ha csak elkaphatta, megcsókolta a kezét: az ötven, hatvan év előtti időkből ugyan ki juthatott ilyenkor az eszébe? Ezen azonban most már hiába törnénk a fejünket, inkább azon járjon az eszünk: tud-e az asztalos olyan görbe koporsót csinálni, mint amilyen az öreg Mihálynak szükséges?

1914

TALÁLKOZÁS

Mikor az egész világot ellepi a hó, valami olyan különös vágyam támad, hogy gyerünk ki valahova, mindegy akárhova, csak olyan hely legyen, ahol nincsen város. A tanyákra, amelyek a méla csendben aludni látszanak. A havakon varjak ténferegnek. Mondják, hogy farkasok is járják a havakat, bár ugyan én járom már elég idő óta mindenféle időben a külső részeket, de eleven farkast még nem láttam máshol, csak ketrecben. Egyszer híre járt az újságban, hogy a vadászok lőttek a határban farkast, ki is van állítva egy fegyverkereskedés kirakatában. Megnéztem, biz ez kutya volt, elvadult, nagyfajta, farkasformájú szürke juhászkutya, nem canis lupus, hanem canis familiaris lupuli formis. Bár hiszen majdnem egyre megy a dolog. Néha az ilyen kutya a lovat csaknem leszedi a lábáról.

De azért mégis kedves dolog kint kódorogni a téli havakban. Jó revolver a zsebben, jó fokos a kézben, meleg lábbeli (mert alulról fázik föl az ember), s azután mehetünk, csak egy kis ráérős idő legyen hozzá. Ez azonban nem nagyon könnyen jut ki a városi hivatalos embernek. Legfeljebb a vasárnap délután. De hát egy délután nem lehet messzire menni. Magunknak is volna egy ilyen tanyánk, amit így télen érdemes volna fölkeresni, de messze van, nem lehet megjárni egy délután.

A télen egy öreg cimborám meghívott a tanyájára, egy ilyen délutánra, mivelhogy az közelebb van. Jól meghánytuk-vetettük a dolgot, mert éppen ráértünk. Az úgy volt, hogy én is éppen a gyereket adtam föl a vasútra, meg a cimbora is a gyerekét adta föl a vasútra, mert mind a két gyerek a gépészmérnöki tudományokkal bajlódik odafönt Budapesten. Kissé szigorú sorsban vannak, nem „egyetemi polgárok” azok, nem is „hallgatók”, hanem tanulók, mintha csak a műegyetem a középiskola kilencedik meg tizedik osztálya volna: szabadságot csak ritkán kapnak, mert sok a dolog. Most is, hogy két hétre itthon voltak a lelkek, úgy mentek vissza, hogy a nyárig nem jönnek haza, mert „sok a dolog”. Az ördög bújjon ebbe a dologba, csúnya szerzet ez, mert akárhogy fogyasztja is az ember, mindig marad belőle.

És hát mint a paraszti nóta mondja, vitte a gyerekeket sikojtozva az vason az bagony, és hát mit tagadjuk, hiszen ezt is a nóta mondja, mindkét szemem könnybe lábbadt, úgy néztem én teutánad… Ahogy elment a vasút, leültünk a vendéglőben egy pohár bor mellé. Mélységesen hallgattunk.

Azt mondja egyszer a cimbora:

– Hát mönnek a gyerökök.

– Az ám – mondom –, mönnek.

Idő múltával én mondom:

– Hát, pajtás, mönnek a gyerökök.

– Az ám – mondja. – Mönnek. Már alighanem Dorozsmán vannak.

E pillanatban úgy tetszett mindkettőnknek, hogy lelketlenség lenne a gyerekeket így Dorozsmán elhagyni. Várjuk ki, amíg fölérnek Kistelekig. Hát jó, ezt valóban meg lehet tenni. Azután azt mondtam:

– Várjuk ki, míg Félegyházáig fölérnek a gyerekek.

– Hát ezt is meg lehet tenni.

No, így aztán kivártuk, amíg egészen Ceglédig fölértek a fiúk, onnan azután a jó sorsukra hagytuk őket. De ezen idő alatt szó szót ért, beszéltünk erről is, arról is, s közben indítványozza a cimbora, hogy gyerünk ki vasárnap a tanyájára. Itt van közel, nincsen messzire, csak másfél óra járás kocsin. Az út jó, a ló jó, a kocsi rendes: mi kell egyéb?

– Mit tudom én, hogy mi lesz velem még vasárnapig. Hátha éppen nem futja az időből?

– De futni kell. Az ilyesmire rá kell érni. Kell az, hogy néha megfújja az embert a szél.

Ez megint igazság. Hiába, ki kell néha menni a sok kőfal és kőszénfüst közül, mert másként megpenészedik, és túlontúl kormos lesz az ember.

– Azonfelül – mondja a cimbora – még majd egy meglepetéssel is szolgálok.

– Meglepetéssel? Talán valami szép régi dolgod van odakint? Kép vagy porcelán?

Néha ugyanis ez így szokott lenni. Régente az ócska holmit nem kótyavetyélték el, hanem ha új berendezést vásároltak a boltosoknál a városi ház részére, a régi cókmókot kiküldték a tanyára. Bútort, edényt, evőeszközt, falra való képet, régi lábasórát, ablakra való ráccsipkét. Némelyik régi tanyában egész múzeum van az ilyesmiből. Nem kopik és nem romlik, mert nemigen koptatják: a városi gazda legföljebb csak a nyári hónapokban időzhet kint. Mondom tehát: régi kép van kint vagy porcelán?

– Dehogy – neveti a cimbora. – Még csak be sem megyünk az én lakásomba, mert az ilyenkor hideg, és nem lehet egy délutánra rendesen fölfűteni. Csak majd a kapásom lakásában leszünk, ott jó meleg a búbos kemence. Más, egészen más lesz az a meglepetés.

Hát jól van no, gyerünk. Elvégre nem kocsma az a hivatal, hogy örökké benne legyünk. Ki is megyünk, a jó reggelét neki. A kocsira való gúnyát elkészítik otthon, a fődolog, hogy a fejébe olyan valami fedőt dugjon az ember, amit onnan a szél ki nem fúj, bőrrel legyen bélelve a kabát, amin a szél nem fúj át, és a lábakról elsőrendű gondoskodás tétessék. A lábzsákot is föl szokás tenni a parádé kedvéért, de ez nem okos embernek való, mert ha dől a kocsi, nem lehet miatta kiugrani az ülésből.

De nem dől havazáskor, mert olyan az út mint a deszka. A nap szelíden végigtekinti az utat, és fölolvasztja rajta az apró jegeket: úgy megy a ló, mint a parancsolat. Szép és jó levegők tartózkodnak a föld fölött. Különös dolog: de valóságos élvezet, mikor a ló az út sarát a lábával az ember arcába vágja, és a sár az emberi bőrön csendesen kéreggé fagy. Lehet, hogy idővel még gyógytudományi eljárás is lesz ebből.

A kutyák az úton üdvözlik a kocsit. Távolosabban köd legel, mert a nap csak könnyű – csakugyan, mikor ezek a kutyák a tanyákból lóingerlés céljából előrohannak, farkasoknak látszanak. Mert a ködnek kint a mezőkön megvan az az optikai játéka, hogy minden kétakkorának látszik benne, mint amekkora a valóságban.

Nem kell azt kérdezni az úton, hogy messzire van-e a tanya még. Ezt a kutyák megmutatják. Ameddig a kocsi üldözésére rúgtatnak ki az udvarokból, addig a tanya nincsen a közelségben. Hanem mikor előnkbe gurul a havon egy kis fekete gombolyag – ez ama bizonyos pulikutya –, és azt mondja kutyanyelven a lónak: szervusz, hát te is kigyüttél, hát mit csináltál ennyi ideig azon a városon? –, akkor már nyilvánvaló, hogy nemsokára födél alá érünk.

A kocsi befordul a havas udvarra. Egy kis topogás a fagyon, azután be a szobába melegedni. Hiába, jó találmány ez a régifajta búboskemence. Kár, hogy kimegy a divatból, s ma már jóformán csak a tanyákon található. Azt befűtik hajnalban jól, s egész nap tartja a meleget, felé sem kell többé nézni. Amúgy meg úri hely ez, mert még a kapásnak is két szobája van. A tiszta szobában tele a vendégágy finom tollakkal, dunnákkal, párnákkal. Hímzés a sublóton s az asztalon. A falon szentképek, az egyik Szent József a gyermekkel, bizánci stílusban. A sublóton poharak, porcelánok, köztük egy könyv, a kötésen látszik, hogy a tanyai népkör könyvtárából való; nézem, hogy micsoda: Kipling-fordítás.

Miből áll az ilyen tanyai ünnepdélutáni időtöltés? Nem egyébből, mint evésből és ivásból, s mikor már elteltünk minden jóval, gyerünk haza. A füstölt oldalast betolják tepszin a kemence szájába, ott majd megsül, mi pedig megyünk a boroskamrába, deputálni, hogy melyik bor vág majd jobban az oldalashoz. Ugyan nem nagy a válogatás, hanem azért van fehér is. Mind a kettő jó, mert az ősszel megemberelte magát a szőlő, és kitűnő levet adott. Nyílt közszavazás a siller mellett dönt, amely olyan gyönyörűen fénylik, mintha olvasztott rubin volna. No, aztán mikor van az asztalon hús is meg bor is, teljes a tanyai boldogság. Beszélgetünk, mint már ilyenkor szokás, a kártyázás ezen a tájon nem tartozik a házi foglalkozások közé. Egy kis beszéd a politikáról, irodalomról, azután a helyi ügyekről. A termésről ilyenkor még nem lehet beszélni, kint alszik az egész a hó alatt. Hanem az útkérdésről tárgyalunk, s arról, hogy de jó volna már az a vasút, csak lenne. De mikor lesz? Megérjük-e még a mi életünkben, hogy meghalljuk a fütyülését? No, ez nem egészen bizonyos. Deresedők vagyunk már mindnyájan, öten együtt már jól kitesszük a kétszáz esztendőt.

Nyílik a külső szoba ajtaja, de menten el is sötétül a bejárás, egy olyan ember lép be rajta, aki hosszabb, mint az ajtó. A gazda a szomszéd tanyáról. Kint marad a kapással a külső szobában, mert urak beszédébe nem szokás beleavatkozni. Nézem a hosszú embert, a széles fejét, a nagy erős orrát. Egyszer, már régen feküdtem én Novibazárban, az útszéli szikla oldalában eszméletlenül, s mikor eszméltem s kinyitottam a szememet, ezt a fejet láttam, amint aggódó gonddal fölém hajolt, a blúzomat kapcsolta ki, s kulacsából vízzel kínált. Igen, ez ilyen valami volt.

– Tekintetös úr – mondja az ember –, ismer-e még?

Hát persze, hogy persze. Nini. Az arc kissé megöregedett, a hang azonban ugyanaz most is, mint negyedszázad előtt. Ez az ember csakugyan nem más, hanem ugyanaz, aki ott lent, Savin-Lakat veres sziklái között is ott volt, ez infanteriszt Alexander Ördög, a nemes és mindig szolgálatrakész 4/46-os gyalogbataillontól, süccös, pionnier és szanitéc egy személyben.

No, ez aztán csakugyan öröm.

– Hős atyám, Ördög – mondom megindultan, s ő is megindultan mondogatja: – Őrmester úr, őrmester úr… – Nagy tenyerében szinte elvész a kezem.

S most már sem vasút, sem politika, hanem élünk a régi emlékeknek. Mikor a király fegyvereit lent hurcoltuk a törökök között, s a balkáni nyarú tűző nap, téli hideg hold fénye a mi rónaságunk fiainak szuronyán csillogott. Emlékezünk a régi török cimborákról, őfelsége, a szultán anatóliai vitézeiről, csausz Jusszufról, bascsausz Ibrahimról s a többiekről – hogy ugyan hazajutottak-e már azóta a messzi Ázsiába, amelynek a cédrusai után vágytak vissza, mint mi a mi homokunk rezgőlevelű nyárfái után.

Vége-hossza nincsen a beszédnek. Hát az albán kantinos, a Pietro, aki mindig a Mária-kép előtt duzzogott rozoga viskójában, s mély zsebébe csúsztatta a nemes és mindig szolgálatrakész 4/46-os aranyait.

– Ugyan él-e még, az ördög bújjon bele? – védi öreg társam, mert infanteriszt Alexander Ördög az albánnál nem is egyszer becsodálkozott.

Hó, most mennyit nevetünk ezeken. Hogy mikor hírül vitték a káplár Maksának a barákba, hogy iszik már megint az albánnál a hosszú Ördög, hogy akkor Maksa egy egész sor derékszíjat csatoltatott össze, mert a hazatérő Ördögöt ezekkel kellett leszíjazni az ágyába, mert különben szétrúgta volna az egész hitvány kis barákot, amelyben a dicső tizenhatos század első szakasza lakott. Így is csak rohammal tudták bedönteni, miután előbb a fölkapott asztaltetővel leverte a lámpást, s az alacsony termetű tambour Emerich Asztalost félkézzel áthajította a negyedik ágyra. Most mindez már csak nevetség. A streifungok az őserdőkben, a nehéz szolgálatú téli postapatrouillok a szörnyű nagy havakban, a rablókergetések – ez ma már mind csak nevetség. Emlékezés csak, amire a rubinszínű borral koccintani lehet.

– Ugyan, a mienk-e még az a Novibazár? – kérdezi a régi koma.

Mondom: – Már nem. Visszaadtuk a töröknek.

– Aztán most nem úgy vagyunk ott, mint akkor, hogy a török meg magyar katona együtt? Hanem csak az Ibrahimék maradtak ott?

– Nem, most már azok sincsenek ottan. Azoktól elvették a montenegróiak.

– Ejnye-hejnye! – csattan föl Ördög. – Aztán volt hozzá hatalmuk?… Különben – neveti – muszáj volt, hogy lögyön, mert ha nem lött volna, nem vöhették volna el.

Minden nevetnivaló már ebből a históriából, mert hiszen olyan rég volt, hogy némely részére már alig emlékezünk. De jólesik róla beszélgetni így a melegben, dohányfüst között. Egyes cimboráknak a neve még az emlékezetbe jut, de már csak keveseké. Az alakok látszanak, imbolyogva a szivar kékes füstjében, de már a nevük a múlté.

– Ugyan – mondja elgondolkozva – a hadnagy úr… a hadnagy úr, aki ott lakott a táborban, merre löhet most?

– Most őrnagy Bécsben.

– No, az Isten éltesse. Szépen fölvitte.

Így megy sorra a beszéd.

– Hát az „öreg”, a kapitány úr?

– Az nagy rangra vitte. Mint altábornagy ment nyugalomba, tavaly vagy tavaly előtt.

Ez láthatólag tetszik Sándornak. Ejnye, ejnye, úgy hát. No lám, lám. De hát rendes katona volt mindig, nem lehet tagadni. Szigorú ember volt, de jó ember volt. De hát szigorúság kell oda, nini. Abba a vad országba, ugye, bizony?

Hát ez úgy van. És sorra megyünk mindenkin, aki még észbe jut. Így telik az idő, míg egyszer csak itt az ideje, hogy a lovat is befogják, mert messze van még a városig. Elköszönünk egymástól azzal a gondolattal, hogy a véletlen vajon összehoz-e még bennünket ez életben. Másik huszonöt év múlva? Addig talán már nem is igen volna érdemes élni, mert öregség: betegség – legalábbis szokás mondani.

A kocsi megindul. Sándor állván az udvarban, utána kiált:

– Hát az őrnagy úrral mi lött?

Kiáltom vissza:

– Az altábornagy lett, de már elhalt.

Úgy látszik, a feltámadt esti szél elkapja az utolsó szavakat, mert Sándor ezt kiáltja vissza:

– Az Isten éltesse!

Vagy pedig, úgy lehet, az emlékét tiszteli meg ezzel a szóval. Mert jó ember volt az is, világéletében…

1914

AZ ÖREGBÉRES PENZIÓBAN

Az öregbérességhez sok mindenféle kívántatik meg, ha ki akarja érteni magát a mesterségben. Nyugodt, józan ember legyen, aki parancsolni és rendet tartani is tudjon. Elsőnek legyen talpon, s utolsónak menjen pihenőre. Értsen ahhoz, hogy miként kell a földnek megadni a munkáját. Különbséget kell tudnia a napszámosokban, mert nem minden ember egyforma. Egyiknek fölügyelet kell, a másiknak nem. Azután ügyelni kell az igára s a hívekre, a rendes etetést és itatást illetőleg. Hogy bajok ne történjenek. Beteg jószágot nem szabad töretni. A szalmáskertben rend legyen, és tűzre, vízre vigyázat fordíttassék. A bérescsaládokban ne légyen asszonyveszekedés, mert kedvetlenül dolgozik az az ember, akivel otthon házsártoskodik az asszony. Azután a nagyobb majorban sok a gyerek, hogy azok túlságos csínytevéseket ne csináljanak, pedig unalmukban sok mindent kieszelnek.

Azután erőben és testi egészségben is elöl kell járni. Ez egészen úgy van, mint a katonaságnál, hogy nemcsak észben kell elöljárnia a káplárnak, hanem a fáradalmak viselésében is. Mert csak úgy igazodhat utána a többi, ha elöljár. Akkor gondolja: ha az kibírja, én is kibírhatom. De ha az dől ki, utána dől a többi is.

Ilyenformán van az öregbéres is, s továbbá, hogy szavunkat ne felejtsük, írástudónak is kell lennie. Vagy legalábbis ez nagyon kívánatos, bár olykor, más egyéb kiválóságok mellett, néha ettől el lehet tekinteni. Ismertem olyan öregbérest, aki nem tudott írást. De azért ha öt levelet adtak neki oda, hogy azokat ötfelé kell elküldeni, nem történt a dologban hiba. Csak minden levelet külön kellett neki oda adni, s megmondani, hogy az hova való. Minden levelet külön a jobbkeze két-két ujja közé, az ötödiket a balkezébe fogta, s rendben elküldte valamennyit széjjel a pusztai majorokba, kit gyerekkel, kit kisbéressel, kit lovasemberrel, mineműség szerint.

Aki nem támaszkodhat a betűk ismeretére, annak az emlékezőtehetsége erősbül, mert nincsen másba fogóznia. Különös fajta jelzései vannak, s azok után igazodik el. Abban, hogy a mellény tizennyolc pakfong-gombjából ez be van gombolva, amaz meg nincsen, nem rendetlenség található, hanem rendszer. Az írást nem ismerő Jakab öregbérest bátran el lehetett ereszteni tíz mustraökörrel a vásárba, hogy adja el, Jakab átvette a tíz passzust, s mindig tudta, hogy abból melyik tartozik erre az ökörre s melyik a másikra. Csak egyenkint kellett neki a passzusokat átadni, mondván:

– Ez a Csákóé, ez a Bimbóé, ez a Ráróé – s így tovább.

Jakab azután minden passzust különböző formában hajtott össze, s úgy rakta bele a bugyellárisba. S így azután minden passzusról kívülről, a hajtogatásáról meg tudta mondani, hogy melyik marhára tartozik. Aztán a pénzzel is úgy számolt, külön rakta valamennyit. Ha valamely fiatalabb, írástudó béressel figyeltették is, Jakab számadása a följegyzéssel mindig egyezett.

Megjegyzendő ugyan, hogy Jakab sohasem élte valami erősen az italt. A puszta gyér mulatságain, lakodalomkor vagy disznóölés alkalmával, ha hozzányúlt egy pár pohárig, de másként nem kedvelte. A komoly, hatalmas és erős ember mindig mértékletes életet élt.

Talán így is maradt meg a nagy ereje. Mikor a legelőről istállóba hozott vadtinót kezdték a járomba szoktatni, s a szabadságát vesztett állat minden erejével menekülni igyekezett, Jakab egymaga többet rántott vissza a kötélen, mint öt más ember.

Ezt olyan nyugodtan tette, mint mikor más ember arra használja fel az erejét, hogy gyenge száráról letépjen valamely gyümölcsöt. Máskor, ha ment valahova a majorba, s látta, hogy nem rendben dolgoznak az emberek, a kézügyben levő talicskát kapta fel félkézzel, mint más a sétapálcát, s azzal fenyegette meg őket.

Ilyenforma életeket élt Jakab hosszú ideig, sok esztendőn által, mint főnöke minden rendbeli cselédségnek. De idővel elkövetkezik az öregség, s Jakab gyöngélkedni kezdett. Nem bírta már úgy a dolgot, mint azelőtt. Olykor az esti raporton jelentést tett a tisztnek:

– Holnap odahaza maradnék a szobában.

– Jól van, Jakab, csak pihenjen.

De azért másnap fent volt a szénásszekér tetején Jakab, azzal járt-kelt a határban, a szénába feküdt bele az ágy helyett, mert, mint mondta: kész löhetetlenség a szobában maradni… Mert vannak így, akik nem állják a szobabeli levegőt. Nem hogy nappal állnák, de éjszaka sem állják. Van olyan, aki még télen sem állja, akkor is kifekszik subában az ereszet alá, mert úgy érzi, hogy a szobai levegőben összehorpad a melle. Egy közeli faluban még a bírót is olyannak ismertem, hogy a jól betöltött hetven éve mellett még nem aludt szobában. Ágya volt az ereszet alatt, rajta a szúnyogháló, de azt még télen is rajta hagyta, mondván, hogy így tökéletes a készség.

Jakab is ilyenforma testvéri viszonyban volt a szabad levegővel, és idegenül gondolt arra az időre, amikor majd nyugalomba kell mennie. Mert itt még vannak nyugdíjas cselédek. Ha a negyven évet eltölti, kidukál a penzió. Miután korán beáll a szolgálatba, aránylag elég hamar hozzájut, és még élhet az idejitől bátran. A fiai ilyenkor már szerte vannak szárnyukra eresztve, a leányt férjhez adta. S a negyven év alatt, takarékosan élve, csirkével, malaccal gazdálkodva, lehet annyit félretenni, hogy az egy pár öreg cselédnek való kistanya ára kifussa belőle. Nem messze a majortól vannak már „örökföldek” a pusztában, szép dombos helyen, a rét oldalában apró kis szőlőcskék, a nyugalmazott letelepülő ezen a helyen keres magának vermést, hogy a hátra levő éveket még leélje, amíg csak ki nem énekli a temetőbe a tanító. Mert a külső tájakon, ahol a pap messze van, a pusztai tanító is elvégzi az ilyesmit.

Így egy kis szőlőt, amelyből már kihaltak az előző öregek, s a fiatalok még nem értek rá arra, hogy nyugalomba menjenek, megragasztott magának Jakab, s ott éldegélt.

De az ilyen arasznyi földhöz kevés dolog van. Jakab, ha elunta magát, csak átballagott a majorba, hogy valamivel az unalmát űzze. Tett-vett és segített, s tanácsokkal is szolgált a fiataloknak. Ezért már nem jár fizetés, mert nem lehet egy rókáról két bőrt nyúzni: az öreg Jakab mindezt ingyen teszi. Mert neki mulatság. Azután mikor hazafelé megy a kis szőlőbe, egy pohár borra be is néz a csárdába. Sőt, arról is ver a szó, hogy Jakab bácsi azért sétálgat annyit ide-oda, hogy olykor módja legyen a korcsmaajtó nyitogatáshoz.

Úgy látszik, Jakab abban a véleményben volt, hogy a hosszú szolgálati évek alatt elég ideig tartotta fönt a hivatalos tekintélyt minden irányban, tehát most már majd él egy kis jobb világot, csak úgy olykor-olykor, módjával.

A múltkor is, hogy sertést öltek a majorban a tisztnél, öreg Jakab e foglalatosságból el nem maradhatott. Ott volt reggeltől estig. De nem baj az, hogy ott van, mert a töltelékek elkészítésében az ilyen időseknek van nagy jártassága. Már a régi magyar szalámit, az elálló paprikáskolbászt keverni csak az öregek értik; ugyan megcsinálja más is, de hát az nem olyan. Húsát összeválogatni, savát-borsát megadni: külön tudomány ez, amely semmiféle könyvben sem foglaltatik.

Jakab este elköszön, s útnak indul hazafelé. Mivelhogy a fáradságért pénzt nem fogad el, szivarokat raknak a zsebébe.

Jakab ezen esti útjában nem ment egyenesen haza, mert behívta a csárda, ahol még égett az ecet a lámpában. Jakab ott sokáig elbarátkozott, a mulatás egy kicsit össze is törhette a vén testét, mert csak harmadnap mutatkozott megint a majorban, ügyelni arra, hogy megforgatták-e a sonkákat a pácban, mert e nélkül a sonka nem tökéletes. Mondják tehát Jakabnak:

– Hallottuk, hogy csak benyitotta a csárdaajtót. Hát minek az? Bort itt is kaphatott volna még, ha akart volna.

Jakab rángatja a vállát, hallgat egy darabig, azután az egész dolognak azt a magyarázatát adja:

– Tíz szivart adtak… Hát csak valahol el köllött szívni.

Ebben van valami értelem. A szivar, az úri dolog, nem makrapipa az, hogy otthon szívódjon, hanem az elégetésének bizonyos ünnepélyes formát kell adni. De meg ezt a tisztelet is úgy hozza magával.

– De – évődnek megint az öreggel – az asszony azért alighanem csak megbúbolta a fejét.

– Már mér? – kérdi Jakab. – Nem szólt az egy szót se, mert három cigány volt a csárdában, azokat hazavittem, azután muzsikáltattam neki.

– Úgy? Hát annyira szereti a muzsikát az asszony?

Öreg Jakab mosolyog, csendesen mondja, és sok szeretet van a szavában:

– Hát elhallgatja ű is…

1914

A SZÜLE A REGÉNNYEL

A már rég elmúlt években, fiatal legénykoromban, az is hozzátartozott a napi kenyér dolgai közé, hogy regényt fordítottam a Szegedi Napló regénycsarnokának. „Angol” regényt, németből. Igen érdekfeszítő írkálások voltak ezek abban az időben. Körülbelül a később fejlődött detektívregények öregapjai. Jó hosszan eltartottak, harminc fejezeten alul nemigen adta egy-egy. Sok ember szerepelt bennük, és minden második-harmadik intrikus volt, akik aljas bosszúszomjtól vezetve igyekeztek megakadályozni egy minden erényben gazdag fiatal pár boldogulását. A regény mindig valahol Indiában kezdődött és Skóciában végződött, vagy pedig emitt kezdődött az ódon kastélyban, átment Kanadába, és eljutott Afrikába, a gyémántmezőkre. Tömérdek kaland történt eközben a szereplőkkel, mert mindenütt ott volt a sötét intrika; az intrikusok lehetőleg fekete szakállt viseltek, volt bennük valami visszataszító, és egykedvűen játszottak vastag arany óraláncukkal. De azért a fejezetek során csak pusztulgattak. Az egyiket elvitte a tigris, a másikat benyelte a tenger, végül a félreértések kiderültek, a boldogság napja pedig a sokat szenvedett fiatal párra földerült. Egy bécsi lap fordította ezeket a regényeket németre, s abból fordítottuk magyarra. S ha a bécsi újságnak egy-egy lapszáma elkallódott, azért még nem dőlt össze a világ, mert könnyen bele lehetett szerkeszteni a regénybe a hiányzó kapcsolatot.

Egyszer reggel, még pihenek otthon, valaki kopogtat a szobaajtón. Jó hangos, népies kopogás, mert a nép nem a begörbített ujjával kopog, hanem az egész kezefejét odaveri az ajtóhoz, hogy hallják meg odabent, ha akarják, ha nem.

Az engedelemre csendesen és félénken nyílik az ajtó. Ez az a lassú nyitás, mikor a legjobban megkent ajtósarok is nyikorog. A nyíláson aztán beóvakodik egy alacsony feketés ruhába öltözött, öreges polgárasszony. Megütődve néz szét a szobában, hogy nem lát benne embert, míg végül az ágyban megtalál.

– Jaj – mondja ijedten –, talán még háborgatom is. Azt hittem, hogy fönt van már ilyenkor.

– Nem az, szülém. Nem háborgat. Hanem tudja, ez a mienk olyan mesterség, hogy későn fekszünk, hát későn kelünk.

– Úgy, úgy – hagyja jóvá. – Mert mi másként szoktuk. Mink a nappal kelünk, kéröm.

– Jól van az nagyon, szülém. Hát üljön már le, ahol van a szék.

– Azt is köszönöm, kéröm szépen.

A néni leül, előbb a széket a kötényével letörli, mint ahogy ezt az illendőség hozza magával.

– Hanem – mondja – most már kérdözze mög, hogy mért jöttem.

– Majd mögmondja, szülém.

A szüle a széket közelebb húzza az ágyhoz. No, ebből valami bizalmas beszéd lesz.

– Hát – kezdi a beszédet –, tudja, mink járatjuk az újságot. Én olvasom is. Tudja, ha ráérök, környes-körösztül elolvasom. Ugyan már csak a pápaszemmel látom mög a betűt. Hanem, tudja, az egész újságban énneköm csak a regény tetszik a legjobban. Azt borzasztó szeretöm. Ha énrajtam állna, az újság egész felinek regényből köllene jönni.

– Csakhogy nem lehet ám, szülém.

– Tudom, tudom – integet –, hiszen nem azért mondom, mert mondom, hanem csak mondom. De hát most mást beszélök. Valami kérésöm volna magához. Ha mögtönné. Mög is szolgálnám a szívességét.

– Nem kell azt megszolgálni, ha megtehetem.

– Ha mögtöhetné? – kérdezi a szüle. – Más mög sem töhetné, csak maga. Hiszen maga fordítja azt a regényt! Vagy nem úgy volna? Mert neköm úgy mondták.

– Hát úgy igaz, ahogy mondták.

– No lássa – s meghúzogatta a szüle a fejkendő csücskeit –, hát azért beszélöm… Hát kéröm szépen, bajom van énneköm evvel a regénnyel. Én már nem bírom ennek a szögény, ártatlan Alice kisasszonynak a gyilkoltatását tovább szenvedni. Miért bántják annyira? Az a sok szörnyűségös embör mind az életire tör. Hát miért tűri ezt maga?

No, most már erre felelj, Dóczi. Miért tűröm, hogy a kisasszonyt ennyire gyilkolják?

– De szülém – mondom –, én arról nem tehetek. Nem én írtam a regényt, hanem valami angol. Mit tegyek én afelől?

A szüle lehajtotta a fejét, és gondolkozott. Azután kétkedve nézett rám, hogy igazat beszélek-e? Elszomorodva kérdezte tovább:

– Hát maga csakugyan nem töhet ebben a dologban sömmit sem? Nincsen hozzá hatalma?

– Bizony, ahhoz nincsen.

A szüle lemondóan intett a kezével:

– Hát akkor vége is van a kisasszonynak. Utoljára is csak eltöszi láb alul az a sok alattomos. Szögény Alice – sóhajtott a szüle –, ugyan mivel érdemölted?

Öregasszonynál könnyen áll a sírás, s a szüle szeme kezdett már könnybe lábbadni.

– Nono, szülém – vigasztalom –, az nem egészen úgy lössz. Biztosítom magát, hogy az Alice kisasszony kimenekül a sok gazember körmeiből, és elveszi a Wilmore lord. Ha ezzel megnyugtathatom magát, hát erre ígéretet tehetek. Hitelhetek is.

A szüle fölvidámult, nagy hirtelenséggel egészen más emberré vált. Mosolygott a szeme is, a könnye szivárványán át nevetett.

– Lélökre? – kérdezte.

– Lélökre hát. Ez olyan igaz, mint ahogy egy Isten van az égben.

– Akkor – mondta a szüle –, akkor nem bánom, ha még egy kicsit szenved is az Alice, mert köll tisztító tűznek is lönni. De ne hagyja el az ártatlant! Az Isten is mögaranyozza érte a kezit.

A szüle nyugodtan, teljes lelki egyensúlyban távozott a küszöbről, amelyet előbb súlyos gondok terhével lépett át. Nem csalódott. A regényben ugyan Evelint kellett volna elvennie a lordnak, de a szüle kedvéért mégis inkább „az ártatlan Alice kisasszonyt” adtam hozzá feleségül. De azért Evelinnel sem történt semmi baj. Jött egy vikomt, és bekötötte a fejét.

1914

FONATOS KISKALÁCS

A mi gyermekkorunkban még negyedannyit sem kellett otthon az iskolakönyvekkel bajlódni, mint a mostani kisdiáknak. Az igaz, hogy több volt az iskolai idő. Reggel nyolctól tizenkettőig, délután kettőtől négyig. Otthon kevesebb tanulás is elég volt, mint amennyi most kell. Ha a gyermek délután négy órakor hazament, s az uzsonna mellett ötig tanult, készen volt a másnapi dolgával, s mehetett játszani az utcára. A cimborák már várták. Azokból a régi gyermekjátékokból ma már alig van meg valami, mind csak a labdát rúgják. Ugyan még a csigázás és a dólézás itt-ott, külvárosokban látható. De az utcák szűkebbek lettek, nincsenek már olyan nagy terek: a fölbiccentett és elütött dólé könnyen nekimegy az ablaknak, minélfogva már tilalmazzák. Sárkányt ereszteni csak a város szélén lehet, mert máshol a madzagja beleakad a telefonvezetékbe és a villamos vasút drótjaiba. A többi pedig magától elmúlt. Nagyméta, kisméta, ostoros, kanászos, csülkös, leütős, falhozverős, hátbavágós, kápláros – volt sok, lehetett bennük válogatni. Ugyan visszajönnek-e még valaha? Lehet. A divatban a magas mellény után nem jöhet más, csak az alacsony mellény, a magas gallér után az alacsony gallér. De a csülkös meg a passolós glikkerezés már nem jöhet vissza, mert az aszfaltba nem lehet megcsinálni csizmasarokkal a hozzávaló lyukakat.

Akkor még lehetett. Szabad volt, és a gyereké volt az utca. Ki bánta akkor a magunkfajta kölykök vijjogását, lármájait, vagy akár a verekedéseit is. Hiszen majd megbékülnek a maguk kenyerén, s akit ma megvertek, holnap szervezkedik a kovácsinasokkal, és visszaadja a kölcsönt ráadással. Egy kis ütés, egy kis zúzódás, daganat – ki törődött volna azzal. Ebcsont összeforr – mondták, s napirendre tértek fölötte. (Majd möggyógyul akkorra, míg te löszöl Tápén a bíró.)

Azonban este hét órára haza kellett térni, mert ebben az időtájban volt a vacsora. Hazatértem hát én is a rendes időre, hogy valamiként szó ne érje a ház elejét. Otthon mondják:

– Van itt egy kimaradt színházjegy, szeretnél-e színházba menni?

– Hogyne szeretnék!

– No, akkor itt a jegy, aztán siess, hogy ott légy az elejinél. Majd kapsz ételt, ha hazaérsz.

Azzal a zsebembe dugnak két darab kalácsot, s aztán el lehet menni. Nem házikalács volt az, hanem péksütemény, de fonatosra volt csinálva. Később kiment a divatból.

Micsoda boldogság volt az, színházba menni! De nem, mint néha jeles napokon, a családdal a páholyban lenni, ott is leghátul, ahonnan nem látott az ember semmit, hanem önállóan helyet foglalni a földszinti állóhelyen, ahol még csak egy helyben sem kell ülni órák hosszáig. És micsoda tündéri dolog volt az a színház. Terjedelmes faház volt a theátristák épülete, ma egy nagy sörcsarnok van a helyén. Fa volt annak minden darabja, mégsem égett le sohasem. Ellenben mikor benne Violát, az alföldi haramiát játszották, és égett a színpadon a petróleummal lelocsolt gunyhó, az egész közönség zúgolódott a nézőteret betöltő füst miatt, mint ahogy ezt a kritikus az újságokba is beleírta.

Ezúttal azonban nem a Violát játszották, s nem rabláncok csörömpöltek a színpadon, hanem finom, vékony kardok csattogtak. Operettet játszottak. Úgy hívták, hogy a Kis herceg, vagy pedig úgy hívhatták, hogy a Hercegkisasszony, de mindegy, akárhogy hívták, elég az azzal, hogy nem sok szoknya volt azokon a kisasszonyokon, akik a színpadon szaladgáltak és énekeltek pajzán dalokat. És azután párbajt játszottak, a pengék csillogva verődtek egymáshoz, és azután akkor azt danolták: Folyik az orra vére, Sajnáljuk őt, szegényt…

Lehet ennek olyan negyven év körül való ideje. Ma már olyan apró gyereket egymagára nemigen eresztenének este színházba, akkor azonban még nem voltunk olyan erkölcsösek, mint most vagyunk, hála istennek. És szép volt nézni a kisasszonyokat, hallani éneküket, alighanem Nikó Lina tudott akkor legjobban énekelni, és bizonyos Halmi nevezetű úr is itten játszott, akiről már akkor megmondták, hogy ez a Nemzeti Színházhoz fog kerülni.

Igen, odakerült. De elmúlt már, mint ahogy azóta sok minden elmúlt. Ennek az esetnek az egész emlékezete is. Mit sem tudtam róla már, hogy ilyesmi is történt valaha velem, mint apró lurkóval. A pékünk azonban, miután most „egyre divatosabbra válik a világ”, újításokat csinál, és egy egészen újfajta fonatos süteményt hozott a forgalomba. Éppen akkorát, ugyanazt, mint amilyent akkor otthon a zsebembe dugtak, hogy siess, hogy odaérhess az elejére. De valóságosan ugyanaz, csakhogy most világosabb, már nem sütik olyan barnakeményre, mint ezelőtt, mert azóta a fogak is alkalmazkodtak a viszonyokhoz, és a süteménynek is alkalmazkodnia kellett a fogak viszonyához. De most, hogy az a fonatos sülttészta megjelent az asztalunkon, egyszerre megjött vele az elfelejtett régi világ. Nikó Lina, Halmi úr, a nem sok szoknyájú kisasszonyok, a nagy fahodály, amelynél tündéribb palota nem volt e széles világon, és a távolból kedvesen hallatszik a röpke dal: Folyik az orra vére, Sajnáljuk őt, szegényt…

Nyilvánvaló, hogy a hangulatok némely része kétkrajcáros péksüteményekben tartózkodik.

1914

HANGULATOK

Ilyenkor nyáron nincsen nálunk délután hivatal, az ember ráér magának dolgozni. Régi szokásom, hogy mindjárt ebéd után átmegyek a szomszédba, negyedik ház innen, ott volt egy kis Tisza-parti vendéglő, nevezetes halfőző-hely. Vidékiek szoktak ebédre odajárni, hogyha már itt vannak, kiveszik a részüket a halból, sültből, főttből, kocsonyásból, ecetesből, már kinek hogy jólesik. De étel után mindjárt elmennek, mert a vidéki embernek mindig sietős az útja, a vendéglői szoba aztán üres, nincsen benne senki. Ha jön is be ilyen tájban vendég, kint marad a külső szobában, vagy kimegy az udvarra, ahol szellősebb. Így a szoba csendes, ellehet benne az ember egész alkalmasan a gondolataival.

Régebben az éjszaka volt az az idő, amikor írni szerettem. Amikor otthon a házban már mindenki nyugalomra tért, és csendesen bólintgatnak az udvaron a fák, s néha álmában csettint egyet a fészkében a fecske. De azután, hogy igazlátó üveget kellett a szemek elé akasztani, abbanmaradt az esti munka. És hogy miként szoktam erre a kis helyre, azt nem tudnám megmondani, mert így tart ez már valami tíz esztendeje. A cikkeket a lapokba vagy a szakfolyóiratokba otthon csinálom meg, de ha irodalmi dologról van szó, az már nem megy máshol, csak ezen a helyen. Ha más elfoglaltságom nincsen otthon ebéd után, szinte önkéntelenül megyek által, akár van írni valóm, akár nincsen. Mert biztos, hogy mikor odaérek, akkorra már van. Így van ez minden héten két-három ebéd után. Nincsen benne ugyan semmi különös, mert csak a megszokás dolga az egész, de ez a megszokás aztán olyan erős, hogy például a hónap elején is elmentem a hegyes vidékre időt tölteni, de ötödnapra már itthon voltam: nem tudtam írni, nem tudtam reggeltől estig mit csinálni.

A múlt pénteken ebéd után azonban hiába mentem át a megszokott kis helyre, ahonnan az ablakon át látni lehet a parti életet, vízenjáró emberek jövés-menését, és ahová beszolgál a friss tiszai szellő. Nem ment a dolog sehogysem. Minden rendben volt pedig: a dohány, a gyufa, a szemüveg, a papiros, a tintástoll, az asztalon friss fehér terítőn a könnyű piros sillerecske a szódásüveggel, azonban a nagy levél elment már Belgrádba, és az izgalom úszott a levegőben.

Amúgy csendes, meleg nyári délután. A budapesti orkánnak mi csak a szélét kaptuk, az is elült délre, délután már a szokásos alföldi száraz meleg uralkodott, melyben aludni látszik minden, csak a napfény vakít, és sötétbarnára pirítja a bőrt a parti munkások izmos karján. Még látszólag nyugalom van, de már nem megy a munka. Még a kora délutáni krajcáros lapot sem kapkodják jobban, mint máskor. Vidéki úr jön be egy öreg hajóssal, s csendben alkudnak afelől, hogy a gőzhajóját mennyiért vezetné föl Budapestig. Hamar elintézik az ügyet, csak az öreg hajóstiszt köti ki, hogy Titelnél kapjon a hajóra olyan kormányost, aki jól ismeri a Dunát, mert ő már régen nem járt rajta. Rendben van, ebben így megegyeznek, és szó sincs az egész beszédben az eshetőleges háborúról, meg arról, hogy az út majd lent a szerb partok felé nehezebb lehet, mint máskor. Mint látnivaló, a nyugalom teljes, ilyen gondok még nem bántják az emberek fejét.

De már nekem sehogy sem esik a kezemre a megszokott, kedves dolog, amely inkább nevezhető mulatságnak, mint dolognak. Mi ütött hozzám? Nem tudom. Bámulok ki a partra, hogy mikor látom elvonulni az ablak előtt a zimonyi hajó kéményét, pedig nem is jön ilyenkor hajó onnan. Izgatott vagyok, pedig talán minden betegség között az idegesség esik tőlem a legmesszebb. A toll a kezemben, s nem tudom folytatni a megkezdett dolgozatot, pedig éppen csak olyan átélt eseményről van benne szó, amit csak le kellene írni, nem kell hozzá se virtus, sem erőltetés. Mi ez? Az egykori katona érzete-e a háborúságról? Hirtelen a kecskeméti katonalovak jutnak az eszembe, azok már délután megérezték, hogy éjszaka földrengés lesz. De csinál-e csakugyan ez a belgrádi nagy levél háborút? S ha háború lesz, lesz-e hozzá valami közöm, mint egynek a sok közül? Nem. Már túl vagyok rajta, már a népfölkelők közül is kikoptam. Mégis, most mennyire tűnődöm vele, s mennyire izgat. Mikor az utóbbi években arról volt szó, hogy háborúnk lehet odalent, hányszor jutott az eszembe a nyers gondolat: ha akar lenni, hát legyen; ha én hurcolhattam a fegyvert annak idején a Balkánon, hát hurcolja más is, mert ez az egyenlő kötelességteljesítés. Most megint az jut az eszembe, hogy mikor huszonhat év előtt jöttünk haza Novibazárból, s a Metálka-Karaulánál, a török őrség házikójától visszanéztem a magas hegyről a mély völgyekbe, amelyekben még a római légiók építette utak kövei fehérlettek, az volt a gondolatom, hogy nem utoljára látom ezt a helyet, ide még egyszer vissza kell jönni. És nem kellett visszamenni. Hányszor volt pedig hadizaj, hogy no most, no most. Azután mégsem lett semmi. Jó volt-e a diplomácia, nem volt-e jó a diplomácia, mit tudom én, annyi azonban bizonyos, hogy még egyszer nem kellett lemenni. Azóta sok idő telt el. Egy medália csak mint emlék lóg a fegyvertartó zöld posztóján, már tréfa alkalmául is szolgált, mert egyszer egy nálam vacsorázott barátom a mellére tűzte, s ott feledte, s mikor elment agglegény-módra a kávéházba, úgy mutogatta vele magát, anélkül, hogy tudta volna, hogy a ruháján van az érem. Az ám, ez már csak emlék. És Kimnach László művészi rajza, amely a népfelkeléstől való eleresztést ábrázolja, fönt hever a padláson tokban. Hazamegyek. Csodálkoznak:

– Nincsen egy órája sem, hogy átmentél.

– Nem tudok dolgozni.

– Ahán – mondják kárörvendve –, hát a híres tématermőhely is kiapadt?

– Dehogy apadt. Csakhogy nem tudok dolgozni.

– Miért?

– Miért? Tudom is én.

Fölmegyek a hídra, itt van a közelben. Nálunk, ha az ember nagyon messzire akar látni, fölmegy a városháza tornyába, ha nem egészen messzire akar látni, fölmegy a hídra. Onnan a torontáli lapos zöld mezőben apró rác falvak tornyai látszanak, amint fehér falukon fénylik a napsugár. Csendes nyugalomban fekszenek. Itt-ott fehér füstfelhő, ez az országút pora. Hátul a mélységben sötétzöld erdők, Tisza-parti füzesek. Szép tájék ez, már így alföldi szemmel nézve. Ki tudja, milyen gondolatok laknak a kis faluk alacsony házainak barna tetői alatt. Különösen most. Negyvenkilencben, mikor az orosz sereg Dembinszky embereit zavarta maga előtt, sok honvédet földeltek el itt ezeken a tájakon. Még tizenhétévest is. Írás is van róla. Így mondja az akkori idők szép magyar beszédének szomorú írása: elhalt sebeinek vérelfolyásában. Most szép zöld mezők vannak fölötte, az egykori piros vérek fölött, s a búza az egykori vérekből táplálkozik. Különös világ azonban. Csanád vezér egykor ezen a tájon ütközött össze Ajtonnyal, abból a vérből nőttek meg az oroszlányosi berkekben a bodzafaerdők. Oroszlános vára is állott a magas homokhalmon, ma azonban nyoma sem mutatkozik. Némely káposztáskádak nyomtató kövei történelmi emlékek, amikbe évszázadok előtt vágta bele a kőfaragó mester a cifraságot. Most itt különböző nyelvek uralkodnak. Az egyik falu még magyar, a másik már rác, a harmadik bolgár, a negyedik román, az ötödik sváb. A bibliabeli babyloni torony föl van itt építve újfajta módon.

A hídon megy egy öreges ember meg egy fiatal. Lassan sétálnak. Hallgatom, ahogy a fiatal mondja:

– Huszonnyolc napra hívtak be az idén. Nagyon sok dolgom van, valahogy kikönyörögtem, hogy inkább a jövő évre hívjanak be. Most meg itt van a háború, csak le kell menni a Balkánba.

Az öreg megsodorja a hosszú ősz bajuszt, és csendesen mondja:

– Öcsém, harminchat év előtt én is lent voltam, hát lögyön lent más is.

(Úgy látszik, a kiszolgáltak észjárása nagyon egyforma.)

Azután gyengédebben teszi hozzá:

– Azért ne aggódj.

– Hát hiszen – tört ki a fiatal –, nem azért mondom én, hogy félnék. Mert azért katona az embör, hogy katona lögyön…

– Úgy, úgy – mondja az öreg –, én is azt mondom. Aztán nem mindönki kerül ott sem az első sorba. Az én időmben is került onnan haza a háborús-medáliával ölég olyan ember, aki még puskalövést se hallott…

Így beszélgettek az emberek pénteken. Estére kelve elmúlt az izgalom, az emberek eltették magukat másnapra, aminthogy nem is tehettek egyebet. Szombati nap délelőtt csönd van, de úgy látszik, a hatóság már tud valamit, mert a szabadságon levő hivatalnokokat hazatelegrafálták. Huszonegyen voltak szabadságon, egynek a kivételével mindet megtalálta a hívólevél. Egyet közülük, aki a norvég fjordok között akart hűsölni, Hamburgban ért utol a sürgöny, onnan fordította vissza.

De a délután megint csak izgalmasra vált. A hevesebb fajtájúak már mindenáron azt akarták tudni, hogy mi lesz. A nyugodtabbak sorra mondták nekik az ezúttal nagyon időszerű türelmi szokás-mondást: várjuk be a hatórás gyorsvonatot. Megjön a zimonyi gőzös, a hajósok újságolják, hogy lesz valami, mert sok szállítóhajót kibéreltek már katonaszállításra. Csakugyan ácsok vonulnak le a parthoz kikötött sleppekre, s ahogy a nóta mondja: lent a Tiszán kopognak az ácsok, idehallik fejszekopogásuk… Ez a nóta valaha magyar-rác nóta volt, az eleje magyarul szólt, a vége rácul, hogy: hej neka, neka, neka, nekaneka jé! Most azonban már aligha fogják közös nyelven danolni a Tisza innenső meg a túlsó partján.

Azután megjött a hat óra, de nem lehetett tudni semmit. A távíró meg a telefondrótok csak a hivatalosoknak zörögtek. Végre, hét óra felé érkezik a hír, hogy a követ se szólt, se beszélt, hanem otthagyta Belgrádot, és átjött Zimonyba. Most egyszerre felébredt a bizonytalanság érzetéből a város, fiatal emberek tömegei vonulnak végig az utcákon, zászlók alatt, Kossuth Lajos nótája hangzik, és Ferenc József királyt éltetik…

1914

ÜZENET A MÁSVILÁGRA

Sokféle katonalevelet láttam már, meg írtam is. Naiv és egyszerű írások a katonalevelek, de van azért olyan ember, aki nem tudja egybefoglalni. Azután régebben több volt az írástudatlan is. Akiből kinézték, hogy jó altiszt lenne, azt megtanították az írás-olvasásra, de a többivel lent a Balkánon nem értek rá bajlódni. Azután a fegyver is nagyon elhúzta a kezet, nemhiába mondta a legény: rajzolok már haza egy levelet, de azt csakugyan nem is írta, hanem minden betűjét úgy rajzolta rá a papirosra. Sok jó kívánsággal és Isten nevével kezdődik az ilyen levél, és sok tiszteletküldéssel végződik. Az eleje és a vége közé nem sok üzenet és kérdezősködés szorul. Leginkább érdeklődés a családi ügyek, a termés, az időjárás és a jószágok iránt. Bizonyos leányzónak sem igen szokott kimaradni belőle a tiszteletküldés. A Novibazárból küldött levelek pénzt ritkán kértek, a fizetés a különböző patrulculágokkal elég volt, el sem igen tudták költeni, ellenben volt köztük olyan szegénysorsú legény, aki a pénzt hazaküldte az édesanyjának.

Egy-egy nehéz kezű helyett írtam olykor. Külön erre a célra jó nagy betűket vetve, hogy otthon el is tudják olvasni. Isten bocsássa meg a bűnömet, még verses levelet is írtam. Most, huszonhét esztendő után, bevallhatom, hogy a versek szerkesztésében plagizáltam is. De csak pár sort a Mikes Kelemenről szóló költeményből, a levél elejére. Ami azután szabad átültetésben így szólt: Egyedül hallgatom a Lim mozgását, A Lim habja fölött futó szél zúgását, Nagy Törökországban…

– Ejnye, de valami finom – örvendezett a legény, és hozni akarta honorárium gyanánt a virginiai szivart, amit két krajcárért lehetett kapni a pék-őrmesternél. Azután ment a levél, azaz, hogy vitte a postapatrul hazafelé, ingyen. Csak rá kellett a borítékra írni, hogy K. K. Feldpost. Nem K. u. K., hanem csak K. K. Az u betű később szorult közébük…

Tegnap reggel, ahogy a hivatalos postát nézem, van köztük egy rózsaszínű levelezőlap. Mondom, ugyan mit közgyűlésezik ilyenkor a város, mert az szokott ilyen színű meghívókat küldözni széjjel. Azután látom, hogy nem az ez, hanem a tábori posta levelezőlapja, rá is van nyomtatva magyarul. Az is rajta van, hogy ára egy fillér. Ott a postabélyeg rajta: Zemunból, azaz, hogy Zimonyból jött. A „feladó neve” nyomtatott betűk után oda van írva ceruzával: Zombory Lajos őrmester. Lám – gondoltam –, nem is tudtam, hogy az ily nevű jeles festőművész földink az ecset mellett a kardot is tudja forgatni. De azután oda van írva a „feladó címe” nyomtatott betűk után: 44. gy. ezr. 5. század. Nini, mondom, hát az miféle dolog. A negyvennégyesek túladúnaiak, a vasi magyarok szolgálnak benne, hát hogyan kerül oda szegedi ember. Megmondta aztán a túlsó oldalon az írás, amit ide iktatok egészében, mert ilyen, a másvilágra üzenő katonalevelet még nem láttam. Azt mondja:

Kedves Pista bátyám!

Mögbocsásson, hogy így szólítom mög, de így kívánja a szívem, mert szögedi árva volnék. Régön idegönbe elkerültem, oszt néha-néha, ha urambátyám írását olvastam, úgy éröztem, hogy mégse vagyok egészen árva. Áldja mög az Isten érte.

Azért kedves Pista bátyám arra kéröm, ha majd egyször ráér, ballagjon ki a Deszkásba, oszt a hatodik sorba súgja mög az öregöknek, Zombory Jánosnak mög az édösanyámnak, hogy elbúcsúzott a gyerök.

Vörössipkások előre!!

Ki is mentem mindjárt ebéd után a felsővárosi Deszkástemetőbe, Zombory Jánoshoz, aki a levél szerint alighanem vörössipkás volt Damjanich alatt, mert a negyvennyolcas vörössipkások szintén ide mihozzánk voltak tartozandók.

A nyári délutáni nap forró verőfénye reszketett a csöndes, régi temető fölött. Csillogott az új kövek aranybetűin, és bebújt a futó borostyánok közé, amik szelíden ölelik körül az elbarnult, revesedő fakereszteket. Kerestem a hatodik sort, de nem találtam meg: sok hatodik sor támadt itt azóta, mióta Zombory Lajos őrmester a városból elkerült. Néhány ember meg leányzó foglalatoskodott a sírvirágok körül, megkérdeztem tőlük: nem tudják-e vajon, hogy öreg Zombory János meg a felesége merre szoktak feküdni. Nem tudták.

– Talán amott, az új vágásban – mondták.

Az „új vágásban” azonban csupa új kövek sorakoznak egymás mellé. Próbaképp kérdeztem, hogy Dugonics András sírját tudják-e. Arra sem véltek. Egy ember mondta azt is, hogy ilyen nevű család talán nincs is a felsővároson. Hát az igaz. Nincs már. Elmúltak.

Nem bírtam megtalálni az öregek sírját. A régi fakereszteket befutotta fejig a borostyán, s a vágott betűk is szétmállottak rajtuk, nemigen lehet azokat már kiböngészni.

Az üzenetet pedig át kell adni. Elmentem hát az öreg piaristának, régi magyar vitézi erények hegedősének a sírhalma elé, ahol áll az ezernyolcszáznegyvenhétből való nagy veres kő, hamvurnával a tetején: Dugonics Andrásnak kegyesrendi tisztelői. Bár ugyan ő már kilencvenhat éve elhalt, de a sírhelyen vannak még az ő halála előttről való családi kövek is. Így 1816-ban emeltetett egyet Szilber Anna, végig vers van rajta, de a veres márványon úgy szikrázik a napfény, hogy a majd száz éve vágott betűket nem tudom elolvasni. És az Etelka írójának folyondáros sírhalma körül, mint komor gárdisták, nagy fehér és veres kövek állanak díszőrséget, mind a famíliához tartozottaknak a kövei: Szojkák, Endrék, Beniczkyek, Bánhidyak.

Erről a helyről üzentem azután hangos szóval öreg Zombory Jánosnak és hites életpárjának a másvilágra, hogy elbúcsúzott a gyerök: vörössipkások előre!

Jó szerencse, hogy nem tartózkodott a közelben senki. Mert különben azt hihették volna, hogy ennek az úrformának is alighanem elvette az eszét a háború.

Pedig dehogy. Éppen csak hogy átadtam az üzenetet.

1914

MESÉLNEK

Arról van a beszéd, hogy a hatodik hónapjában vagyunk már a háborúnak, és szinte beleszoktak az emberek. Szinte már majd az lesz a szokatlan, hogy egyszer beüt a régi, csendes, békés világ. Mert már el is felejtettük, hogy mint volt azelőtt. Pedig a most élő emberek nem szokták meg a háborút, mert régen nem volt. Azt mondja egy öreg:

– Ugyan, elég strapa volt Boszniában is az okkupációkor, mert én is azt hittem, nem kerülök onnan élve haza, mikor csonttá fagyott rajtam még az ing is. De azért az csak nem volt igazi háború. Hatvanhatban volt az utolsó igazi háború, annak pedig már negyvennyolc esztendeje. Kevés embör van már azokból, akik ott puskafüstöt szagoltak. Kevés embör van még azokból is, akik akkor mint gyerökök látták, hogy mint hozzák a vasutak a sebesülteket… Azután azért apránkint csak beleszoktunk ebbe a háborús világba. Már olyan, mintha mindig így lött volna.

– Beleszoktunk – véli egy másik –, mint a kiskutya az ugatásba. Semmi se tűnik már föl; ami történik, hát történik, aztán vége.

– Az. Mikor az első sebesültet temették a nagykórházból, az egész környék minden utcája tele volt néppel. Ma mán? – Nem fejezi be a mondást, csak legyint a kezével.

– Mint ahogy a rác mondja – szól egy hajós. – A rác azt mondja: szvaki csuda tri dana. Mindön csuda három napig tart. Azt példázza evvel, hogy mindönt mög löhet szokni.

– De erre mög a cigány azt mondta, mikor akasztani vitték, hogy ebbe az egybe már sehogyse tud beleszokni.

– No – mondja egy másik hajós –, ez a szvaki csuda tri dana sem egészen igaz. A kis rác király is azt mondta, mikor elvötte az elvált mönyecskét, a Drága Masinát, hogy szvaki csuda tri dana. Hogy majd beleszoknak. De csak nem szoktak bele a szerbök.

Ilyen különböző vélemények vannak. Mert az ilyesmiben csakugyan nincsen okos ember. Mégiscsak a cigánynak van igaza, hogy egészen mindent csakugyan nem lehet megszokni. Egy öreg ember emlékszik hatvanháromra, mikor gyönyörű bor termett, de más semmi a nagy szárazságban. A cigány nem tudott a tehénkéjének szénát adni, hát elhullott. Akkor azt panaszolta a cigány, hogy már beleszokott volna a koplalásba a tehén, aztán éppen akkor köllött fölfordulnia.

Egy ember így vélekedik:

– Hát van abba a szvaki csudába mégiscsak valami. Azt a báróné esete példázza leginkább. Ha möghallgatjátok, elmondom.

– Hát hiszen, hogyne hallgatnánk. Ráérünk a nagy szalonna aggatástúl.

– Hát az úgy volt – mondja az ember –, hogy möghalt a báró. De a báróné asszony még fiatal volt, nem akart embör nélkül élni. Azután gazda is köllött a birtokba, mert szép birtok is volt ottan, mert nem olyan báróság volt az, hogy csak a rang lögyön mög, de mód ne lögyön hozzá. Akkor úgy forgatta az elméjében a sorsát az özvegy báróné, hogy nem fogad el maga mellé valami olyan urat, aki itt beleül, úgy löhet, elkártyázza, aztán a hitös felesége mellett szeretőt tart Pestön.

– Ezt egészen okosan gondolta – hagyták helybe az emberek. – Egy valami alkalmas fehérszemély löhetött, ha így forgatta az elméjében a sorsát.

– Hát hiszen azért mondom – feleli a mesélő –, mert másként nem is volna érdemös az esetöt elbeszélni. Hát ahogy forgatná a báróné a sorsát, mögakad a szöme az Andráson, a parádés kocsison. Ez valami nagyon dörék embör volt, ez az András. Mikor a báróné férjhöz mönt, még az édösapja adta vele a maga birtokárúl inasnak. Hát fölhívatta maga elébe az Andrást. Azt mondta neki:

– Én vagyok a te urad és parancsolód, András.

– Igönis – mondta az András –, egy életöm, egy halálom, mind a kettőt fölajánlom, mert engöm még a méltóságos asszony édösapja neveltetött kicsi koromtól fogva. Mert úgy fogott föl, mint apátlan-anyátlan árvát.

Erre a szóra azt mondta a báróné:

– Jól van, András. Hát én most azt akarom, hogy az én jó uram elhalt, én pedig özvegyül nem akarok élni, hát te lögyél az én párom, te lögyél ebben a kastélyban és az egész birodalomban a gazda.

– Ujnye, fene teremti! – mondják az emberek. – Ez ugyan rátalált a szöröncsére.

– Hát az pedig így van, ahogy mondom. Azonban a báróné beszédjitűl röttentő megijedt az András. Hogy ű abba sehogyse alapodhat bele. Nem tud ű az ilyesmikhöz. Azután mit szólnának hozzá az embörök, hogy báróné mög kocsislegény, miegymás…

Akkor azt mondta neki a báróné:

– Hát sehogyse alapodsz bele a tervezetömbe?

Azt mondta az András:

– Nem töhetöm, mert én csak kocsislegény vagyok, aztán mit szólna hozzá a világ?

Akkor haragra gyulladt a báróné. Azt mondta az Andrásnak:

– Hát akkor azt parancsolom neköd, hogy holnaptúl fogva, ahogy az Isten szent napja fölvirrad, befogod az ezüstös hintóba a parádés négyest, aztán segítesz az ökörigának a szántóföldre kihordani a poszmatot.

– Nohát, ez is csak furcsa dolog löhet – mondják az emberek.

– Hát pedig ez úgy van, ahogy én mondom. De akkor az András könyörgött, hogy ne tögye vele ezt a csúfságot. Az embörök majd azt hiszik felőle, hogy megbolondult. De nem löhetött a parancs ellen sömmit se tönni. Vinni köllött az ezüstös kocsiba a poszmatot. Aznap este András fölment a bárónéhoz leportra, hogy mentse föl a sarcoltatás alul, mert az egész faluban nem maradt épkézláb teremtés, mert mind a csudájára szaladt, úgy kísérték ki a földig, mikor vitte az ezüstös batárba a négy fínom-fánum parádéslóval a szemetet. Most már azt beszélik a faluban, hogy a méltóságos asszony mögbolondult.

– No hát, ebben a dologban nem is löhetött neki tökéletös esze – vélik az emberek.

– Hát pedig ez úgy van, ahogy én mondom – szól a mesélő. – A báróné sömmit se hajtott az András rimánkodására, hanem azt parancsolta, hogy csak hordja tovább szigorúan a poszmatot. Másnap este megint leportra mönt az András, hogy mentse föl a báróné a kínoztatástúl, mert ahány gyerök csak van a faluban, mind a kocsi után szalad. De a bárónéban szigorúan állt az egyenösség, hogy amit kimondott, azt mögtartja, és továbbat is csak a szándékára mönt. András harmadnap is hordta az ökörigákkal együtt az ezüstös hintóban a poszmatot. De akkor este nem mönt föl leportra a bárónéhoz. Akkor leküldte érte a báróné az istállóba a szobalányt, hogy gyüjjön föl. András fölmönt. Akkor aztat kérdözi tűlle a báróné:

– Hát máma mért nem gyüttél a panaszoddal leportra?

Arra azt mondja az András:

– Már nincsen okom panaszra, mert már a gyerökök se szaladgálnak a kocsi után. Mögszokták.

Akkor azt mondta neki a báróné:

– Hát látod, András, amazt a csudát is majd mögszokják. Mert mindön csuda csak két napig tart.

Akkor aztán az András ebbe beleállapodott, és kisvártatra hitös ura lött a bárónénak. Szép, nagyfejű gyerökök származtak utánuk. Még most is élnek, ha mög nem haltak…

– Hát így van ez – mondta a mesélő. – Mindönt mög löhet szokni. Az első katonahalottat a fél város kísérte a halóporába, ma hatot is visznek, s nem megy utánuk sönki. Mindönt mög löhet szokni…

Ez így van. De mégis milyen szomorú az, hogy mindönt mög löhet szokni.

1915

NEM HISZIK A FIAKAT

Két sógor, öreges sógor beszélget a pohár mellett, arról szólván néha egy-egy szót, hogy mint vannak a fiaik odaalá és odafent. Mert a fiaknak némely része fölfelé van, a másik része lefelé. Hogy most már melyiknek van jobb dolga, azt ki tudná megmondani.

Mert olyan kavarodott világ van, híre jár, hogy még a régi katonák közül is némely részének le kell menni a király szolgálatára egészen az ötvenkettős évig. Ez ugyan nem baj, mert csak gyerünk, ha köllünk, elbírjuk még ma is azt a fegyvert, amit egykor idegen földeken tisztán meghurcoltunk. Azután legalább megérjük azt a furcsaságot is, ami szintén nem mindig adódik elő a világi életben, hogy együtt rukkolunk a fiakkal. Azután majd meglátjuk, hogy melyik viszi a kettőnk közül többre.

Az öreg sógorok azonban, akik a pohár mellett ülnek, már túl vannak az ötvenkettőn, ők már nem mennek. De a fiak onnan is oda vannak. Bizonytalanságban vannak. Nem lehet tudni, hogy hol vannak? Sebben vannak, vagy eltemetve vannak?

Azt mondja az egyik öreg sógor a másik öreg sógornak:

– Aztán hiszi kend aztat a halált, sógor?

Feleli a másik:

– Én nem hiszöm, sógor. Mert messziről gyütt ember sokat beszélhet.

Bólintanak hozzá, mert ez régi igazság. Ki bírna annak utánajárni, hogy mi igaz van abban, amit a messziről jött ember beszél?

A tutajbajuszú sógor azt mondja:

– Mindönbe kételködök. Volt már énnálam káplár, aki hazagyütt a sebivel, az azt mondta, hogy látta, amikor a fiú elesött. Mellbe tanálták.

A vékonyabb bajuszú sógor erre is csak bólint, szótalanul. Azután lassan beszéli:

– Ilyen híradással szolgáltak neköm is. Az enyimrűl. De én még csak mög se mondtam a feleséginek. Hát… még majd mit nem? Az ilyen beszédi forgalomban, mint most van, csupa szószellő az egész világ.

A másik sógor láthatólag fölvidámul ezen a beszéden. Ez kellemes. Hát hiszen emez sem hiszi az ő fiát, hát akkor ő miért higgye az ő fiát?

Azt kérdezi a sógortól a szemébe nézve:

– Hát akkor kend se hiszi, kedves sógorom, a fiát?

Legyint a sógor a kezével a levegőbe:

– Oj – mondja –, oj, ugyan sógorom, hát hogy hinném a fiamat? Aztat a szép, erős fiatalembert.

Kissé sértődve mondja a másik sógor:

– Hát az enyimrűl mit képzel, sógor? Hát miféle fogalma van kendnek az én fiamrúl, sógor. Hiszen a vasék: az vasék, de az sömmi ahhoz képest, ami az én fiam, sógor?

Hallgatás van megint. Öreg szívek halkan dobognak a háborús csataterek felé.

A másik sógor szivart szív szivarszívó szopókájából. Valami véghetetlen jó dohányt szerkesztett bele a tekintetes állami hatóság, mert sehogy sem akar égni. Miután nem sok látszatja van a szipákolásnak, így adja föl a szót:

– Hát azt hiszi kend, sógor, hogy talán az enyim kutya? Hiszen ha azt a falhoz vágják, visszarúgódzik, mint a gumilabda. Látott kend már gumilabdát, sógor?

– Nono – véli a sógor –, löhet, hogy láttam, amikor két szúnyog vitte vasrúdon. De alighanem az is csak olyan kerek, mint a többi.

A másik sógor helyreigazítja az abroszt, amely egy kissé már el volt könyökölve. Simogatja, takarítja, szépíti, a jó Isten tudja csak, hogy mostan kit simogat.

– Az – beszéli csendesen –, azután gyütt haza egy cukfírer is. Mert a káplár azt mondta, hogy látta is, amikor eltemették. A cukfírer mög azt mondta, hogy ű föl volt szorulva a fára, onnan látta, hogy a fiú nem halt mög, hanem a muszka szanitécok tragacson elvitték. Hát most már akik a tött helyön voltak, azok is így beszélnek. Összevissza. Hát én nem hiszöm a fiamat.

A szemközt való sógor azt mondja vigasztalásul:

– Tudja kend, sógor, én is hallottam sok beszédöt a fiamról, kit így, kit úgy. Hogy így sebes, úgy sebes. Hogy halott, már el is temették. Hát én nem hiszöm a fiamat. Mert tudja kend, az is valóságosan olyan volt, mint a gumilabda. Hát mit képzel kend az ilyen embörrűl, sógor?

A sógor nem képzel semmit. Két öregember egyértelműleg beleállapodik abba, hogy nem hiszik a fiakat.

1915

A SZENVEDÉLYRŐL

Ebben a történetben tisztán csak arról van szó, hogy miféle a huszár és miféle a baka. De nem a mostani bakai és huszári nemzetekről van szó, hanem a régiekről, az ezeknek előtte valókról, akik valaha éltek. Mert mindezen szavak igen vén harcosok között történnek, akik már olyan öregek, hogy azt ki sem lehet mondani. A volt baka azt mondja:

– Tudja kend, sógor, én már olyan öreg régi katona vagyok, én már olyan régen voltam valóságos virtigli, hogy aztat az időt tizenhat manikulás cseh őrmester, ha egy hétig összedugva tartja is mind azt a pisze orrát, akkor se tudja kiszámolni. Mert én, tudja, valóságos novibazári baka voltam. Az az úr, aki ott ül a sarokba, akár eleven tanú is löhet rá.

– Nono – mondja a másik. – Hát hiszen, ami aztat illeti.

– Nono – mondja megint amaz. – Mert én nem ögyébért mondom, hanem csak mondom. Az én szavam járó pénz, hallja-e kend. Mert én nem tréfabeszédöt mondok.

– Hát hiszen – mondja megint csak amaz – senki se kételködik benne.

De azért hiába sógorozza emez amazt, csak idegenül néz rá, a poharát az asztal legszélére húzza, hogy amaz a koccintás kísértésébe ne jöhessen, pipázik, szív egyet, azután eltartja magától a pipát, úgy nézi, hogy miként bodorodik a füstje. Azt mondja a másik ember:

– Kend, sógor, volt-e valaha katona? A régi időkbe?

Azt mondja emez:

– Úgy löhet, hogy vótam. Mifelénk is esött az eső, mink is odanyőttünk a katonagléda alá. Nézd csak – teszi hozzá megbotránkozva –, nem is olyan a természetöm, hogy ne löttem vóna katona.

– Csakugyan?

– Hát…

Amaz az ember most már teljesen ki van elégedve a világi sorsokkal. Mivelhogy mindjárt más a beszélgetés, ha az hozzáértővel történik. Hinti tehát a kezét barátságosan a szemközt való öreg csont felé, mondván:

– Hát hun szolgált kend, sógor?

Amaz féloldalt helyezi el a pipaszárat (úgy mondják ezt, hogy félagyarra vágja), s csak úgy odavetőleg feleli:

– Nem tud maga arrúl. A bakának még a madara sem járt arra, amerre a mi lovunk kocogott. Oda alá a Klágenfurtba, a Villakba, egészen oda alá az adriai tengerpartján: mit tud ahhon egy baka?

No, hát éppen csak ez kellett a szomszédnak. Visszahőköl, és elborultan néz az egyasztalnál ülő cimborára, akit most lát először. Azt mondja:

– Hát kend kend?! Hát kend kend szavall? Hiszen kendnek a lovával együtt hat lába vót, mégse járt be vele annyi földet, amit a kettővel én. A török katonákkal vótam én patrulba idegön országba, kend mög akkor a poszmatot talicskázta ki az istállóbul a Majdánfurtba.

– A Klágenfurtba – igazítja ki emez.

Amaz legyint a kezével. – Egyre mén – mondja. – Ide fúrt, oda fúrt, fúrtonfurt. De csak nem meri kend magát föltönni egy öreg virtigli infanteristával?

Nyújtja a poharát az asztal másik oldalára. De a pipásnak nem sok kedve a beszédre. Csak lassan, vontatottan feleli:

– Én nem szóltam magáhon, maga se szóljon énhozzám. Mi az a baka? A szenvedéj, az a különbség. Mi a szenvedéj dolgában a baka a huszárhoz. A baka nagyságos úr, az azt se tudja, hogy mi a szenvedéj. Kipucolja azt a risz-rosz puskáját, lekeféli a kölökcsizmát, aztán elibe hozzák az önnivalót. Étel után dögölhet. Mit tud az a lópucolásrúl, a futrázsrúl, szénárúl, szalmárúl, zabrúl, szerszámrúl, kardrúl, puskárúl, istállórúl, szénapadlásrúl, zabmagazinrúl – mit tudja az a nagyságos baka, hogy mi az az igazi katona szenvedéj?

Csak úgy oda vannak vetve csendesen ezek a szavak, de azért tagadhatatlanul súlyosan esnek a beszélgetés latjába. A volt baka zavarodottan forgatja poharát az ujjai között köröskörül. A szenvedéj – mégis csak súlyosabb amott a szenvedéj. Azt mondja a baka:

– Maguknál, tisztölt úr, hogy fújták a maródivizitöt röggel?

– Micsodát?

– A maródivizitöt. Mikor a betegek möntek röggel az orvos elébe. – Azt mondja az egykori huszár:

– Nem fújtak mifelénk ilyesmit. Én nem tudok rúlla.

Jaj, de most már a baka feltámad. Most már kételye támad afelől, hogy amaz a másik volt-e valaha csakugyan katona. Ha még a maródi-fúvást sem ismeri.

– Hát – mondja kiváló felsőbbséggel – az van. Az mindön trombitán van, ahun csak kaszárnya van. Előbb gyün a doppelte stósz, mert az a rúf. Azután pedig azt mondja a dudán az avizó: jaj, de be-teg va-gyok…

A huszár megzavarodva néz a bakára. Hát mit mondjon? Magyarázza ennek az értetlennek, hogy az Ajk faluban nem olyan kaszárnyák vannak, mint a bakáéknál a városokon? Nem is érdemes az ilyesmivel vergődni, mert úgysem tudják ezek a gyalogos népek fölérni ésszel, hogy mi az a valódi szenvedéj. Hát megint csak úgy odavetőleg, félvállról mondja:

– Mifelénk ilyesmit nem fújtak. Mert miköztünk nem szokott annyi beteg lönni, mint a nagyságos gyalogságnál, pedig több vót a szenvedéj…

1915

NOMÁD KATONA

Ha itthon, a piacon, vagy a vásáron nézi az ember a különböző népeket, akik egy és más dolgaikban ide összegyűlnek, a ruhákról könnyű megmondani, hogy ki micsodás és hogy ki honnan való. Melyik fajtához tartozik. A ruha beszél. Ugyan még a ló is beszél, mert az egyik vidék másfélét nevel, mint a másik. Még a kocsik is beszélnek, ha akár senki sincsen is mellettük, mert az oldalcserények, a kerékagyak, a keréktávolságok, a kisafák fölakasztásai másformák. Mások a saroglyák, és mások a saroglyaláncok. Más a tarisznya színe, amely a lőcsvállra van akasztva. Más a lőcsváll is, más a vasalása is. Más ember az, aki a takarót a lóra a hámra húzza, más megint az az ember, aki a takarót a lóra a hám alá húzza. Az is más ember, aki az ingit a gatyába beleköti, s megint más az, aki kívül hagyja lobogni. Azután a ruhák sokfélesége. Csak a csizma orrának a hegyessége, vagy pedig a kácsorrúsága is határoz. Hogy a tarisznyát csak a hátára veti, és félkézzel előlrűl tartja, vagy pedig hogy átalvetőben viseli, az már két különböző határt mutat. Az asszonydivatról nem is szólva, mert abban igen sok különféleségek vannak. Csak tisztán így az emberekben. Egyik a honi föld művelésében tölti el az életét, éppen úgy, mint a másik, éppen úgy, mint az apjuk, s az öregapjuk, de mások mégis. Az otthoni öröklött szokások nem változnak: a mellénybe berakott apró, gránátos ezüstgombokról bízvást rá lehet mondani a fiatal surbankó legényre: – Édösapád talán elhalt? – El.

Ezekről a dolgokról, ha hosszú esztendőkön átal nézi őket az ember, apránkint abba a belegyőződésbe jut, hogy csak úgy első tekintetre is meg tudja mondani, hogy melyik ember micsoda, honnan való, milyen nyelvet beszél, milyen formában tiszteli az Istent, mely tájon tesz az elődök sírhalmára koszorút. Mikor ezután így az egész nemzet, mint most is, belegubódzik a katonaruhába, akkor lehet látni, hogy ebben az észjárásban nem sok igazság tartózkodik. Az uniformis, vagy amiként mifelénk régente mondani szokás volt, a formaruha, egyformává teszi az embereket. Nyakig egyformák, csak a fejek maradnak kint a formaruhából, és a fejek, uramisten – mindenütt vannak kugligolyófejek és káposztahasábfejek, vannak széles vállak és vannak keszegformájúak, görbe orrok, és aki csecsszopó korában a pólyában levickolódik az asztal sarkáról, csak laposra töri a homlokát, akármilyen fajtához tartozik is. Azonfölül pedig ezen az alföldi vidéken keveredések vannak. Nincsen ebben okos ember, mikor a formaruhába öltözködik, hogy katonának mehessen a nemzet. Mert akkor egyformák vagyunk. Ejnye, de nemzet vagyunk…

A hely, ahová benyitok, tele van. Nagyrészt katonával, mert vasárnap délután van, szabadságidő. Van ebben tizenkilencéves meg negyvenkétesztendős. Fölkészülve a harcra a harci ruhában. Mily tisztességtudók. Mint tudnak egy kevés helyet szorítani, mert hiszen régi igazság, hogy sok jó ember elfér kis helyen. Újabb katonák jönnek be egy vasárnap délutáni pohár bor irányában, de hely nincsen, még a nagyanyónak a kályha mellett levő gondolkodó-karosszékében is tartózkodik egy bús árkász: akkor a bejött négyek láttára más négyek fölállnak s elmennek. Mehetnek, mivelhogy becsület szerint előre szokás fizetni.

Jó füst van. Az ilyesmire szokás mondani, hogy a tollpehely nem szállna benne alá, és már régen kialudt volna a lámpa, ha petróleum égne benne… Hát most már itt nézd ki, Dóczi, hogy ki micsodás? Ugyan abban el nem igazodsz, amíg a beszédüket nem hallod. De hallhatod, ha kedved van rá. Hat nyelven beszélnek, és csak a beszéd nyomán lehet meglátni, hogy sváb, román, szerb, bolgár, bunyevác, magyar: ez így együttvéve a formaruhás nemzet.

Akkor bejön az ajtón a hetedik fajta.

A sátoros cigány, egyenruhában.

A mostani harcokban tapasztaltak után ezeknek a nomádoknak némely részét más szemmel nézhetjük, mint eddig. Láthatta, aki akarta, hogy miként vánszorgott utcáinkon át a maga faluszéli putrijába, nagy szellős sátorába ez a hindu, akit nem gőzösön hoztak ide, mint az angolok a gurkát, hogy ment boton, ment félmankón, mint ama nagy harcokból jött sebes ember, és a hóban lábalván utána a mezítlábas, félmeztelen rajkók, boldogok voltak, ha foghatták a kopott, szürke, a bornyú nyalása folytán a háton barnára feketült rongyos katonaköpönyegét.

Bejön a beduin az új szürke ruhában, a vastag posztójú szürke köpönyegben. Most nem valami szigorú előírás a gombok fényesre pucolása, de a cigányé valamennyi fénylik, ez az a bizonyos fényesség, amelyről „még a légymadár is lecsúszik”. Van ugyan olyan szerb, amelyik éppen olyan füstösképű, mint a cigány, de azért a rom-ot mégis csak föl lehet ismerni a szürke öltönyben is, mert vele van a felesége. Szép barna asszony, tarka-barka ruhában, ahogy már a sátorosok öltözködni szoktak. Mindketten módfölött büszkék, hogy ilyen helyen megjelenhetnek. Az asszony olyan mosolygó örömmel néz az embere arcába, mint a tükörbe, melyből a tulajdon szépsége nevet rá vissza.

A korotáró (ez a szabad ember neve, ellentétben a letelepült, földhözragadt glete csórééval) szétnéz hely után. No, nem sok akad. De ennél az asztalnál még van egy szék. Az asszony állva marad, a cigány mit sem törődik vele. Akkor az asszony az asztalok között elmegy a másik sarokba a söntésig, ott kér a lánytól két kis üveg pálinkát. Kifizeti, elhozza, az asztalra teszi az embere elé, ő maga a szék mögött állva marad, és simogatja az ura ruháját a vállán.

A szomszéd asztalnál sváb katonák ülnek, éppen arról van szó, hogy van köztük két testvér, s az öregebb már mégis járta a tűzvonalat, míg a fiatalabbat, valami névcsere folytán, csak most hívták be.

– Mindegy az – mondja a köztük levő őrmester.

– Persze hogy mindegy – felelik –, csak bátran neki, ez a fődolog. Nur tapfer hinein…

Hogy látják állni a cigányasszonyt, egy a székről a többi mellé a padra szorul, a másik a széket a menyecskének viszi:

– Tessék.

Emez asztalnál is szorítanak helyet a szerbek, románok, így az asztalsaroknál a nomád ember és az élete párja egymással szembe kerül. Nem szólnak semmit, csak nézik egymást, és a négy szem beszédéből, a büszke mosolygásból ki lehet olvasni, hogy azt beszélik egymásnak, hogy valaha, mióta a világ csak világ, ekkora megtiszteltetésben volt-e részed? A tavaszi alkonyatba lehajló nap betekint a kis ablakon, és a füst kékes szivárványán át a két sátorosra veti sugarait. A napsugárban az asszony barna szemegolyója olyan sárgaszínűvé változik, mint a borostyángyöngy, a cigány orracimpájában pedig a vér olyan pirosan világít, mintha vörös üveg volna.

Nézik és megint csak nézik egymást. Az asszony képén mondhatatlan szeretet, bámulat és csodálat van az ő szépruhás, csillogógombú hőse iránt. Áthajol hozzá, az új sárga szíjat, a fényes címert simogatja a derekán. Néha szólnak egy-egy szót az ő kevert és kavart, érthetetlen nyelvükön, amiben van cigány, rác, román, és isten tudja csak, hogy még miféle. A pálinkához nemigen nyúlnak, látszik, hogy azt inkább helypénz gyanánt vették, hogy ilyen úri helyre juthassanak, ahol még sohasem voltak. Az asszony föláll, elmegy megint a söntésig, cigarettákat vesz, és az ember elé teszi. Egy katona gyufaskatulyát tol elébük. A cigány tolja a cigarettát az asszonya elébe, hogy gyújtson rá ő is. Az asszony azonban szemérmesen int, hogy nem, ugyan hova gondol, hiszen nem a sátorban vagyunk.

De eddig itt, ahol mindenki barát és testvér, a korotáróhoz nem szólt senki. Egy másik asztaltól föláll egy szálas magyar, ráteszi a kezét a cigány vállára, és azt mondja:

– Mi fityög itt a sapkád mellett, cimborám?

Papiros van a cigány sapkájába dugva, fölnyúl érte, s a négyrétre hajtott cédulát kinyitja. A rajtavaló ákombákomok ismeretlenek előtte, ez a fehérek dájmánája vagy sivályija: ez egy fehér varázseszköz, aki ezt a fehér őrök előtt fölmutatja, annak nem szól este nyolc órakor a takarodó. A fehérek nem fára faragják vagy kőbe vésik a bűvös jelvényeket, hanem papírra írják. Mondja a cigány:

– Ez kimaradási engedély.

– Tudom – neveti a magyar –, de hát ne tartsd ott a sipka mellett, mert sok égetni való rossz csont van ám itt köztünk. Aztán valamelyik kikapja a sapkád mellűl, aztán akkor ű mén vele estére az asszonyához, nem te. Oda a köpönyeged ujjába tödd bele. Látod, a köpönyegujjadon föl van hajtva a posztó, annak a hajtásába tödd bele, cimborám, hogy el ne fogja valaki, testvér.

A cigány odadugja a papirost, és ismét nézik egymást az asszonnyal boldogan. A rom és a májko végtelenül büszkék egymásra. Egy sváb fehér széket adott az asszonynak, egy rác gyufaskatulyát nyújtott a korotáró felé, egy magyar fehér testvérének nevezte a korotárót. Hát nem érdemes katonának lenni Fran Joszip alatt?

1915

ETAL ÉS TÓNI

A kapásunk lánya volt az Etel, sudárnövésű, karcsú teremtés, de talán egy kissé sudárabb is, mint kellett volna. Nem jó matéria – vélte felőle az apja, az öreg Kánya Sebők Tóni, aki nem sok ügyet vetett az egész életre, mert már az ötvenes években a piemontézerek ellen verekedett az olasz földön, és sokszor volt a halállal szemközt. Szolgált vagy nyolc esztendeig, mindig oda alá, hol a Venedigbe, hol a Pádovába, és sokszor évődött az öreg nazarénus szomszéddal, kétségbeejtvén ezen istenfélő embert a régi katonatréfáival.

Tudvalevő ugyanis, hogy ha valaki a nazarénusságra tér, mindenkitől engedelmet kell kérnie, akit addig megbántott. Ha valakinek kárt tett, vissza kell térítenie. Ha valakit valaha meglopott, el kell mennie ahhoz az emberhez bűnbánattal, mondván: ennyit loptam ekkor meg ekkor, itt van az ára, és kéröm a bocsánatát. Ezt mind meg lehet tenni, ha valaki rászánta magát az új életre, de itten az volt a bökkenő, hogy a nazarénus annakidején Kánya Tónival szintén lent volt a piemontézerek ellen, és jó egynéhányat elküldött belőlük a nyugalomnak csendes éjjelébe. Kérdezte hát tőle olykor csendes tanyai gúnnyal Kánya Tóni:

– Hát azoknak hogy adod vissza azt, amit elvettél tűllük? Aztán hogy kérsz tűllük bocsánatot? – Amely kérdésre az újhitű nemigen tudott felelni, csak ingatta a fejét, mert erre vonatkozólag nem talált utasítást a könyveiben.

Ilyen legény volt az öreg Kánya, aki a nagy sasorrától kapta ezt a gúnynevet, egyébként a derék és jeles sebőkhegybeli Sebők-nemhez tartozván. Mindig úgy nézte a világ sorsát, mintha katona volna, úgy is ment el az életből nagy hirtelenséggel, mintha kilőtték volna belőle. Alighanem azzal sem sokat törődött, mint ahogy az volt mindennemű dolgok felől a nézete, hogy egyszer, valaha, valamikor már mindenféle dolog megtörtént, s ez a nézete tág teret engedett neki mindenféle furfangok előtt, amit azzal indokolt, hogy a király se mindig a katonákkal veszi be a várat, hanem fehér lovat áldoz érte.

Etel tehát – azazhogy a szebbszavú tanyai nyelvben Etal – ilyen észjárások között élt az özvegy vén katona kisded kapási lakásán; nem lehetne mondani, hogy valami sok törődés történt volna vele, mert nem is történt. Az öreg Kánya abban a véleményben volt, hogy a száraz betegség ellen nincsen orvosság, és kinek milyen sors van kimérve, olyan éri. Karcsú volt tehát az Etal, de karcsúbb, mint kellene, bár a járása olyan gyors és sebes, mint az ünőszarvasé.

Ez a szarvas járása, vékony formája tette alighanem, hogy szívesen váltott vele szót egy erős termetű legény, csupa izom, olyan, mint a vasék, aki napszámba járt a tanyába, s a forró homokon, a szőlővenyigék között való fulladt melegekből gyakran bement az udvarba, mert nem vitt magával vizeskorsót, jobb volt mindig a kútból meríteni az udvarban, ahol láthatta Etalt is.

Így történt, hogy idővel ez a fiatal Antal legény azt mondta az öreg Antalnak, hogy elveszi az Etalt, amire a sasorrú Kánya olyanformán legyintett a kezével, hogy: ha eddig csizmában jártál, ezentúl járhatsz mezítláb. Azonban ez mindegy, mindenki azt csinál, amit akar, miután a sorsok amúgy is meg vannak írva a láthatatlan nagy könyvben és az égi lámpásokban, amiket a tanyai pásztor nyári éjszakákon át hanyattfektéből olykor addig bámul, míg csak szét nem foszlanak.

Tóni meg az Etal így összekerültek, bár többen mondták, hogy ennek nem kellett volna megtörténni, mert miért párosodjon az egészség a betegséggel, és az olyan katonaviselt legény, mint Dicső Tóni, másfelé is szétnézhetett volna a tájékon, mert elég messzire el lehet rajta látni amúgy. Azonban lehet, hogy az úgy van, hogy az egészség átruházódik a tiszta és erős szerelemben, de az alig is lehet másként, mert napszámba jártak mind a ketten és bírták. Etal még sudárabb lett, még karcsúbb, s bírván az aratási marokverést, az öreg Kánya ismét csak belegyőződött abba, hogy minden megtörténhetik a világon. S látván pedig, hogy élettapasztalatainak nagy igazságai így beteljesülnek, nagy hirtelenséggel meghalt, azt sem mondván, hogy befellegzett. Ilyen körülmények között az öreg Dicső sem tehetett mást, mint hogy szintén meghalt, amit annál könnyebben megtehetett, mert a zselléreknél szolgált, és azok szokva vannak a föld alatt való létezéshez. Így, az öregek Ábrahám ölében találván meg a másik lakást, a földi dolgokat itthagyták emezeknek. No, nem túlságosan hagytak, annyit nem hagytak, hogy abból ezek ketten is élhessenek, de ketten hagytak annyit, hogy ezek ketten rajta élhettek, a maguk munkája nyomán. Az egészség átadta a maga felesleges részét a betegségnek, és az a szó vert szét a tájon, hogy nincsen takarosabb asszony a környéken az Etalnál.

Történt azután, hogy a nagybajuszú és nagyszakállú király „kiszólt a szőr közül” a tanyákra, hogy aki katonának érzi magát kint a homokon, ne várjon tűllem levelet, mert ögyéb dolgom is van most, nini, mint hogy mindön katonámnak leveleket írkáljak, nini… Tóni elköszönt tehát Etaltól, mint ahogy azt a régiek is tették annakidején, ha a szó szétvert a tájon, és elment még a tavalyi nyáron, mert rendes ember nem marad ilyenkor takarásban. Mehetett könnyen, mert kisdedet nem adott nekik az Isten. Etal pedig azt mondta, hogy ami dolog van azon a kettejük élhetésére való kis földön, elvégezheti maga is. Tóni meg ismerte már a szolgálatot, az igaz, hogy szolgálatban még nem verekedett, de verekedett odakint eleget, mikor gúnyolták azért, hogy a betegséget akarja elvenni.

Ment, aztán oda van mostig. Levelezi Etalt. Okos ember volt az a katona, aki kitalálta, hogy rózsaszínűek legyenek ezek a levélkártyák: így szebbek, mikor érkeznek, és már a rájuk való tekintés is csendes örömöt lop a szívekbe. Etalt sűrűn levelezi ilyen kártyával Tóni, de nem a tanyára címezi, hanem be a városba ipamékhoz, mert azt a helyet hamarább megtalálja a messziről jött levél, mint a tanyai postás, mivelhogy ezeken a helyeken még mindig áll az a régi igazság, hogy arra közelebb, erre hamarább.

A rózsaszínű kártyapapiroson Tóni egészségkívánatokat küld mindazoknak, akiknek a jó egészségben levését óhajtja. Ez a levél bekezdése, és ez a levél vége is. Minden régies levél ilyen szokott lenni, ez a szokás a régi latin levélformáknak a maradványa, s úgy lehet, hogy a latinok is más népektől tanulták, mert a távolban levő mindig egészséget szokott kívánni az otthoniaknak. Dicső Tóni is ezt teszi csak, amidőn a bornyú hátán a levelet írja, amelyben a neve aláírásával tudatja Etallal, hogy hol van.

Tudatja vele, hogy hol van.

Ez persze most már megint más dolog, s az ilyesmit a városi észjárás előtt világossá kell tenni. Etalnak ugyanis ott kint a homokon az teljesen mindegy volna, ha Dicső tudathatná vele, hogy odafent olyan helység körül van-e, amit Ziksównak, vagy Vókzisznek neveznek, mert ebből úgysem okosodna ki. Etal azt akarja kitudni a piros kártyából, hogy Dicső a tűzvonalban van-e, vagy a második vonalban, vagy pedig a munkásosztálynál, mert a remény és a kétség eszerint váltakozik a lelkében az életpárja iránt.

A levelet tehát Dicső sehonnan sem írja, mert nem is szabad valahonnan írni. Ellenben megegyezés van az Etallal, hogyha a levélkártya alján a neve megkezdését, a Dö betűt így kanyarítja, akkor hátul van, ha pedig emígy a nyomtatott Dö betű formájára rajzolja, akkor az első tűzvonalban van. Ebből Etal megérti azt, ami neki kell, és küldi a dohányt, mert Dicsőnek csak az a baja, hogy kevés a dohány.

Ami levelet most küldött Dicső, abban nem szól a dohányról. Sok szép egészségkívánás van az elején és a végén. A közepében pedig benne, vonalozott sorokban (alighanem a bajonettal vonalozta):

Szeretet kedves párom, szeretet feleségem, kedves jó párom, itt jó idő van, virágzik a barackfa és a körtefa, szeretet kedves párom.

A levél a nyomtatott Dö betűvel van jelezve, mutatván, hogy Dicső a tűzvonalból tudatja Etallal, hogy ott a körtefa virágzik.

Mennyire vágyhat ennek a tanyainak a lelke haza, mikor itt virágba van borulva az egész Sebőkhegy ilyenkor, s mégsem tudat mást, csak hogy némely fa már ott is virágzik.

Megérti azonban ezt is Etal, mert hiszen nemcsak politikából, hanem lelkekből is lehet a sorok között írni.

Etal, mikor a mását küldi a levélnek, azt írja benne:

Ne tarts semmitűl, Ditső, learatok magam is. Egy sort levágok, aztán markot verök. Azután mögint egy sort levágok, aztán mögint markot verök. Azután van segítő is. Ugyan aki idejár segíteni, arrúl mind azt mondják, hogy a szeretőm, de hát hagy mongyák…

Rózsaszín levelezőkártyák így váltakoznak egymással. Tóni áll a határon, és Etal áll a földeken.

1915

TANYAI ASSZONYOK

A földművelő ember vasárnap délelőtt elmegy valami olyan helyre, ahol a szomszédokkal, a környékbeliekkel találkozhat. Ez a hely a templom előtt, néha pedig a bormérésben van. A tanyákon legtöbbször csak ott, mert ugyan van már kint a mezőkön négy templom, de azok egyes vidékektől olyan távol esnek, hogy némely tájék emberei csak az élet nagy dolgainál: keresztelésnél, esküvőnél s a halál alkalmával jutnak el a templomba. Azonban vannak apróbb kápolnák itt-ott, oda olykor vitetnek ki barátot, hogy misézzen és gyóntasson. Ugyan a keskeny falak közé ilyenkor be sem fér a lelkiekre összegyűlt nép, a gyóntatás pedig a szabad ég alatt történik valamely fa tövében; ilyenkor a fa lombja a templom. Azután vannak kint jobbmódúak, akik a földjük előtt az útszélre díszesebb keresztet állíttatnak. Az állíttató a nevenapján itt misét tartat. Ha pedig elhal, az utódok tartatják meg az elhalt nevenapján a misét: emlékezete ilymódon megőrzésben marad. Ilyen helyen a szent aktust is a szabad ég alatt tartják meg útszélen. A pap miséz, amelyik kocsi arra megy, megáll, a rajtalevők az úton álló néphez csatlakoznak, vagy pedig lekuporodnak az árokpartokon. Nincsen azonban ez azért minden fény nélkül, s a gyerek, akit elvitt oda az anyja, dicsekedve újságolja otthon:

– Ott mindön vót. Mert még mozsárdurrogtatás is vót…

De ha nincsen ilyen jeles nap a környéken, akkor csak a bormérésbe mennek az emberek. A tanácskozás ott történik meg afelől, hogy milyen földmunkát kellene végezni a jövő héten. Mert a föld megkívánja a maga munkáját lehetősen, ha azt akarjuk, hogy teremjen is.

– Szépen köll vele bánni – mondják. – Mög okosan.

Afelől folyik hát a tanácskozás, hogy az elvégzendő munkák közül melyik az előbbrevaló. De mégis, melyik várhat még egy hetet. Beszélgetés közben aztán egymás tapasztalatán okulnak az emberek, s megszívlelik az öregek tanácsadásait. Azután akinek munkásra van szüksége, azt is ott fogad a bormérőnél, ahol közös egyezéssel szintén azt is megállapítják, hogy mekkora legyen a következő héten a napszám. Ez az egyezkedés békés szokott lenni, s hamar megtörténik. Néha hallatszik egy-egy beleszólás: – De a Lovászi Jancsinak a gyüvő hétön már nem gyeröknapszám jár, hanem embörnapszám. A Jancsi már nem gyerök, hanem legény. Mert a múlt vasárnap már vereködött is a tánchelyen.

(Csakugyan, a Jancsinak be van kötve a feje, jeléül annak, hogy az első legényi virtus-mérkőzésben biz azt beütötték… No, de hát majd visszaadja.)

A vasárnap délelőttnek ez a dolga. Ebéd után pedig a gazda otthon tárgyalja meg a következő héten végzendőket. A család az asztal mellett van, a gazda ül a régiektől örökölt gondolkodószékben, ha ugyan még megmaradt. A gondolkodószék nem olyan, mint a többi. Nemcsak háta van, hanem karfája is. A magyar fotel volna, de a fotel neve a magyarban párnás karosszék. A fából való karfás széké meg karosszék, vagy pedig, szókopás révén, karszék. A gondolkodószék azonban mégis más. Díszesebb holmi, faragott, festett. Virágok vannak rajta: nefelejcsek, rózsák, tulipánok. A belső hátán domború faragások, az ország címere. Betűk: „Éljen a kiráj!” Továbbá: „Dobó István uramé.” Ebből a székből szokás megtárgyalni vasárnap délután pipaszó mellett az asszonnyal, a családdal a jövő hét munkáját, hogy holnap, hétfőn hajnalban mi dologba fogunk Isten segítségével a földben.

Az ember is mond valamit, az asszony is szól. A gyerekeket kérdik, hogy mit hallottak a tanító úrtól, mikor lesz a vizsga? Hogy – ha az iskolából szabadulnak – segíthessenek a pásztorkodásban, babszedésben, a jószág körül, miegymás. A Marci elnyargalhatna a Badáron a kovácshoz, mert lotyog a lábán a patkó. Az asszony mondja:

– A Pista is elmöhetne a Mihály sógorékhoz, hogy adják kölcsön a nagy fúrót, mert a padláslétrát mög köll csinálni, különben szétesik, aztán akkor hogy mögyünk a padlásra. A bótba is el köllene mönni drótért mög lámpaüvegért, mert már csak egy van.

– A bótba – mondja a gazda – majd a Marci mönjön el lovon, mert messze van.

Így megy azután a közönséges napi munkás földmívesélet dolgainak meghányása-vetése szokás szerint.

Ma azonban más a szokás.

A gondolkodószék nagyrészt üres, vasárnap délután nem ül bele senki, hogy tanácskozzon földanya megművelése felől. A gazda király szolgálatára, ország használatára „oda” van. Mert „elő” van az ember, ha a tanyában van, „haza” van az ember, ha a városban van, és „oda” van, ha másfelé van. Most pedig jól oda van másfelé, nem is lehet tudni, hogy hol. Az asszonyokra maradt a gazdálkodás, a tanácskozás feje hiányzik. Az emberek egyre kevesebben járnak vasárnap délelőtt a beszélgetésekre, és a Miska napszámosgyereket sem a tánchelyen avatja már legénnyé a virtus. Másfelé „áll bennük az erkölcs”, és szép tanulmányokat szereznek rohamoszlopok elején fejbeverésekben.

De bár a gondolkodószék gondja az asszonyokra maradt, a határban, ahogy a kocsi halad, látni lehet, hogy bírták vállalni ezt a gondot. Olyan szép minden, hogy a lélek röpdöshet örömében. A kalászosok, a kukorica, a krumpli. Kukorica nem sok van. Az asszony beleült a gondolkodószékbe, és arra a megállapodásra jutott, hogy kevesebb kapásveteményt és több kalászost kell csinálni, mert a kapáláshoz nem lesz elég a munkaerő. Éppen csak annyit, amennyi otthonra kell. Inkább a rozsbúzát használták, mert a homok és a rozs jó barátok. A kapa vasát inkább a krumpli körül fényesítik. Mert a kapavas akkor fényes, ha munkáskezekben van a nyele. Egy asszony áll, kapával a kezében az út mellett, a krumpliföldben:

– Adjon isten jó röggelt, Vera asszony.

– Adjon isten maguknak is.

– Ejnye, de gyönyörűséges a krumpliföldje, Vera asszony.

Szerény büszkeséggel feleli a tanyai:

– Mögadtam neki a módját, ahogy csak löhetött. Csak azután most már röndös fészökalja lögyön. Jég ne lönne, fagy ne lönne, köd ne lönne.

Elneveti magát.

– Nagyon sok „ne lönne” köllene.

– Az igaz.

– Csak mán – véli – a háborúnak vége lönne. Hogy hazagyühetne az embör mög a fiú. Maguk jobban tudják odahaza: ugyan mikor lössz vége?

– No. Majd. Idővel.

– Idővel? – kérdezte az asszony. – De jól biztat!

– Hát pedig most türelömkönyérön köll élni.

– Tudom – mondja Vera –, hiszen azon vagyunk.

S kapál tovább szorgalmasan, hogy a krumplinak meg legyen adva, amit kíván, hogy azután a krumpli is megadja azt, ami tőle megkívántatódik. Néha fölhúzódik szép magasra, a szára megnő, de a földben nem sokat termel. Van az úgy, hogy így néha megjátssza magát. Lehet ugyan, hogy az idén másféle lesz a szokása.

Az asszonyok szorgos gonddal vannak rajta. Föltúrták a földet, ahol csak lehetett, a ház háta mögött levő árnyékos kis pihenőt sem kímélték, mert úgyis kinek most az enyhely. Sok a dolog, nem ér az ember délután egy kicsit beleringatózni a félszenderbe.

– Úgy szunnyadunk csak délután – mondják –, mint az öreg Hódi szokott, míg élt. Hogy állva a fa ágába fogódzott egy kézzel.

Ez csakugyan jó szer a délutáni hosszú alvás ellen. Mert mikor a fába fogódzó karjában a vér elhervad, akkor a kezével elereszti a faágat és elesik. Jó puha ez az áldott homok, nem üti meg benne magát, de fölébred. Próbául ajánlható mindenkinek. Az öreg Hódi ilyen elvek mellett élt lehetősen hosszú életet, és akkora földeket ragasztott meg, hogy öregségére dicsekedve mondta: Annyi a cselédöm, hogy ha közibük állok, még a szél se érhet tőlük.

Bár persze, hogy az ilyen örökké húzó-vonó élet is, mint az öreg Hódié volt, mit ér, az más kérdés. De most olyan szigorú világ van, hogy a Hódi példaadását kell alkalmazni: öreg, elhalt, takarékos magyarok élete így tanítja most munkára a fiatal asszonyokat, akik gazdák a földben, mert a gazdák más földön vannak; akik ássák mélyre a földet, gondolván magukban szeretettel az urukra, akik még mélyebbre ássák a lövészárokban azt a más földet.

Szép májusi esők után olyan ez a föld, mint a paradicsom. A tetején színes virágok, dús, haragosan duzzadó növények, amik mind a föld alól, az ősök csontjaiból táplálkoznak: e virágok és növények, emberek, mind az ősök üzenetei, akik így küldik az élőkhöz szeretettel élő leveleiket. Nem igaz az, hogy mostanában találták föl csak a postát. A rokonok már ezeknek előtte is levelezték egymást, a föld alul meg a föld fölül.

Szép volna az ilyesmin sokáig elgondolkozni, de nem ráérős az idő, a homlokába csapzott barna haját félresimítva, újra csak munkába fog az asszony. Sok gondolatot belekapálhat a földbe. Bizonyára gondolja azt is olykor, hogy az emberével vált üzenetet, mondván: látod-e párom? Mert az sem igaz, hogy a drót nélkül való telegrafálást csak most találták volna föl. Ó, a lelkek már régen telegrafálnak, az üzenetek mennek és jönnek a levegőn át: mikor valaki alszik, aztán nagyot rúg a lábával, akkor üzenet ment rajta keresztül.

Ugyan nem kell mindig poétázni. Lám, itt a másik tanyában, kifelébb, az öreg Jóljárt valóságos levelet szerkeszt a nagyságos polgármesteri hivatalhoz négy mázsa rozsbúza irányában. Jóljárttól elrekvirálták ugyanis a rozsot, és Jóljárt úgy véli, hogy nem történt méltányos módon. Vigyék el attól, akinek több van. Neki csak éppen ennyi volt, aztán most mi lesz? Hát adják vissza, mert ez a rendje a dolognak. Jóljárt levele alig nyolcsoros, nincsen ebben sem ennélfogva, sem minekutána, sem sőt, sem tehát, sem annálinkább. Öreg Jóljárt tudatja a nagyságos polgármesteri hivatalt vezető tekintetes polgármesterrel, hogy a négy méter rozsbúzát adják vissza, mert arra szükségük van a malacoknak is meg neki is. Mert ha nem adik vissza, a malacok is füvet ösznek meg ő is. Utoljára – végzi a levelet Jóljárt – a malacok még csak öhetnek füvet, de én nem öszök füvet, mert én embör vagyok… Zaporogi szabad kozákok írhattak valaha ilyen ultimátumokat a muszka cároknak, akik ellen hadakoztak, bár hiszen régen volt az is.

Igaza van-e öreg Jóljártnak, vagy sem, azt valójában nem lehet tudni. Ez azon kérdés mellé sorozandó, hogy milyen magos volt voltaképpen a babyloni torony. Lehet, hogy igaza van Jóljártnak, lehet, hogy csak tréfát szerkeszt, a mérgét töltvén a papiroson afölött való indulatában, hogy úrfélék lépték át a tanyaküszöbét, anélkül hogy oda hívattak volna. Annyi bizonyos, hogy minél kijjebb halad a kocsi, annál alkalmasabb a kenyér, a háborús sorsok, életek, izgalmak világát annál kevésbé ismerik. Hogy az embereknek el kellett menni, abba mindenki bele van nyugodva. Ha kósza cigánybanda támadná meg éjszakának évadján a tanyát, akkor is az ember megy ki először ellenük. Ez sem más, csak hogy nagyobban van. A sors kit eltalál, kit nem. A hazát hagyni nem lehet. Az ősök szerezték, itt fekszenek lent a föld alatt Árpád lovasnépei, ez tudott dolog, mert a földmunka alkalmával gyakran előtárulnak a lovukkal temetkezett elődök fegyveres sírjai, a virágokat is azok küldik a kései utódnak biztatásul fölfelé.

– Hát a János?

– Hát a Sándor?

– Möghalt.

– Itthon?

– Oda.

Ennyi az egész. Hogy a lélekben mi van, az nem látható. Éjjel lehetnek sírások és párnarágás a nagy sötétség kietlenségében. De így, mások előtt? A fogak összeszorítódnak, a fej kissé félrehajlik a naptól fölpirult barna asszonynyakon, s a szó, amivel a szívéből való darabnak elszakadását tudatja: möghalt. A könnyek nem a piacra valók.

1915

SZIBÉRIA

Közismert mondás, az újságokból is, hogy a magyar akkor tanul földrajzot, ha háború van. Mert akkor legalább megnézi a háborús hely térképét, ami benne van az újságban. Másként azonban a földrajzi tudományok nem valami kedveltek, nem is sokat adnak nálunk a tanítására. A középiskola harmadik osztályában van a gyerek kezében utoljára földrajzi könyv, azután már csak még egyszer tanul keveset a történelmi földrajzból. Azután, ha csak később az egyetemen nem a tanári foglalkozást választja pályául, többé a tanulóévekben nem ütközik földrajzi könyvekbe.

Így azután nem is túlságosan nagy a tájékozottság, ha csak nem bélyeggyűjtő valaki, mert ennek a szenvedélynek a révén meg szokás tanulni a földrajzot. Mint a régi pénzgyűjtés révén a történelmet.

Azonban bélyeggyűjtők kevesen vannak, azok között az asszonyok között pedig, akiknek az uruk vagy a fiuk most orosz fogságban van, alighanem egy sincsen. Erről a tájról pedig sokan vannak orosz foglyok, mert egyik egész ezredünk bent volt a przemysli várban, mikor Kuzmanek az éhínség miatt megadta magát.

Jönnek hát a fogolylevelek Oroszországból az asszonyokhoz, s az asszonyok följönnek a levelekkel a közkönyvtárba, hogy mutassuk meg nekik a mappán, hogy hol van az uruk.

– Ugyan, jó asszony – gondolom magamban –, ugyan mit nyersz te azzal, ha odabökök az ujjammal valahova arra a színes papirosra s azt mondom: itt van.

Ezt azonban csak gondolom, de nem mondom, mert hiszen hogyan is merészelhetné az ember megbántani az anya vagy a hitves szent érzéseit. Sőt inkább jólesik, hogy ide folyamodnak, mert úgy gondolom, hogy a közvagyonból fönntartott közkönyvtár akkor végzi rendben a dolgát, ha a közönség minden rétegére nézve olyan, mint valamely német Auskunfts-Bureau. Jönnek hát a levelekkel, és szorongva kérdik, hogy meg lehet-e azt a helyet találni a mappán (a tanyai makfát mond mappa helyett). Szerencsére megvannak az André-féle atlasznak s a Mayer-féle lexikonnak az új kiadásai, e két igen érdemes német munka alapján pár perc alatt el lehet igazítani minden kérdést. Pedig néha elég bonyolódottak, mert az orosz a foglyait igen messzire elhurcolta. Vannak ugyan a Kaukázus vidékén is, a Káspi-tenger mellett is, de némely részét nagyon messze elvitték Ázsiába. Gondolom, hogy úgy lehet ez a dolog, hogy azok a transzbajkáli vonatok, amik Japánból hoznak nekik segítést, úgy is üresen mennének vissza, hát ezekkel az üres kocsikkal elvitetik a foglyokat olyan helyre, ahol az őrzésük nem nehéz, mert nagyon messze vannak a hazájuktól. Mert onnan már csak legföljebb Kínába lehet átszökni.

Mert egész odáig, a Japánnal szemközt levő tengerpartig elviszik a foglyokat. Ha a béke beáll, hosszú idő lesz azoknak onnan a hazajövés. Tegnap is egy igen tisztán öltözött fehérszemély jön, a kezében a levéllel, hogy hol van az a Nikolajevszk-Usszuriszk, mert az ura onnan íratta ezt a levelet. Hát – gondoltam –, a jó fene tudja csak, hogy hol van, hiszen Oroszországban több Nikolajevszk van, mint nálunk Szent-Márton – azonban André majd kisegít. Csakugyan. Szibériában, a Japán-tenger felé van az Usszuriszk-öböl, ott folyik az Usszuriszk folyó, s ott van Nikolajevszk városka.

– Jó messzire elvitték az urát – mondom. Balkézzel mutatok a makfa balfelére, hogy itt vagyunk mink, a jobbkézzel a makfa jobbfelére, hogy ott van ő.

– Hű! – csattan föl az asszony. – De messzire elsarcolták szögént…

No, de legalább így most már az asszony láthatja a makfán, hogy hol van az ura. Nézi azt a kis kerekséget a makfán, ami oda van rajzolva, hogy ez Nikolajevszk. Csodálatos az emberi lélek, amiben az ilyesmi is némi megnyugvást kelt. Nem teljeset ugyan, ez nem is kívánható. S más egyéb bajok is vannak. Az asszony mondja:

– Az uram azt írta ebbe a levélbe, hogy sürgönyözzek azonnal afelűl, hogy egészségössek vagyunk-é. Jártam mán a postán, de ott azt mondta a kisasszony, hogy oda nem löhet sürgönyözni, mert oda nem vezet el a drót.

A drót… Ez a kis hitvány holmi, amely behálózza és keresztüldrótozza az egész földet. És miként várhatja az az ember ott a föld túlsó oldalán az asszonynak meg a kis családnak az egészségéről a választ. (Tanyai nyelven: választot.)

Cédulát kell tehát írni az asszony részére, hogy oda elér a drót. Mert a tengerparton álló Vladivosztok felé vezető vasút mellett ez a hely vasúti állomás. Ha pedig vasúti állomás, akkor muszáj drótjának lenni.

Az asszony ezen is csillapodik. Már nem piheg olyan izgalmasan a melle, mint mikor jött. Mert löhet sürgönyözni az embörnek. De még előbb lehajol a térképre.

– Ugyan, mondja már – kérdezi –, micsoda ország ez, ahun az uram van?

– Hát az Szibéria. A napkelet felől való része.

Az asszony összeteszi a két kezét, és szótalanul nézi a makfát.

– Szögény uram – sóhajtja aztán –, ott a hidegbe, hóba, fagyba, jégbe… A fejemre szeretném kulcsolni a kezemet, hogy úgy jajgassak… Én párom, én hitvöspárom, de mögszenvedsz…

A szerető léleknek ezt a fájdalmas kitörését már nem először hallom. Rettenetesen hat reájuk az a szó, hogy: Szibéria. Jég, fagy, hideg, hó, dermedés, fagyott föld, világtalan mező, ólombánya jut az eszükbe.

Ilyenkor alkalmas egy kissé erősebb beszédet használni:

– Van fagy a fenét! Ugyanolyan délkörön van, mint a mi országunk, nézze csak itt ezt a makfát. Az a nap süt ott is, ami itt. Télön ott is hideg van, nyáron mög ott is meleg van. No. Nincsen ezön mit sírni. A fölső részin hideg van, de a déli részin meleg van.

Az asszony a két szép barna szemével a könnyei szivárványán keresztül föltekint.

– Aztán ez így van? – kérdezi.

– Hát persze, hogy így van. Nincsen a maga ura belefagyva a jégbe.

Mentegetőzve mondja:

– Úgy tanultuk az iskolában, hogy az a Szibéria a legröttentőbb zord vidék. Hogy ottan nem él mög még az állat se, nemhogy az embör.

Azután elmegy az asszony. Előbb a szokásos kérdés, hogy mivel tartozok a szívességért, azután, hogy akkor hát az Úristen aranyozza mög a kezit, azután kimegy a házból, s ahogy lehalad a följárón, újból csak erős sírás könnyei fakadnak ki az asszonyból. Nem bírja a lelke elhinni a vigasztalást, mert az iskolakönyvek egészen mást tanítanak.

1915

ÖREG REGRUTÁK

Már még a múlt nyáron, mikor mentek felfelé meg lefelé a csapatok, hallani lehetett, amint a vasúti állomás felé menés közben ki-kiszólt a sorból egy-egy idősebb tartalékos a csapat mellett haladó civilre vidáman:

– Hát öreg tatám, maga nem gyün? Olyan szépen elillene pedig ide közébünk.

A civil, a régi katona, aki csak megszokásból ment ki a „régi ezreddel mög a fiatalokkal” az állomásra, nyugodtan mondta neki vissza a sorba:

– Várjál fiam, várjál. Negyvennyolc vagyok én már. De azért ne tarts attúl, hogy ha hívnak, ne mönnék. Öreg katona vagyok én. Mikor én szolgáltam, te még pöndölös ingben csúszkáltál odahaza a porban.

Úgy, úgy. Ezen nevettek a menők s az itthonmaradottak egyaránt.

– Ugyan – mondták a katonák –, kend már irtóztató öreg szentség, a kend csontja már el se bírná a bornyút.

Emez megvigasztalta:

– Ne féltsd azt a csontot, fiam. Elbírja az még, ha épp muszáj. Ha majd a bornyú ökörré nyőlt a hátadon, elmögyök érte, aztán átvöszöm tűlled.

Tréfálkozás volt az ilyen beszéd eleinte, senki sem gondolta volna, hogy valóra válhatik. A régi, kiszolgált katonák, akik már a népfölkelésből is kimaradtak régen, akiknek a szobája falán már barnult aranyos rámában van üveg alatt a végelbocsájtó levél, eleinte csak évődésformán kérdezgették egymástól, ha találkoztak az utcán:

– Hát mink mikor mögyünk, komám?

– Majd szólnak, ha köllünk, komám.

Persze, ez nem is mehet másként. Amíg nem szólnak, nincsen mit keresni ezen a dolgon. Előbb hadd menjen a fiatalja, az még könnyebben bírja, a vére is melegebb az ilyen fürge mókusnak. De azután a régi emberek egyre csak komolyabban kezdték vallatni egymást: – Hát nem mögyünk, vagy mi? Nem köllünk? Már csak annyiba néznek bennünket, mint a sömmit?

Akkor azután meg egymást nevették, és egymáson évődtek az emberek, akik egykoron a király fegyvereit messze földeken „hurcolták”. Arra, ki időközben hasban elvállasodott, azt mondták, hogy ne is várja, hogy hívják, mert az ilyen könyérpolcüresítő még kránfutternek sem való, bár hogy voltaképpen mi volna az a kránfutter, arról nem történt magyarázat. Hát kránfutter, aztán kránfutter. Aztán ha fölfelé kellene sturmolni a hegyre, mit csinálna azzal a nagy pókhasával? Mert azt nem lehet úgy elhajítani, mint a bornyút.

– Hát nem – szégyenkezett az elkövéredett koma. Lehajtott fejjel tekint végig megvastagodott termetén, és sóhajtva teszi hozzá. – Hej, sokba van ez neköm, kár ezön évődni.

Igaz. Nem tehet róla, hogy ott vállasodott el, ahol nem kellett volna. Elég neki a maga baja.

– Az ám – mondja részvéttel egy soványra maradt régi katona –, amelyik kerítésön én körösztülugrok, azon a kövér koma csak úgy jut át, ha előbb gödröt ás alatta, mint a kutya szokta.

Nem megy azonban az ilyen beszéd valami sértésszámba, mert az egyidőből való emberek, akik együtt voltak „oda”, leginkább mind csak úgy testvérszámba mennek. Annak idején, a fiatal erő virágjában, különb játékokat is csináltak egymással. Nem kis csillagrúgatást, ágyeresztést (ha volt ágy), sátordöntést (ha volt sátor), álmában lepedőbe való bevarrást, pokrócolást, meg egyéb ilyen szelíd játékokat, amikben a fiatal vérben a tábori élet unalmasságai között fölgyűlt energia tombolta ki magát. Az volt felőlük a nézet, hogy szükséges néha az ilyesmi, akárcsak a köpülyözés vagy az érvágás.

Nem haragudtak hát meg egymás között az öreg komák. Csak furfangoskodtak azon való igyekezetükben, hogy valami olyasmit mondhassanak, amin nevetni lehet. Jó ember az ma, aki a nevetnivalót kitalálja, mert nagyon sok sors van most olyan, amelyik a szomorúságokat találja ki.

Időközben pedig bejött, azaz hogy kijött az új törvény, ami az öreg komákat és testi véreket illetné. No, most már – állapították meg – nekünk is vetnek majd néhány szót, nem néznek le bennünket annyira, mint eddig, hogy még csak nem is hívnak. Bizakodások történtek. Hát nem vagyunk mink annyitérők, mint a fiak? Az.

Azonban a kijött törvény sokáig nem szólt semmit. Hallgatott az öregek felől. A törvény megvolt, de semmiféle érvénye sem mutatkozott. Mondta is felőle ez a Tisza széli Csányi János, öreg trombitás:

– Olyan, mint az alvótöltés. Van is, meg nincs is.

Az az alvótöltés, amit valamikor a víz ellen csináltak, de később meg elébe a víz ellen jobbat csináltak, s azóta a második töltés áll ugyan, de csak haszna nélkül alszik, senki sem tudja, hogy miért van.

Az új törvényről is ilyenforma nézetben voltak némely régi, egykori fegyveresek, hogy ha már megvan, akkor csináljanak is vele valamit. Vagy legyen, vagy ne legyen. Mit ér az, ha azt mondja, hogy behívhatók vagyunk, de nem hívnak. Csak a türelmes Selymes János figyelmeztette a többit:

– Várjatok csak, várjatok. Mert régi szokás-mondás az, hogy ami késik, nem múlik.

Csakugyan, az újságokban egyre jobban kezdett a szó verni aziránt, hogy ekkor meg ekkor érvénybe lép az új törvény. Ahán – mondták az emberek –, hát a régi katonáit mégiscsak együtt akarja látni a király. A nagy piros papirosok szétröpültek a tanyák kapitányságaiba, s odaszálltak a tanyai kapitányok, esküdtek háza falára, s felakasztódtak a korcsmák, csárdák szobájában a szögre.

– De különben – vélte a csárdás – legjobb az ilyent az ajtóra szögezni a kilincs mellé, mert akkor mindönki belebotlik.

Úgy igaz. Az emberek belebotlottak s olvasták. Az egyik szépen hangosan, a másik lassan, betűzve, némelyik sehogy sem, mert az ötven év körül valók között vannak, akik nem tudnak írást. Negyven-egynéhány év előtt, mikor még ők gyerekek voltak, más világ járta a tanyákon, kevesebb volt az iskola. Ma van vagy nyolcvan körül való, akkor volt valami húsz; aki gyerek messze esett tőle, nem járt bele. Meg ha járt is néhány télen át, idővel elfeledte a betűt, különösen ha nem került katonasorba, ahol visszaszoktatták rá.

Olvassák a piros papirost. Aki katona volt, az bizonyos fontoskodással és büszkeséggel, mert úgy érzi, hogy a papirosról most egyenesen őhozzá intézi szavát a király, az egykori ezredes úr, az egykori vitéz kapitány úr, míg aki nem próbálta a katonai sorsot, egy kissé féloldalt tartja a fejét. Ennek az jár az eszében, hogy haj-haj, nehéz lesz azt deresedő fejjel megtanulni, amit a másik már el is felejtett.

No és hát aki katona volt, az az évszámokkal is inkább rendbe tud jönni. Mert azt bizonyosan tudja, hogy hánybeli, vagyis hogy melyik esztendőben sorozták. De már például Muladi szomszéd így adja föl a kérdést: – Hát most már énvelem igazság szerint tulajdonképpen mi lösz?

– Már miért?

– Hát hogy – tanakodik Muladi – én mönjek-e, vagy ne mönjek?

– Itt van az írásban, hogy aki ötven évig van, az tartozik az ország szolgálatára lönni.

– Úgy ám – feleli Muladi –, csakhogy én nem tudom, hogy hány esztendős vagyok. Hogy úgy ötven körül, azt én is úgy vélöm. De hogy egy-kettővel alatta-e vagy fölötte, azt már nem tudom.

Ilyen „kétközbe” alighanem nemcsak Muladi jut. Még a volt katonáknál is megtörtént, mikor még tavaly a népfölkeléshez hívták be őket, hogy a hirdetésben kitett esztendőket eltévesztették, azaz hogy összezavarták őket. A születési évet összetévesztették a sorozási évvel, s nem ők voltak benne a hibásak. A múlt században még négy korosztályból soroztak, s így nem sokat numerált az, hogy ki hányban született, hanem, hogy hánybeli sorozás volt. Mert akit az első korosztályból soroztak, az már kiszolgálta a három esztendőt, s hazament mint kitanult öreg katona, mikor az ugyanazon évbeli születésű ember, akit csak a negyedik korosztályból soroztak be, még csak nem is fogott fegyvert. Azután jóval többen voltak abban az időben, akik idő előtt, tizennyolcéves korukban álltak be. Viszont a szolgálat elől való eltakarás is könnyebben ment, mert nem volt meg a katonai közigazgatásnak a rendes rendje, s nem akadtak olyan hamar rá az úgynevezett katonaszökevényekre, mint most. Volt aztán az ilyen között olyan, akit huszonhatéves korában soroztak. Minélfogva a születési év alapján nem is lehetett az emberek katonamivoltja felől eligazodni, hanem csak a sorozás esztendeje volt az útmutató. A mi időnkben még az a kérdés, hogy „hánybeli”, sohasem azt kérdezte, hogy melyik esztendőben született, hanem hogy hányadik évben sorozták.

Most pedig a születési év az irányadó, és ebben a külsőbb részek öregjei között lesz, aki megtéved. Mert tavaly is, mikor az öreg volt katona-népfölkelőket szólította a király, voltak ilyen megzavarodások. Megszólít az utcán egy öreg hagymás magyar a makói tanyákról, tarisznyával a vállán, de a tarisznya már üres.

– Nézze már, kéröm – mondja méltatlankodva –, szóltak nállunk is, hogy gyerünk be, hát csak begyüvök. Azt mondták, kétnapi eleségöt hozzak, hát hoztam, de már elfogyott. Oszt most már itt állok negyedik napja a kaszárnya előtt, de még csak hozzám se szólt sönki. Nem szólítják az embört.

– Hát hánybeli maga?

– Hetvenötbeli.

– Nem löhet az, bátyám, hiszen maga jóval öregebb, mint én.

– Hát persze hogy öregebb vagyok – mondja a magyar –, hiszen mondom, hogy hetvenötbe soroztak engöm a makai városházán.

A katonai hirdetés pedig, amelyiknek a szava szétvert ott a Maros menti tanyákon, a hetvenötben születetteket szólította a régi zászló alá. Az öreg magyar pedig hetvenötben már katona volt, így hát ötvenhatban született, tavaly lehetett olyan ötvennyolc körül való. Mesébe illő naivság, de egyúttal a néplélek hőskölteménye is lehetne az ilyesmi: az öreg tanyai nem kereste, hogy ő már mennyi idős, hogy ő már nem is lehet katona, hogy már tőle nem követelhet senki semmit, ő csak egyet tud, azt, hogy alighanem valami baj lehet, mert a király szólt, hívja régi katonáit, hát csak sebesen két napra való szalonnát, kenyeret a tarisznyába, azután gyerünk. Azután íme, mily megbotránkozva mondta: lám, már itt van negyednapja, a tarisznyája is ellaposodott, és még csak nem is szólították!

– Jaj – mondta a fölvilágosítás után –, ma már az egész világ másként forog, mint azelőtt. Az urak már megint kitaláltak benne valami változtatást.

A világ bizony másként forog. Sőt olyanformán forog, legalább így katonai szempontból, ahogy még sohasem forgott. A régi időben is előfordult, hogy gyakorlatra berukkolt a főszolgabíró meg a hajdúja, azután a bíró káplár volt a századnál, a hajdúja meg őrmester. De most már apák és fiak lesznek, azaz hogy lehetnek ilyenformán.

Erről sok szó is esik. A városi katonai hivatal fönt van egy kőház második emeletén, a lépcsőkhöz nem szokott tanyai embernek egész hegymászás az ilyesmi, szinte lihegnek, mire fölérnek. De azért igyekeznek, mert ott történik az „iratkozás” az új törvény szerint. Olykor viharos örömök vannak a hivatal folyosóján, ha olyanok találkoznak, akik már régen nem látták egymást, pedig valamikor, huszonnyolc-harminc év előtt, egy században voltak „standbeliek”.

– Nini – mondja egy negyvenkilences ember –, hiszen ez mög a firer úr Borsodi! De möghízott a pofaszíjad, komám!

Pofaszíja. A rendes beszédben nem járatos szó, de a régi bakanyelvben az arcot, a fej képes felét jelenti. Úgy lehet, hogy az az ember ezt a szavat húsz-néhány év óta egyszer sem mondta ki, de most, hogy újból regruták lettünk, az emlékezések visszatorlódása nyomán megint csak elhatalmasodott a szavajárásában a már feledésbe jutott katonanyelv.

Barátságos kezelések történnek a kopottfalú folyosón. Némelyek oly régen nem látták egymást, „hogy az ritkaság”. Illetve az a ritkaság, hogy most találkoznak. A városi ember, ha az egyik ismerős Erdélyben, másik Túladunán lakik is, csak találkozik egymással valahol, vagy a vasúton, vagy Budapesten, vagy pedig ha nyáron elmegy valamerre. A tanyák emberei nem laknak olyan messzire egymástól, némely része mégiscsak ritkán találkozhat. Az egyik Félegyháza alatt lakik, a másik Szabadka mellett, az ilyen távollakók leginkább csak adót fizetni járnak haza, vagy azt is csak küldik mással, vásárjaik, piacaik másfelé vannak, ezeknél bizony már ebben a korban ritkaságszámba megy a találkozás lehetősége. Mikor az utolsó fegyvergyakorlat a közösöknél, az ellenőrzési szemle a harmincegyéves korban a honvédségnél letelt, azután aztán már nincsen meg az összehúzó kapocs. Többé az életben, úgy lehet, sohasem találkoznak. Hát most persze, hogy nagy az öröm, hogy a katonai kapocs megint föltámadt, és összehozta az embereket.

Előbb csak úgy húzódozva, gyanúsan nézik egymást, hogy csakugyan az-e, akit benne vélnek. Mert hiszen nem mind él már a cimborák közül, s aki él is, megváltozott. Az egyikre szerencsés világ járt, nagygazdasorba jutott, csupa egészség, kicsit sok is a hús rajta, a másikat megtörte az élet, egyet-egyet a pálinka is; van, aki megsántult, mert a vasvillába esett a szénaboglyáról, van, akinek a szemén csinált hibát a trachoma, meg miegymás. Egykori szép, ifjú fiatal életek vidám képein ecetes spongyával húzogatott végig az élet.

Nézik az emberek egymást, tűnődve, jó sorsúak meg az éppen csak hogy élhetős nincstelenek. Olyanformák lehetnek a belső érzések, mint a huszonötéves találkozón az érettségi után.

Egy ember megáll egy másik előtt. Nézegeti, mustrálja. Egyszer csak azt mondja: – Hát kend csakugyan kend?

– Hát persze – feleli amaz örömmel afölött, hogy megismerték egymást. A neveket nem is kellett mondani, elég volt a néhány szó. Mert ha a testi forma változott is, a hang megmaradt olyannak, mint amilyen volt.

Így történik a katonai iroda folyosóján a különös „ismerkedési estély”, amilyen még nem volt, mióta a világ áll, s talán nem is lesz rá még egyszer szükség. Gond vagy bú nem mutatkozik, uram isten, az csak természetes dolog, hogy segítsünk a fiaknak a munkában ott, ahol még bírunk. Egy öreg koma, szinte büszkélkedve a dús egészségben, mondogatja:

– Engöm oda állíthatnak, ahova akarnak. Nincsen sömmi bajom, bírom ma is úgy, mint akkor Novibazárban.

Egy régi káplár felel rá, kissé húzódozva:

– A bírás felül itt se volna hiba. De hát tudjátok, hogy én sicces voltam. Ötszáz lépésrűl négyet beleküldtem a mozgó figurába. Most mög ott van ennek az udvarnak a sarkába az a feketés forma, mi az?

– A szemetesláda.

– No. Hát ha az én kedves fegyverömet adnák is vissza, még avval se tudnék beletalálni. Mert a szöm… a szöm…

Szomorúan húzza elő a zsebéből kopott fekete tokjában a pápaszemet.

– Ez – mutat rá – ez… Ez letött engöm. Nem látok az óromon túl.

De azután nevetni kezdi a maga baját, mert hiszen nincsen értelme a szomorkodásnak, mikor így is, úgy is csak egy a fizetés. – Az – folytatja vidáman –, én is úgy volnék már, mint mikor háztüzet voltak nézni a vaksi lánynál, aztán leütötte a kulacsot az asztalról, mert azt hitte, hogy macska.

Jön az öreg komák közé egy az egykori őrmestereik közül. Ohó, most van csak viharos üdvözlés, a jobbkarok magasra emelkednek, és kézszorítást kínál mindenki. Azonnal bizalmas kérdések kezdődnek és fölvilágosítások kéretnek. Mert a manikulás az, aki mindent tud. A katonanyelv szerint csak a világ és az élet legnagyobb rejtélyei azok, amiket „még tizenhat manikulás sem tud kiszámolni”. Minden egyéb dolog a manikulások által kiszámolható. Mint például, hogy a berukkolás után az asszonyoknak jár-e majd valami. Altisztek mondják: régi sarzsinkért böcsülettel megszolgáltunk, hát most majd visszaadják-e vajon? Egy ember azon évődik, hogy hogy komandírozzon ő majd a honvédoknál, mikor sohasem volt a honvédokhoz behíva, minélfogva nem tud honvédül. Az annak idején a mesterségénél fogva altisztté nem lehetett iparos azt szeretné tudni, hogy lesz-e majd különbségtevés öreg és fiatal között. Ez a feketefejű káplár öreg Takics Vladimír, nem hiába, hogy nagy kujon volt világéletében, csak az iránt érdeklődik, hogy ugyan, ha berukkolnak, lesz-e majd minden estére kimaradási engedély.

Ígérnek is neki mindjárt néhány bokszot, nyúlnyomot, fecskefészket s egyéb régi kedvességeket.

Így telik el az újból regrutává való „íratkozás” ideje. Szomorú volna, ha szomorúbban telne az irtózatosan vén régi katonai szentségek és öregségüknél fogva már nem is látó agg csontok között. Élcelődnek s egy kicsit gúnyolódnak is, mert az szintén velejár az ilyesmivel. Például mikor egy ember azt mondja:

– Hát másodszor hívnak bennünket regrutának, bátya.

Azt mondja rá Csáki Pál nevetve:

– De mikor még a lutrit tartotta az állam, aztán az embör nyert rajta, sose hívták az embört kétszer, hogy majd kétször is kifizetik a nyeremént.

Ez igaz. De a lutri már elmúlt. Alighanem valami tévedés történhetett – mert az ilyesmi előadódik –, hogy akkor nem hívták kétszer az embört…

1915

VIGASZTALÁS

Bottal és mankóval sétál a háborúból hazakerült ember. Már polgári ruhában van, annak a jeléül, hogy végképp eleresztették a katonaságtól, mert eleget tett a honnak magáért, ha valaki nem hinné, ott van a béna lába bizonyságul, nem is kell hozzá írás és nagypecsétes levél. Bizony, egy kicsit lassan sétál a szép barnaképű sebesült ember, még szokatlan neki a falábakon való járás.

Egy kis barna kutya megy a nyomában. A kertben csak gyéren sétálnak, de a kiskutya minden szemközt jövőt megnéz, mint az már némely kutyának szokása szokott lenni. Némelyikre nem szól semmit, a másikat egypár rövid szóval figyelmezteti, hogy tessék rendben kitérni ennek a sebesült katonának. Hű kis jószág, a szemközt jövők kérdezik a mankós embert:

– Régen a gazdája, ugye? Mikor hazajött, bizonyosan megismerte.

– Nem – mondja a mankós. – Csak ma reggel szegődött hozzám. Küldtem előbb elfelé, de nem ment, itt maradt mellettem. Úgy látszik – tette hozzá némi borongással –, a kutya szereti a katonát, ha mankón jár.

Még lépdel egy kicsit a három lábon, amelyből kettő fa. De néha azért a negyedik is éri a földet. Amelyiket a lövés rövidebbre csinált.

A megkurtult láb fején már szép, fényesre tisztított, új fekete bőrcipő van, többujjnyi vastag talppal, szóval mesterséges úton meg van hosszabbítva, minélfogva olykor érinti a sétány kavicsos homokját. Már mégsem olyan szomorú, mintha be volna bugyolálva mindenféle kötözésekbe.

Helyet keres egy padon a volt katona. A leülés bizony még nem megy egészen könnyen, inkább lezökken, mint leül. A botot és a mankót kétfelé támasztja a padhoz, a hiányos lábat pedig a két kezével ráteszi az egészséges lábának a térdére. Szinte negédesen van így, ha a falábak nem volnának mellette, nem is lehetne belőle kinézni, hogy a hadjáratból jött haza.

Ha sebesült katona ül a padon, mindig akad a járókelők közül, aki leül mellé, hogy némi beszélgetésbe kezdjen, s hallhassa, hogy merre járt az a katona. Hátha tud valamit az ő fiáról, aki odavan, s már régen nem adott hírt magáról. Mert van olyan fi, aki már nyolc hónapja nem adott hírt magáról. És sem a halottak lisztájában nincsen benne, sem a sebesültek lisztájában nem foglaltatik, sem pedig semmi híradással nem volt afelől, hogy fogságba esett volna. Hol lehet az ilyen? Elképzelhető, hogy nagy tépelődések és szívszorongatások vannak az ilyen esetekben, bizonyára egyikünk sem lenne vele másként. Az asszony nem tud az uráról, az apa a fiáról, levelezik a Vörös-kereszttel, de az sem tud más választ adni, hogy nincs benne a lisztában a keresett, hát reméljenek. És a Vörös-keresztnek ez a vigasztaló szava nem is egyszer valóra válik. Mikor az apa elszomorodva mondogatja:

– Nem jön az már többé vissza soha, ha már hat hónap óta nem adott hírt magáról – másnap kap attól levelet, akire már keresztet vetett.

De nem mindenki ilyen szerencsés. Van, aki teljesen, mint itt mondani szokás: kétközben van a fiú, a vő vagy a sógor felől. Az ilyen ember azután úgy van, mint a vízben fuldokló, akiről azt szokás mondani, hogy még a borotvaélbe is belekapdos. Az ilyen ember aztán minden hazatért katonát megszólít, keresi a vele való beszélgetést, mert hátha… hátha tud felőle valamit… Olyan kis zömök vállas volt, hát talán ismerheti.

Ilyképp a padon pihenő volt katona mellett is helyet foglal egy-két ilyen szorongó, öregebb polgár, hogy beszélgetést kezdjen. Nekik az igen alkalmas dolog volna, ellenben amaz nagy halálharcot megjárt ember olykor unja már a sok beszélgetést. Egyszer, kétszer, háromszor még csak elmondja, de azután elunja, s azt szeretné, ha a kérdések ostromával békét hagynának neki.

A kérdések leginkább így kezdődnek:

– No, hát hazagyütt?

– Hát haza.

– Ejnye, hejnye – mondja tovább a kérdezősködő –, aztán ilyen nehéz állapotban.

A volt katona, aki a falábai között ül a padon, erre egy kicsit megtüzesedik. Azt mondja:

– Hát miféle nehéz állapotban? Nem vagyok én nehéz ember azért, hogy mögsebesültem a hazáért. Mert cipész vagyok én. Én csak úgy dolgozhatok ezöntúl is, mint eddig. A suszter akkor is ember, ha sánta is. Éppen ez a vigasztalásom, hát ne sajnálkozzon énrajtam senki.

Szép, büszke szavak, bár hiszen nem mindenki lehet suszter. De a kis barna kutya a pad alól vakkant a ma felfogadott gazdája mellett, mondván, hogy neki van igaza. Imitt-amott, különböző kereseti sorsokban, van még vigasztalás.

1915

MEDDIG TART MÉG?

Járnak-kelnek ezen a Vanélia téri piacon az emberek. Valéria tér volna ugyan, de szebb Vanéliának mondani, amint hogyha hivatalosan Vanéliának volna nevezve, akkor alighanem Valériának neveznék. Mert az úgy van, hogyha a rendőrt röndérnek neveznék, akkor rendőrnek hínák, de mert rendőrnek nevezik, röndérnek hívják. Ösztönszerű eltávolodás ez mindattól, aminek hivatalos formája van.

Sokan vannak a piacon, mert ezen a részen árulják a bürgehúst, a csövespaprikát s egyéb jókat. Odajön a többek között Ozsvát bácsi is a felsővárosról, akire mindjárt rátámadnak:

– Hát már mindönki idegyün? Hát a fölsővároshoz nincsen közelebb piac? Né!

– Hát – mondja Ozsvát az évődésre –, én az adóban az egész város területére fizetöm a helypénzt, hát már ha erre jártam, ide is csak elgyühetök.

– Nono – mondják amazok. – Hát hiszen. Nini. Adjon isten jó napot.

– Adjon Isten.

– Hát aztán hogy van?

– Hát elvagyok.

– Hát a fiak?

– Oda vannak.

– Aztán merre?

– Hát azt honnan tudhassam? Csak a tábori postaszámokat tudom, egész írást köll rúluk tartani, hogy melyik milyen szám alatt van.

Megint csak kérdezik:

– Hát mindön fia oda van, Ozsvát bácsi?

– Nem – mondja az idős férfi –, nem. Hát hogy képzel olyant? A hetediket még csak most sorozták. Hat fiam van oda, mert az mind kitanult katona már, de a hetedik még nem löhet oda, mert az még csak most tanulja mög a katonaságot, hát akkor hogy löhessön az is oda? Mint képzel olyant?

Nono, hát nem is képzelnek ilyent az emberek, ellenben becsüléssel és szeretettel nézik Ozsvát bácsit, az apát, akinek hat fia van oda az ország használatára, s írást kell a postaszámaikról vezetni. És ebbe az írásba legközelebb beleíródik a hetedik szám is, a hetedik gyerek postaszáma.

Egy özvegy asszony mondja a paprikászsák mögül:

– Én is két postát tartok számon, mert neköm is két gyereköm van oda. Nem tudom, merre vannak, csak a számukat tudom. De leveleznek haza leginkább. Tegnap is mind a kettő írt.

Nagybajuszú, öreg, sánta tüzérkáplár szól bele a beszédbe:

– Aztán jót írnak-e leginkább?

– Jaj – mondja a paprikásasszony –, jó gyerökök azok nagyon. Mindig azt írják, hogy nincsen sömmi bajuk, hallották, hogy itthon drága a gálickű, de hát, azt mondják, ne búsuljak, majd csak vége lössz a háborúnak, akkor osztán hazagyünnek, aztán majd röndbe tösznek űk mindönt, csak én ne búsuljak.

Az öreg, sánta népfölkelő tüzér a hosszú, szőke tutajbajuszát húzgálja és bólintgatja a fejét. Úgy tetszik, hogy a fej csak azért bólintgat, mert a kéz ráncigálja azt a nagy szőrcsomót, amely kidudorodott a fejből. Pedig nem. A tüzér a fejével a lelke szerint bólingat.

– Úgy, úgy – mondja. – Az igazi fi nem is ír haza szomorúságot. Mert mit szaggassa vele a szülőanya szívét, mikor az úgy sem segíthet rajta? A maga fiai akkor igazi fiak, asszonyság.

Ozsvát bácsi is beleszól:

– Az enyimek se terhölik gonosszal a levelet.

A sánta katona mondja:

– Úgy, úgy. Magyar fi ne panaszkodjon. Úgy se ér sömmit se az a nyávogás. Azután pedig… azután pedig… hát azután pedig majd csak hazagyünnek idővel…

Szép vigasztalás az ilyesmi is, mert most meg a paprikásasszony elfakad sírva. Hullanak ugyancsak a könnyei.

– Idővel… idővel – sírja. – De mikor lössz az az idővel? Ó, én szép édös két gyerököm!

Ozsvát bácsi elkomorodva mondja:

– Mög az én hatom…

Azonban azért katona a katona, hogy katona legyen, ha sánta is. A tüzér, botjára támaszkodva, látja, hogy itt csak tréfával lehet elütni ezeket a szomorú dolgokat. Mikor az asszony azt mondja kétségbeesve, hogy:

– Hát hun van az a matamatikus tanár, vagy az a katonamanikulás, aki ki tudná számolni, hogy mikor lössz vége ennek a háborúnak?

Ezt feleli rá:

– Nem köll ahhoz se matematikus, se manikulás, mert aztat én is mög tudom mondani.

– Hát maga tudja? – éledezik az asszony.

– Hát hogyne tudnám – mondja komolyan a tüzér. – Onnan gyüvök a harctérrűl. Nem itthon ütöttem mög a lábamat a szalmába, nini.

– Tudom – mondja az asszony békülékenyen –, de hát ha tudja, mér nem mondja mög, hogy mikor lössz vége a háborúnak?

A tüzér felölti az arcára azt a fontoskodó ábrázatot, amit bádogpofának is szokás nevezni.

– Hát – mondja – én megmondhatom. Karácsony előtt vége lössz…

– Karácsony előtt? – kérdezi az asszony.

– Ügön – mondja a tüzér megnyugtatólag. – Ha pedig véletlenül karácsony előtt nem lönne vége, akkor majd vége lössz karácsony után.

De biceg is már elfelé, mint a féllábú szarka szokott a tanyaudvarban. Azonban az asszonynak a könnyhullatása elcsillapodott, olyan félnevetve, félmérgesen kiáltja utána:

– Kendbe is belebújhatna az a sánta obsitos ördög.

Ezzel azonban a plezurus ember nem törődik. Sírás helyett nevetést támasztott, s az neki elég. Biceg tovább. Ozsvát bácsi utánamegy, kínálja is egy szivarral, de a botos katona azt mondja, hogy nem fogadhatja el, mert olyan az ilyen mankósforma ember a szivarral, mint a kisasszony a nadrágban.

1915

RÉGI HUSZÁR MUSZKASIPKÁBAN

Zömök, pirosképű, nagybajuszú, mélyhangú magyar betolja a külvárosi vendéglő nyitott ajtaján a biciklit, a falhoz támasztja, és azt mondja, hogy adjanak neki sebössen egy pohár sört, mert ő most jókedvű. No, ezt nem is kell mondani, meglátszik a derűs ábrázaton, hogy Pista bácsi valamivel már igen meg lehetett elégedve, és ennek az örömére némi kis áldomást csinált valahol.

– Ugyan micsoda nagy öröm érte, Pista bácsi – kérdezi a gazdasszony.

Pista szinte elhűlve döngi a reszelős mély hangon:

– Hát nem látják rajtam?

Nézik Pista bácsit, nézik, de nem látnak rajta semmi különöset. Most is olyan, mint máskor szokott, az ingujj fölgyűrve könyéken fölül, egyébként pedig alkalmas bőrpapucsban. Nem tudnak neki egyebet mondani:

– Nem látunk a formáján semmi változást, akárhogy nézzük is.

– Jaj, jaj – indulatoskodik tréfásan Pista bácsi –, pedig éppen csak azért gyüttem be a barákok közül a biciklin, hogy lássanak már így is vagy egyször. Még le is estem a bicikliről az úton, ehun a karomon a helye – de hiába esök én le, mert fölugrok ám mingyárt, mint a gumilabda.

A figyelmes szemlélők akkor veszik észre, hogy csakugyan, a Pista bácsinak a könyöke véres. No, de hát ezért csak nem jött be a barákok közül, mert ezt már útközben szerezte a biciklin. De hát mi van akkor valami különös mutogatnivaló az egész emberen?

– Ejnye, a teremtésit neki – dörgi megint méltatlankodva Pista bácsi –, hát nincsen szömetek? Hát a fejemre nézzetök!

Az ám, csak most nézik a fejit, hogy mi van a fejibe. Hát egy irgalmatlan hosszú nagy sipa van a fejiben, fehér asztrakánból. A magyar is szokta ugyan viselni az ilyen bárányból való hosszú föveget, de csak feketéből, de mert a túlatiszai rácok fehéret meg tarkát is viselnek, hát nem volt valami nagyon feltűnő ez a viselet. De most látják, hogy ez sipka mégsem olyan, mint milyennek az idevaló sipkák leginkább szoktak lenni. Pista bácsinak lemén a nyakáig, az oldala kerek, a teteje szürke bársony – hát miféle sipa ez a Pista bácsi fejiben?

– No – mondja Pista mögelégödve –, csakhogy megláttátok! Hát illik-e neköm?

Nézegeti magát a tükörben, előrehúzza, hátratolja, azután a balszemére vágja, mert mégis csak úgy a legalkalmasabb az ilyen viselet.

Hát hiszen illik neki, illik, a pirosképű fejhez, a bajuszhoz, de hát hol szedte ezt a sipkát?

– Hol ám! – mondja ellágyulva Pista bácsi. – Hát tudjátok, olyan jámborok ezök a muszka foglyok ott a barákokban, mint a bárányok. Ha egyet kiáltok vén huszár létömre, olyan haptákot állnak, mintha én volnék a generális. Az… Ma délelőtt is, ahogy összebarátkoztam a fogoly muszka főhadnaggyal, úgy mögszerettük egymást, hogy azt mondta, hogy cseréljünk kalapot. Aztán cseréltünk. Én a fejibe nyomtam az én csárdás kis kalapomat, ű mög a fejembe nyomta ezt a nagy mihókot… Hát ezt gyüttem be mutogatni, nézd csak.

Így már érthető a dolog, s mindenek kedvtelve nézik Pista bácsit, mikor megkeresi, hogy hol van a falon a tükör, és a tükör előtt illegeti a fejében a mihókot.

Néhány pohár sör nélkül azonban nem megy az ilyen örvendetes foglalkozás, úgyhogy mire Pista bácsi azt mondja, hogy no, most már jó lesz visszamenni a barákok közé, ajánlják neki, hogy ne üljön fel a biciklire, hanem inkább vezesse csak, maga úgy menjen mellette, mert majd megint leveri a másik könyökéről a „funért”.

Azonban Pista bácsi tiltakozik:

– Én – mondja sértődötten –, aki mindön remondalovat mögültem, ezön a hitvány vaslovon ne tudnék ülni?

Hiszen jól van, no. Mindenki a maga szerencséjének a kovácsa. Pista kihajtja az ajtón a vaslovat, s az utcán próbál rá felülni. Nem megy azonban a dolog. Ha a Pista bácsi jobbra billen, akkor a vasló balra billen. Azután a bicikli hajtóján vaspapucs van, a Pista lábán meg bőrpapucs, s ez a kettő sehogy sem akar összebarátkozni. Ha néha a bicikli papucsába bele is igazodik a bőrpapucs, akkor a Pista bácsi lába marad ki belőle. Hol az egyik oldalon, hol a másikon, hol mind a kettőn. Pista kezd mérges lenni. – Talán az ördög bújt beléd? – kérdezi a biciklitől. Egy öreg ember, volt lovaskatona, ajánlja Pistának, hogy inkább vezesse a vaslovat „vezetékön”, mert különben összetöri magát, s azután majd három orvos is varrhatja, mégsem tudja összefoldozni.

E megszégyenítő gyanúsításokra Pista bácsi nem is felel. Ez alul van minden méltóságon. A szó nélkül való felelet abban áll, hogy a kabát belső zsebéből előveszi a pipát. Szép kis makrapipa, egyenes szárral. – No – mondják neki az emberek –, ha ezzel bukik kend föl az úton, körösztülmén a pipaszár a kend torkán, aztán hátul gyün ki a nyakán… Majd ott ereszti a füstöt a pipa.

Azonban Pista bácsi erre is csak azt mondja, hogy akkor is csak ő lesz a hibás, nem más, senkinek semmi köze a dologhoz. Próbálja megint a vaslovat, s íme, történik egyszer, hogy mind a papucsok, mind a lábak egyformán szolgálatba állnak. A bicikli megindul, előbb imbolyog ugyan jobbra is, balra is, de azután nyílegyenesen száguld vele Pista bácsi a fák alatt, a szájában az egyenesszárú pipával, a fejiben a nagy muszka asztrahán mihókkal.

Akik a kocsmaajtóból indulását nézték, a vállukkal egy kicsit billegtek utána, ameddig ugyanis Pista bácsi is billegett a vaslovon hol erre, hol arra. De amikor már egyenesre nyílt ki a vágtatása, megnyugodtak a sorsa felől, s az előbb említett egykori öreg lovassági ember meggyőződéssel mondta:

– Hát huszár volt, a fene teremti… Huszár még a mai nap is…. Az ördög bújjon a bolond sipkájába…

1915

CIGÁNYOK ASSZONYA

Délutánra hajlik az idő a lóvásáron, a vásári népek nagyobb része már hazatakarodott, mert vagy talált olyan vennivalót, amit akart, vagy nem, másfelől pedig vagy eladta már, amit akart, vagy nem: további céklézésnek, haszontalan időtöltésnek nincsen értelme ebben a megdrágult idejű világban. Csak éppen még azok vendégeskednek a duttyán sátora előtt, akik ráérnek, s olyan vásárt csináltak, hogy maradt, még olyan pénz is, amivel mulatni, vagyis hogy jobban mondva: az „időt mulatni” lehet. Mert a mulatás szónak nem az az értelme, ahogy a városi nyelv használja, hanem a kedvtöltést jelenti, amelyben vidáman s gyorsan múlnak a percek meg az órák, s telik az idő.

Az időt ilymódon mulatók között van egy csomó cigány is, mert a lókupec-cigányokra még aligha járt olyan jó világ, mint mostanában. Az alkalmas lónak úgy fölment az ára, hogy az csoda, s még az öregje, hitványabbja is érték, mert kevés van belőle. A mindenféle üstfoltozó, kártyavető, teknőcsináló, tenyérből jövendölő cigányság nem is ért ehhez a mesterséghez, a lócsiszár-cigány külön kaszt a barna faj társadalmában. Ezek a lóhozértők előkelőbbek, formásak, lábhozálló hetyke csizmát és bársonyszőrű kalapot viselnek, a szakállukat nem eresztik meg a hindu maharadzsák szokása szerint, hanem csak vékony pakompartot hagynak a képükön, amely különös szó még a német Backenbartból származik, s lehet, hogy a lószedő katonatisztektől tanulták el a régi időben.

A bársonyszőrű kalapban ül a sátor előtt a kocsin az a fiatal cigány, aki ebben a mesterségben az elüljáró, mellette ül a Mári, a felesége. A kocsi szép, új eszköz, sárgára van festve, sárhányók az első meg a hátulsó ülésen, ezek szolgálnak asztalul, mert a sárhányókra rakatja a söröspoharakat a cigány. Mert a kocsiból le nem száll, két jó ló van a kocsi előtt, azoknak a gyeplőjét a kezéből ki nem ereszti, két alkalmas csikó van hátul a saroglyához kötve, azokra is ügyel, hogy valaki el ne kösse. Ez a jómódú cigány vásári időtöltése, a sátor előtt kocsiból való mulatás. Legyes a tájék, mert közel vannak a sertéshízlalók, s lepik a lovakat. De ha a ló néha bokroskodik, mert már unja az állást, a cigány a kocsiból halk szót szól nekik, arra megint csendesek. Hátul néha ugrik egyet valamelyik fiatal csikó, a cigány, szinte hátra se nézve, szelíden legyint az ostorral a hasukalja felé, s szól nekik. Az ostorszíj alig éri, talán nem is éri, s a két csikó megint a huszárló rendjében áll egymás mellett a kocsi mögött.

Pedig eléggé zavarja őket a többi cigány, akik hordanák nekik a sört. Már hogy a lovaknak. A maguk korsóspoharát nyomják a szájuk elé, hogy igyatok. Mert van egy egész kápláralja suplenc lócsiszár-cigány a kocsi körül, alighanem így, jó vásár után, az udvartartás személyiségei; míg a kocsiban, az első ülésen, a fejedelem ül. Van is a részükre hátulsó ülés a kocsiban, ugyan ez is megfordított világ, náluk az ül elül, akié a kocsi meg a ló, a hátulsó ülés csak azoknak való, akiket hurcol. Egyre-másra isszák a sört, a Mári fizeti a kocsiülésből.

– Fizesd ki, Mári! – kiáltják a szép asszonynak.

Egy sörnemissza fiatal cigány a kovászos uborkára veti magát, amik a sátor alatt állnak vízben, mindenféle növényi levelek között ázván és illatosodván.

– Fizesd ki, Mári! – kiáltja az is a Márinak, s a barnaképű, de semmiképpen sem cigányos barnaságú, telitestű fiatalasszony mosolyogva fizet a sátoros embernek, öreg magyar polgárnak, akinek az ilyen sátoros korcsmáltatás is a családfölnevelő kenyérkeresetei közé tartozik. A Mári mindig egészen friss, ropogós kétkoronás papirosbankóval fizet. Mert ahányszor csak mondják neki, hogy Mári, fizess, mindig újra fizet, nehogy összeszaporodván a dolog, nehéz legyen az elszámolás. Márinak van is mit fizetni, mert mellette az ura, és ugyancsak parancsolja kifelé a söröket, tele van velük a sárhányó, ott melegszenek, de hát nekik ez így jó. A bankók a Mári zsebéből egyre csak mennek a duttyános ember kezébe, s mindig újak, mindig ropogósak lévén, az öreg magyar panaszkodva mondja:

– Te, Mári, tik azt mind az éjszaka csináltátok valamin, valami hamis bankóprésön.

A Mári ezt is neveti, csillogtatván pirosbarna képéből a fehér fogait.

– Ne törődjék kend vele – mondja vidáman. – Elégedjék meg kend avval, hogy a cigánynak van.

– Ajha – feleli az öreg magyar –, a bolondnak beszéld azt, Mári, hogy te cigány vagy. Nem cigány volt a te apád.

Akik némely népek még a sátor alul nézik, értékelik és mértékelik Márit, szintén azon a nézeten vannak, hogy a Mári nem cigány. Vagy nem cigány volt az apja, vagy pedig úgy lopták maguk közé kiskorában.

Lehet, mivelhogy mi sem tudható. Lehetséges, hogy talán éppen azért a pénzhatalom köztük a Mári, mert nem közébük való, s idegen, fehér szépsége szolgájává teszi a barna népeket. Mind rajongva néz rá, az ura is ott a kocsiülésen, már félittasan, elhalássza balkézből a Mári nyakát, s magához húzva, csókolni akarná, de a Mári képen üti, mondván nevető megbotránkozással: eredj, te disznó,

A sörhozatal egyre tart, s az uborkáslegény is folyton kiáltozza – fizesd ki, Mári! Odakerül a szőregi Jóska bácsi is, a zsinóros szakadt kék ruhában, a nagy meggyfabottal, de az már annyira beszedelőzködött a jóból, hogy nem ismer embert, s a füvön is fölbukik. A fiatalabb cigányok már megint azon próbálkoznak, hogy a csikókkal sört itassanak, a fiatal ló az ital elől félrevágja a fejét, s orron üti vele a cigányt, amiért a cigány hátbaüti. A Mári ura a kocsiülésből ráordít:

– Ne bántsd a lovat! Hogy mersz egy lovat megütni.

No, itt alighanem veszekedés lesz, cigánydisputa pedig bot és bicska nélkül nemigen végződik. Mári elkapja az ura kezéből a gyeplőszárat, szól a lovaknak, azok megindulnak. De az ura visszakapja a kezéből a szíjakat, szól a lovaknak, mire megállnak a szép sárgára festett új kocsival, aminek söröspohárral van kirakva az első sárhányója. Mári ura elkapja a Mári fejét, csókolja, Mári szótalanul tűri. Még nem érkezett el az ő ideje. Még néhány hozatal sört ki kell várni. Mígnem Mári urának a feje lekonyul, és kiesik a fejibűl az alcserényre a borzas kalap. Mári most már végképp elkapja a gyeplőszárat, meg az ostort is. Az ostorral a csás lónak érinti a füle hegyét, a szíjat meghúzza, csettint, az állatok a kocsival gyors kocogásban megindulnak, mert hiszen a gazdasszonyuk szólt nekik. A sárhányóról a söröspoharak hullanak le a fűre, a gyalogmaradt cigányok pedig szaladnak a Mári elporzó kocsija után, kiabálva, hogy állj meg, Mári. De Mári nem áll meg. Gondolja magában: az ördög bújjon a cigány apátokba, gyertök gyalog.

A sátoros öreg magyar a cifra kocsi után néz. Azt mondja:

– Az embör folyton munkában van, keresi az élhetést, aztán éppen csak hogy élhet… Ezök örökké mulatnak, mégis jobban élnek… Jó világ jár a cigányokra. Okos asszony ez a Mári, hogy közibük adta magát.

Mári kocsija az országút akácfái alatt már messze szalad. Valahol, valamely alkalmas enyhe helyen majd csak megáll, hogy a többi cigányt is felszedje a saroglyába. Mert a kácsaorrú csizmában lehet gyalogolni. De a testhezálló hegyesorrúban a gyaloglás nem túlságosan kívánatos.

1915

AMI NINCS MESSZE

A városi ember nemigen szeret gyalogolni, minélfogva a kis út is messze van neki. Ha a harmadik utcában van dolga, már azt keresi, hogy miként juthasson oda villamoson. Ellenben, ha az orvosa ráparancsol, hogy többet mozogjon, akkor elmegy a hegyek közé drága pénzen gyalogolni. Jó, hogy ott nincs villamos, mert, úgy lehet, akkor ott is azon gyalogolna.

Mert minél több a kényelmi eszköz, annál több a kényelem. Amikor még nem volt sem villamoskocsi, sem lófejű vasút, a városi ember is gyalog járt. Iskolásdiák koromban csak harminc fiáker volt a városban, azokat is csak inkább az olyan utasok használták, akik poggyásszal jöttek-mentek a vasúthoz, vagy onnan befelé. Még előbb, a hetvenes évek elején, még télen a bálokba sem ment kocsin az úri közönségnek az a része, amelynek nem volt magának kocsija. Abban az időben bálba, színházba, koncertre a hordárok kísérték a dámákat és a kisasszonykákat; a lámpával való kísérgetésnek harminc krajcár volt a rendes taksája.

A tanyákon nincsen se villamos, se lófejű vasút, a ló meg a kocsi is inkább gazdasági dologra való, s nem arra, hogy kocsikázzunk rajta. Legfeljebb vasárnap, de kis útért akkor sem érdemes a lovat befogni, mert az állat is megérdemli a pihenő ünnepi napot. Inkább a gyaloglás járja, amit megszoknak a népek, úgyhogy azután ami a városi embernek messzi út, náluk fel sem vevődik. A gyaloglás a homokon nehezebb, mint a fekete földön, mert szétfolyik a lépés alatt, minek folytán módfelett megedzi az izmokat. A kapás surbankó gyereke beviszi a városba vállán a tejet, leteszi, visszafordul, s a tanyába érve meg sem pihen, hanem munkába áll, pedig harminchat kilométert gyalogolt, felit teherrel.

Így azután a messze sem messze. Ha arról van szó, hogy Pap Jánosék tanyája mennyire van, az a válasz, hogy az nem esik messzire, mert csak másfél óra járás. Néha azt lehetne hinni, hogy az ilyen beszéd csak gúnyolódás a városi emberrel szemben, aki nem szeret gyalogolni – pedig nem. Egészen természetes. Városi kocsival megesik, ha a külső utakon járatlan a kocsisa is, az utasa is, hogy az úton kérdezősködnek az irány felől, amerre haladjanak. Hogy ugyan a Jóljárt Mihály tanyája merre van? Messze van-e még?

– Dehogy van messze – mondja a magyar, akit megállítottak.

Hátrafordul, s mutat visszafelé:

– Látják azt a három nyárfát ottan balra?

A láthatár széle felé, ahol az ég a földdel ölelkezik, áll sudáran, magasan, mint egy-egy templomtorony, a három jegenye-nyárfa.

– Látják?

– Látjuk.

– No – mondja a tanyai. – Odáig mönnek, ott balra már csak egy kis fél óra járás.

A kis fél óra néha azonban kinyúlik egy órára is. Hát közönségesen ez az, ami nem messze van. Egy-két-három óra. No jó, ebbe még bele lehet alapodni. Hanem már, amit a Kata menyecske mondott a közelségről, az már csakugyan sok. A Kata asszony bejött a piacra a féllóval, s találkozik ott Veron ángyóval, akiknek a tanyájuk szintén azon a tájon van, ahol az övék „nem messze”.

A Kata ura orosz fogságba esett, mikor odafent a nagy várat elszerezte a muszka császár, ami elég baj volt ugyan, de hát afelől most mán semmit sem lehet tenni.

Az öreg Veron azt kérdezi:

– Aztán a te urad is oda van messze: a Szibériába?

Kata megnyugtatólag világosítja fel Vera ángyát:

– Dehogy. Csak ide van nem messze az Asztragánba.

Nem messze. Az Asztragánba. A Káspi-tó mellett. Az ősök is tanyáztak arrafelé valamikor. Régebben, mikor még Krisztus urunk a földön járt.

1915

NEHÉZ EMBEREK

A Tisza-parti vendéglőbe bemegyek, s leülök a legsarokban, egy üres asztal mellé. Ugyan a többi is jóformán üres, délutánra jár az idő, olyankor nemigen szoktak ott tartózkodni a népek. Csak a harmadik asztalnál ül egy fiatalosforma ember, látszik rajta, hogy volt katona, mert hónaljas mankó van a széke mellé támasztva, s az egyik lábafeje be van bugyolázva különféle kendőkbe. Egy kis pohár bor van előtte, azt forgatja, nézegeti, néha szól egy-egy szót, a vendéglősnek vagy a falaknak. A tágas, bolthajtásos helyen hangzik a szava. Egyszer azt mondja felém:

– Ugye-e maga pincér?

– Nem – mondom –, nem vagyok az.

– Nem? – csodálkozik a sánta katona. – Nem? Hát hogy lehet az?

– Hát már nem tudom, hogy hogy lehet, de úgy van, ahogy van.

– No – mondja –, ez furcsa. Magának olyan szép pincértekintete van. Muszáj, hogy maga pincér legyen.

– Nem vagyok az – mondom, nem tudva mire vélni a beszédet.

Az ember ingerülten kap a mankója után, föláll, a másik kezével a poharát fogja, átbiceg az asztalhoz, leül, s azt mondja:

– Hát akkor, kérem, kiféle maga?

– Ejnye – mondom –, hát egy kis röndöt mégis csak köllene tartani. Ha maga kíváncsi a nevemre, mégiscsak magának köllene előbb mögmondania a nevét.

Elgondolkozva nézett maga elé az ember, s forgatta a poharát.

– Hm – mondta lassan –, ez igaz, ez csakugyan igaz.

Nyújtja a kezét.

– Én Tóth János vagyok.

Én is megmondom a nevemet.

– Úgy hát – mondja. – Akkor csalódtam.

Nyújtja megint a kezét.

– Kéröm is az engödelmét.

– Nincsen miért, Tóth úr, nincsen baj sömmi.

Kezelünk barátságosan. Az ember megint hallgatva maga elébe mered, azután végighúzza a kezefejét lassan a nyakszirtjén, mintha valami darazsat akarna elhessegetni onnan.

– De azért csak kéröm az engödelmit… Tudja, nem töhetök rúlla. Mert hiszen a lábam is sebesült, de az semmi.

Megint a tarkójára teszi a kezét.

– Hanem egy golyó – mutatja –, itt mönt körösztül. Azután azóta néha olyan izgatott vagyok. Izgatott. Összevissza beszélök mindönt. Most is éppen rajtam van. Most is olyan izgatott vagyok.

Megint csak kezel:

– Isten áldja mög.

– Isten áldja, Tóth úr.

S kibiceg az ajtón az obsitos sánta katona. Csakugyan ideges, nem tud vigyázni, a küszöblépcsőn a mankójával majdnem felbukik. Az erős vendéglős kapja meg a vállát, hogy el ne essen. Azután szomorúan néz utána, és sóhajtva mondja:

– De sok nehéz embörünk lössz a háború után, uram. Tegnap is volt itt egy, egy ilyen fejlüvésös… úgy összeszidott, hogy még az apám se kiskoromban. Sömmiért. Hát mit csináljak szögénnyel? Más embör röpült volna kifelé… de hát ilyen esetbe… Hallgattam, ű mög szidott.

A távozó után nézve ismételte:

– Sok nehéz embörünk lössz, uram.

Idős emberek ülnek egy asztalnál. Szótlanul szopogatják a borukat, mint öregek szokták. Azután közülök egy hirtelen, minden szó nélkül, nótát kezd énekelni. Hogy elszerette a Balaton a szeretőm tőlem.

A hang kissé öreges, de azért szép és erőteljes. Ám a másik asztalnál egy ember, nehéz ember, idegesen kezd dobolni az ujjával az asztalon. Mondja a társainak:

– Ez nem járja. Még nyolc óra sincsen. Ha valakinek danolókedve van, danoljon éjfél után.

A többiek csitítják. Hallgass már. Öreg ember. Ki tudja, mi baja. Az ideges azt mondja:

– Mindegy. Ilyenkor még nem szokás danolni.

A szó ugyan nem ér el a másik asztalig, az öreg danol. Mikor odáig ér a nótában, hogy a haboktól kérdezi, hogy a halott hol van, de a habok sem tudnak mást mondani, hogy lent a Balatonban, reszketővé válik a hang, elcsuklik, az öreg ember sír.

A másik asztalnál egy ember csendesen súgja a többinek:

– Az egyetlen fia elesett, de nem tudja, hogy hol… Azért danol, hogy hol van…

Mindenki elhallgat. Az öreg újból kérdést intéz a habokhoz, de most sem bír egészen a végére jutni.

1915

A DRÁGASÁGRÓL

Ami a drágaságot illetné, azzal körülbelül úgy vagyunk, hogy ahány ember csak van, annyiféle orvosságot talál ki ellene, de egyik sem használ semmit. Teca néni mondása szerint most van az a világ, amikor az utolsókból is elsők lesznek, és kiváló csemegévé rukkolt elő elhagyatott alpári állapotából a sülttök. Csemöge már a pörkölt tökmag is, bár hiszen ami magát ezt a sütni való tököt illetné, kint a messzi mezőknek némely részén ott pusztul el a termése az elhagyatottságában, a gazda akár ingyen is adná, ha volna, aki elvinné – de hát hol van a ló meg a kocsi hozzá? Nincsen. Oda van valahol a gránicon, ha ugyan már eddig dögrovásra nem került. Mikor Teca néni arról értesül, hogy a városon már megint ügön csak szidják a drága parasztot, csak úgy odavetőleg mondja már, egyébként nem törődvén a dologgal:

– Elvitték a fiamat. Azután elvitték az uramat. Azután elvitték a lovamat. Kocsimat-lovamat. Ugyan azoktúl a városi nyavalyásoktúl mit vittek el, hogy ennyire zuhognak? De jó volna már minket is sor alá állítani, de velük együtt, hogy kinek hány fia, hány ura, hány lova van oda ország szolgálatára?

– Azt mondja, Teca néni, hogy hány ura? Hát hány ura van magának?

– Nono – mondja Teca néni némi zavarodással –, hát az csak egy van. De az is oda van szögény. Hanem tudja, hej… hej…

Teca néni igen sokatmondólag sikálja az asztal sarkát s hüvelykujjával.

– Mondja már, Teca néni, ha Istent ismer.

– Eüm – mondja a nenő lassan, s legyint. – Ne szólj szám, nem fáj fejem.

– Jaj, csakhogy ez nem így van. Ha át mondott valaki, mondjon bét is.

– Vagy pedig – véli Engi János –, ne kezdjön bele a beszédbe.

– Ee-e-üm – mondja megint Teca néni. Mert nem akar beszélni. Mert sok beszédnek sok az alja, azután pedig a szó szétver… híre hallatszik… tódítják… ahány tanyába átér, mindenütt hizlalják, így nől az egérből macska… Jobb, ha mindenki kapicányon tartja a nyelvit… A csöndös nyelviért még senkit sem vertek agyon… miegymás.

Mint látnivaló, Teca néni bele van átalkodva, hogy nem szól. Egy árva szó nem sok, de annyit sem szól… Nincsen értelme ugyanis…. (Nem a szónak, hanem a beszédnek.)

A férfinépségnek azonban vannak barátságos hangjai. Ha megköti magát, olyan szép szölíden tud könyörögni.

– Ugyan Teca néni…

– Teca nenő, ha Istent ismer…

– De a jó reggelit, Teca néni, ha gondolta, hát mondja is.

Nenő elgondolkozva néz végig a sok vén kujonon. Fiaik, lovaik ugyan, ami azt illeti, ezeknek is oda vannak. Hejnye no. Minek is beszél az ember.

– Hát hallják, embörök – mondja mégis. – Én csak aztat akartam mondani, hogy most olyan világ van, hogy az lössz az úr, aki eddig nem volt. Mert például a köleskása se gondolta volna magárúl tavaly ilyenkor, hogy nyolc hatos lössz belűlle egy kiló. – Ez igaz. Tizenkét vas volt ennek az ára valamikor. Becsülete nem volt. Azt mondták felőle, hogy tót nem ember, kása nem étel. Csak a parasztnak hagyták, a parasztnak, akit tetőtűl talpig szemmel néztek végig. Azután lábtúl megint vissza, szemmel, hogy azután a szem a fejtül megint lehaladjon a lábáig, lenézés szempontjából.

Az idők változván, úr azonban már a kása és ember a tót. Hej, táci, vojáci, hej szlováki, hej! Hej horvátszki, jimáki, bosnyánszki, jimáki, hej!

Mindenki láthatja ebből, hogy Teca néni a kásaelmélettel csak takargatni akarta a gondolatait. Mert hiszen nyilvánvaló, hogy az öreg Tecát most afelől kellene „kinyilvánításra” bírni, hogy mi a véleménye a városi drágaságról.

Ne a kását beszélje, hanem a csirkét. Hogy miért olyan drága odabent a csirke?

Öreg szülénk, Teca nenő, már megint csak kertel. Azt mondja: – Ugyan mondjátok csak, embörök, hát nem bolond az, aki nem adja drágán, ha egyször drágán is mögvöszik?

Ahán. Ez már egy kicsit más beszéd. A szüle kezd közel járni a tűzhöz. Ebben van csakugyan némi kis igazság. Így volt ez már békeidőben is, hogy nagyhét alkalmával négy forint volt egy kiló hal ára, de ha kétannyi lett volna, akkor is elkapkodták volna a fisértől – hát akkor miért ne adta volna négy forintért. Köszönjétek meg, hogy nem hatért, mert még azt a pénzt is megadták volna érte ezek a városi, könnyű keresetű értetlenek.

Azonban.

Azonban csak bele kell nézni a Teca nenő furfangos, kissé alattomos, kissé pedig játékos két szőke szemébe, s akkor tisztába lehet azzal minden célszerű szegény ember, hogy a szüle még mindig nem azt az igazságot mondta meg, amely a szívén fekszik, s amely nyomja a szívét úgy, mint hét kősó és mint hét vigasztalanság.

Ezen kősavakat Várakozó Albert így igyekszik kiásni:

– De mostanában mégis kevesebb csirke vivődik be innent mitűllünk a városba, mint azelőtt, Teca néni.

– Hát kit így, kit úgy – mondja a szüle. – Hullik is. Valamikor még a selyömbogár se volt olyan veszendő, mint most ez a növendék. Pusztul, pusztul, aztán pusztul. Pusztul. Ahogy mondom, úgy pusztul. Aztán pedig, ahun van… Hogy is mondjam csak… Itt a szomszédban, a Sárgahögyben van ögyvez Járati Ferencnének százával is…

A szájára üt önmagának Teca néni, hogy talán imitt-amott most már, ha azt keressük, mégiscsak valamiképpen elszólta magát. No, most kezd kijönni az igazság.

– Azután mi van ott a Járatinénál, szülém?

Gondolkozik a szüle, hogy kimondja-e vagy ne mondja.

Ej, egy életünk, egy halálunk, amit gondolunk, mondjuk is ki, akik oda vannak, azok is kimondták mindig, urak és fiak, csak a lovak nem mondták ki, mert azoknak nem adatott meg a szótehetség. Kimondja hát:

– Hát fiatal muszka van az ögyvez Járatinénál, azokra mén a csirke. Olyan vigasság van ott esténkint, hogy nem löhet aludni a muszka nótátúl. Hát nem ér rá a csirke bemönni a városba, mert idő előtt beleöregödik a bográcsba kint a tanyán is a muszkák kedviért…

Mi igaz ebből a szóból, ami szétver a tanyákon s mi nem, ki tudná megmondani. Ögyvez Járatinénak nagy tehetsége van, miután hatvan hold után fizet adót. Ami pedig ezeket a fiatal muszkákat illetné, azok felül úgy áll a dolog, ahogy Vízhányó Mihály mondja: – Elsőbb gyün majd a vafonstiltánd, aztán csak azután gyün háromszor a valóságos abláz.

Régi katonák bólintanak rá, hogy ez valóságosan így szokott lönni.

– No hát – esik nagyot a jóváhagyó véleményeken Mihály –, hát ezöknek a fiatal muszkáknak legalább a felit még kötéllel se húzhatja haza a muszka császár. Inkább elmönnek ide a pusztába a Honvéderdőbe betyárnak.

Lehet. A drágaságról való értekezéseink mindig ilyesmivel végződnek.

1915

TERMÉSKŐSZÍVŰ MIHÁLY

– Hát viszik, bátya – mondják egymásnak az emberek –, egyre jobban viszik.

– Hát az úgy van…

Már hogy a fiakat viszik, és rettentő sűrűségekben távoznak elfelé. Már csak imitt-amott marad belőlük valami, viszik az egyetlent is, mert most nem olyan világ van, mint békeidőben, hogy az apja vagy az anyja eltartására itthon hagynák.

– Kendnek hány van? – kérdezik Mihályt.

– Egy – mondja egykedvűen. – Evvel az eggyel együtt van egy.

– Elvitték?

– El – feleli. – Miért ne vitték volna. A többit is vitték, hát hagy vigyék ezt is. Nincsen mostan semmi szömélyválogatás.

Ilyen könnyeden beszél Mihály, s beszéd közben ránt egyet-egyet a vállán. A többi ránéz: ez valami keményszívű ember lehet. Alighanem terméskő van a szíve helyén.

– Hát éppenséggel nem sajnálja kend?

A szigorú Mihály megint csak úgy beszél, mint az előbb.

– Mit sajnáljak rajta? Eggyik gyerök olyan, mint a másik gyerök.

Hm. Ez igaz. Különösen ebben a tátorjános világban. De mégis, az ember a magáéhoz húz, jobban, mint a máséhoz, ha csak egy szikrát is szívleli. Hát nem szívleli. Lehet, hogy nem jó a gyerek, hogy anyakeserítő volt, hogy apagyász volt, nem lehet tudni. Az ilyesmi előadódik a világi életben. Már a régi nóta is mondja, hogy mindön jó családban köll egy rossznak lönni.

– Hát talán afféle kivetni való az a gyerök? – kérdezik.

Mihály az emberekre néz, sértődötten a bozontos szemöldök alul:

– Nem kivetni való az, mert az röndös gyerök. Olyan, mint a többi gyerök, aki odavan.

– Aztán mégse húz kend hozzá?

– Hát mit húzzak? – kérdezi Mihály.

A fejüket csóválják az emberek. Hiszen ők sem mondják és nem mutogatják, de a gondolataik csak arrafelé járnak a véres mezőkön, a fiak után.

A mélyhangú Mihály olyanformán int a fejével, s panyókára rázza a vállát, hogy abból meg lehet érteni, hogy hát nála ez így van.

– Azt mondják, hogy nem szeretöm. Hát nem szeretöm. Mert mi az, hogy szeretöm mög nemszeretöm. Hát nem szeretöm, aztán az úgy van…

Így volt ez a beszéd valami olyan hat hét előtt. Egy nap aztán látható Mihály, jó degez tarisznyával a vállán, fölkészülve útra, halad a vasút felé.

– Hát kend?

– Hát – dörmögi Mihály –, majd mék föl a Galíciába.

– Talán hívatva van kend?

– Nem én. Csak majd elmék, oszt mögkeresöm a gyerököt.

No, ez nagy út lesz. Hát hogy mer ilyen vállalatba fogni? Idegen országba menni ilyen kavarodások idején. Azt mondja Mihály, hogy neki nem idegen az az ország, mert járt már ott a nagy szárazság alkalmával szénáért többedmagával, akkor kénkűport tettek a csizmába, hogy ne essen beléjük a tetű.

– De hát hogy talál kend a gyerökre?

– Addig keresöm, ameddig csak mög nem találom.

Ejnye, hejnye. Lám, ez a Mihály.

– Aztán tudja kend leginkább, hogy mőre van a gyerök?

A földre tekint, előre teszi a lábát, nézi rajta a csizmát.

– Nem tudom – mondja elgondolkozva –, de tudom a tábori postaszámot, amin levelez. Hát ahova a levél el tud mönni, oda én is el tudok mönni. Majd útbaigazítanak. Van még arra is jó embör.

– De hiszen kend mindig azt beszélte, hogy nem szereti kend a fiát?

Mihály a mélyhangon dörmögi:

– Hát nem is szeretöm. Mit szeressek rajta? Én mostan csak azért mék utána, hogy még egyször láthassam, azután nem bánom, ha mindjárt möghalok is.

1915

ALKU A SZÜLÉVEL

A városi ember, ha be akar valamit hozni a múzeumba, leginkább a vasárnap délelőttjét választja ki erre a célra. Ha egész héten nem is volt a belső városban (a palánki részen, mint mondják az öregek), vasárnap csak bemegy, hogy a piacon találkozzon az alsóvárosi sógorral, továbbá, hogy megnézze a vizet. Kimegy a partra, megnézi a Tiszát, és látván, hogy most is ott van, ahol ezeknek előtte, megnyugszik benne. S ha már ott van a parton, bemegy a múzeumba is, s amit be akar adni, magával viszi.

A tanyai embernek pedig erre a célra a hetivásáros nap az alkalmas, mert vasárnap nem szokás bejárni, az országos vásárt kivéve, akkor meg egyéb dolguk is van, mint a múzeumban időzni. A szüle tehát, aki most íme, szombaton déltájban benyitja az ajtót, feltétlenül tanyai. Kendő van a kezében, a kendő sarkán csomó: bizonyosan hoz valamit. Valami régiséget, amit a földben leltek, amiről az ásó vagy az eke vasa lefordította a homokot, mást nemigen lehet behozni a külső világból.

– Adjon az Isten jó napot – mondja a szüle.

– Adjon Isten. Üljön le, szülém.

– Köszönöm a szívességit – húzódozik –, nem vagyok arra méltó.

– Már miért ne?

– Nono… Csak úgy. Aztán ültem is a kocsin öleget. Mert mink arra a Madarász-tó felé vagyunk. Talán maga tudja is azt, hogy az merre van.

– Hát. Ahol a Géczy tanító szokott tanítani a fás-iskolában.

– Az, az – hagyja rá a szüle, s most már több bizodalommal van, mert hiszen látható, hogy ilyenformán ismerősök vagyunk.

– Kérdezze már, hogy mért gyüttem?

– Majd megmondja.

Ez a szokásos elöljáró beszéd. Utána a szüle kibontja a kendő egyik csücskét. Pénz van benne, ezüstpénz, régi.

– Nézze már mög, hogy mi ez? Maga bizonyosan jobban tudja.

– Ez régi pénz, szülém. Egy régi királynak volt a pénze.

– Nono – hagyja rá a szüle. – Mindig ezek szokták veretni.

A szüle most már leül, de előbb gyanús tekintetet vet a székre, melyet a bentvaló cifra beszéd fotelnek, a kintvaló egyszerű beszéd párnásszéknek mond.

– Arra volnék én most már kíváncsi – mondja –, hogy ér-e ez a pénz valamit?

– Biz ez nem sokat ér. Két hatost legfeljebb.

A szüle gyanúskodva néz. Hogy ilyesmit. Két hatost. Nem lehet az. Mondja is megsértődve:

– Két hatost? Húsz krajcárt? Ugyan már hova gondol? Hiszen errűl a pénzrűl azt mondta a tanító úr, hogy a háromszázötven esztendőn fölül van, tudja-e maga aztat? Háromszázötven esztendő. Nem is annyi, hanem még fölül rajta. Hiszen akkor talán még a Krisztus urunk is a földön járt.

– Jaj szülém, csakhogy nem a régiség határoz itt, hanem a ritkaság.

Ezt úgyszólván mindig el kell mondani, de sohasem akar belemenni a fejekbe. Gyanút fognak és kételkednek. Úgy érzik, hogy az ilyen alkunál ők vannak alul, és az úrféle, hej, az úrféle (hogy bújna bele az ördög…).

– De hát ez csakugyan úgy van, szülém, ahogy mondom. Próbálja meg a piacon felkínálni az ezüstművesnék, az talán majd ad érte valamit, mert az ráteszi az ezüst óraláncra fityegőnek.

A szülének homlokába szalad a vér. A szüle haragszik.

– Hát nem próbálom én. Hát hiszen nem akarom én ezt pénzért eladni.

– Hát akkor miért kérdezi, hogy mennyit ér?

Azt mondja a szüle:

– Mert én eztet magának akarom nyújtani. Aztán csak nem nyújtok kéthatosárát.

Ez más beszéd. Ez az úgynevezett „nyújtani köll” elmélet. Azt tartalmazza, hogy ha az úrfélétől valami szívességet, szolgálatot vagy akármiféle tevés-vevést várunk, akkor „nyújtani köll” érte valamit. Azon az alapon, hogy a Krisztus koporsóját sem őrizték ingyen. Mi lehet azonban most már az a szolgálat, amiért a régi pénzt nyújtani akarja szülénk. Másként kell tehát itt forogni a beszéddel.

– Hát akkor mi volna a kívánsága, szülém?

A szüle bontja a kendő másik csücskét. Összevissza hajtogatott, vékony, zöldesforma papiros bontakozik ki belőle. Féltékeny szeretettel fogja a kezébe, mondván:

– Ez madárlevél… Úgy hallottam, tudja-e, hogy itt bent maguk ebbe a házba a magyar katonák levelit eltöszik.

– El hát.

– Hát azért hoztam be. Ezt az unokám küldte, a Zemislibűl, mikor körülsáncolták üket az oroszok. Ez madárlevél. Ezt egy nagy gépmadár hozta. Tögyék el eztet is a többi közé. Hogy mögmaradjon mindig, hogy az én onokám még akkor se felejtközött el az öreganyjárúl. Eltöszi-e hát?

– El, bizony, nagyon. A többi közé.

– No – áll föl a párnásszékről a szüle –, akkor itten hagyom. De jól eltögyék. Hogy ha valamikor keressük, előmutathassák.

– Úgy, úgy, szülém.

Ebbe belenyugszik, búcsúzik, a jobbkezéből a balkezébe tévén a kendőt, hogy kezet foghasson.

– No, az Isten áldja mög.

– Az Isten áldja, szülém. Hát ezt a régi pénzt nem viszi magával?

A szüle az ajtó felé való haladtában félformán visszafordul:

– Csak maradjon – mondja –, a szívességiért…

Hát igen. Mert mégiscsak úgy áll a világ, hogy „nyújtani köll”. A szüle elment, itthagyta Lipót XV. krajcárosát, és azt a szép új magyar paraszti szót: madárlevél.

1915

A BÁTORSÁGRÓL

Beszéd van a bátorságról. Hogy kinek mekkora bátorsága van, és hogy miféle dolog tulajdonképpen az a bátorság. Vannak a társaságban az első tűzvonalból hazajött népek is, továbbá tanyai emberek, szóval akik sokfélét próbáltak. A tanyán, különösen a régi időkben, amikor rablók és kósza cigányok ellen éjjel fejszével kellett védeni a magányos házat, az emberek megtanulták, hogy mi az a bátorság.

– De az más – mondja a másik. – Ha mög vagyok támadva, kénytelen vagyok védeni magamat. Az nem bátorság, hanem kénytelenség. – Ennek azonban ellenében: senki se kénytelen beleugrani a Tiszába, hogy a fuldoklót kihúzza. De aki beleugrik érte, az kemény legény.

Ilyen beszédek vannak. Hogy a gulyás, aki egész életén át mérges bikákkal vergődik, mindig kitéve magát annak, hogy a haragra gyulladt állat föllöki és agyontapossa, az szintén nem bátorság, mert velejár a mesterséggel. A lópásztor dolga sem bátorság, mikor nyereg alá töri a csikót, mert az benne van a foglalkozásában. Csak azt csinálja, amire vállalkozott. Ráadta magát arra az életre, hát csinálja, amit vállalt.

– Mert hiszen – véli Hódi Vas János –, ha a mestörséggel járó életveszödelmet keressük, akkor a vasúti állomáson a kocsitologató napszámos a legbátrabb embör, mert azt napjában akár hatszor is összetörheti a vaskocsi, mikor kötözgeti űket egymással össze.

A tárgyalás egyre bővül, és tódul, és oda lyukad ki, hogy ami a mesterséggel velejár, az nem bátorság. Hanem csak ami a harctéren van, az a bátorság. Vagyis hogy – vélik mások – az nem bátorság, hanem vitézség.

– Ménkű – szól bele egy ember az asztalvégről. – Bátorság, vitézség: ménkű.

Ránéznek. Széles barna ember, a gyalogos katonák szürke ruhájában. A kigombolt köpönyeg alól kilátszik a blúzra akasztott vitézségi ezüst. Ez az ember azt mondja, hogy bátorság, vitézség: ménkű.

Hát már miért és hogyan? Az ember magyarázni kezdi, hogy ő most katona, de a polgári életben tűzoltó, csővezető, aki minden „eset” alkalmával szemközt néz a tűzhalállal, de hát az csakugyan úgy van, hogy annak semmi köze sincsen a bátorsághoz, mert már az benne van a mesterségben. Vagyis hogy a mesterségben van benne a bátorság, nem az emberben.

– Nono – kap a szón az ember, aki a bátorság harctéri elméletét fejtegette –, azért mondom én, hogy az ércfalnál mutatkozik ki a bátorság.

Az „ércfal” voltaképpen „ernstfall”; a közös seregnél szolgált emberek nevezik így a verekedési gyakorlattal szemben a komoly, háborús verekedést. De a barnafejű szürkeruhás katona megint csak azt mondja rá:

– Ménkű.

Kigombolja a vitézségi medáliás blúzt, alatta van a polgári mellény. Annak a zsebében kutatódik egy darabig az ujjával, azután kihalász belőle egy golyót, vagyis egy mostani fajta, hosszúkás lövedéket, ami ugyan semmiképpen sem golyó, de azért a magyar nyelvben a neve csak az marad. Nem hívják azt még az unokáink idejében se lövedéknek, se projektilnek.

A golyót az ember az asztalra veti, nagyot koppan rajta. Azt mondja az ember:

– Ezt a fejemben hoztam haza. Nemrég vötték ki belülle, innen a nyakam alól.

Nézik. Egy ember tudományosan megállapítja, hogy ez dumdum. Efelől vita támad, és a beszéd valódi alapjáról megfeledkeznek. Ez nem lehet dumdum, mert a dumdum harántosan meg van faragva. Annak éle van építve, hogy szakítson. Ez meg nem szakított, úgy-e bizony?

– Nem – mondja a tulajdonos –, nem szakított. Nincsen neköm mán semmi bajom. Hónapután már mögyök is vissza a harctérre… Csak éppen írni nem tudok miatta.

Megint újabb vitatkozási tér keletkezik. Mért nem tud írni? Egy, az emberek belső ügyeiben járatos tudós azt mondja, hogy ez bizonyosan attúl van, hogy az esze velejéből éppen az írás tudományára való részt szakította széjjel a golyó.

A tulajdonos erre is csak azt mondja egykedvűen:

– Ménkű.

Hát hogy? Hát mi? Utóbb a tűzoltó azt mondja, hogy mikor kivágták a feje aljából a golyót, összeszűkült a nyaka táján a bőre, nem tud tőle fejjel az asztalra hajolni, ha pedig nem bír fejjel az asztalnak szegülni, akkor nem látja a betűt: ezért nem tud írni addig, amíg a nyakabőre ki nem enged. Nyúlik az idővel – tanácsolja egy ember a dolgokba való megnyugvást –, mint a gummilásztikum.

Hát hiszen. Majd elválik. A bőrnek sajátságai vannak, és más az öreg bőr, mint a növendék.

Miután azonban efelől nem lehet semmit sem tenni, megint csak rátér a beszéd a bátorságra.

Az ember, aki a golyót az asztalra hajította, visszateszi a mellényzsebbe.

Azt mondja:

– Hát majd mék hónapután vissza a szerbökre. De én rájuk mék ám! Mert eddig is rájuk möntem.

Megveregeti a mellényzsebet, amelyben a golyó van, amit a fejiben hozott haza. Azután a blúza mellén a körömhegyével megkopogtatja a vitézségit.

– Ezöket – mondja és igaza is van neki – nem adták ingyen. Hát én nekik möntem. Aztán újbúl nekik mék, mihelyst a közelükbe eresztenek. Én rájuk mék, úgy, hogy az csuda.

Az az ember, aki a bátorsági elméletet kikezdte, most a tenyerével az asztalra csap, és azt mondja:

– Hát ezt beszélöm én. Ez a bátorság.

A tűzoltó megint csak egykedvűen feleli:

– Ménkű, nem bátorság. Én csak azért mék nekik, hogy vagy agyonlőjenek, vagy mögsebesüljek. Ha agyonlőnek, vége van mindönnek, ha seböt kapok, bevisznek a kórházba. Az ördög dekkungoljon a tavaszig abba a lucskos gödörbe.

Amely mondással a bátorságról szóló hadicikkely rövid és barátságos értelmezése befejeztetett. Csak Tóásó Mihály vélte még utólagosan, szigorúan tömvén a pipáját:

– Hát kit így, kit úgy. A légy se ügön iparkodik befelé a hideg szobába, mert attól fél, hogy megfázik. Inkább belefullad a meleg konyhában a tejbe…

1915

KUN LÁSZLÓ SZEKERE

A csirkefélét igen hallgatag állatnak tartják, azt mondják felőle, hogy nem sok esze van, mert nagyon kicsi a feje, a testéhez képest. Annyi bizonyos, hogy vannak kisebb madarak és nagyobbfejűek, de azért mégiscsak a csirke az közöttük, amelyik becsülendő, mert a kisfejű csirke húsa jó, a nagyfejű bankáé meg nem jó.

Azonfölül a csirke finom állat. A bankát nem ülteti el senki, mégis megterem, a csirkét pedig már tojás korától kezdve ajnározzák, mégis pusztul, ha rájön az ideje. Ilyenkor szomorúan nézik a csirke sorsát a tanyaudvarban. Hogy ugyan miért pusztultok? Még a világon sem voltatok – mondja nekik a gazdasszony –, már is szóltatok hozzám, aztán most mégis panaszkodtok? Aztán akkor szóltatok, most meg hallgattok, ahelyett, hogy mondanátok, hogy mitek fáj.

Ez így van. Mert a fiatal csirke már a tojásból is beszél, és jelenti csipogással az élete ébredését, mikor pedig felnő és valami betegsége támad, akkor nem tudja megmondani, hogy mi baja van. Csak odamegy az udvarban az ember elé, s előtte elesik. Úgy, mintha mondaná: segíts – mert szólni nem tud. Nincsen meg a hozzávaló tudománya. De azért nem igaz az, hogy bolond állat a csirke, mert ha az volna, nem ismerné a némabeszédet.

Öreg Tandari ül a tanyaudvarban, a fa alatt, az ócska kövön, onnan beszél a csirkékhez, mert a csirkék körülállva tartják az öreget.

– Majd én bevinnélek bennötöket a városba, ott jobb dolgotok lössz.

A csirkék nem bánják. Nekik mindegy. Az életük sorsa eddig is az volt, hogy mire fölnövekedtek, bementek a városba. Mit tud a csirke afelől, hogy miért viszik be a kőházak közé?

Tudja Tandari. Azonban most akármilyen oldaláról keressük is a dolgokat, mindenfelé más világ van, mint ezeknek előtte. A csirkét be kellene vinni a városba, mert ide a tanyába nem jön ki érte olyan, aki megvenné. Azonban mivel? Egy ócska kocsi volna még ugyan a félszer alatt, ez megmaradt magnak, de a hozzávaló lovak már régen elmentek, a többi állattal együtt, nincs ebben a tanyában a kutyán meg a macskán kívül már négylábú jószág egy fia sem. S a tanya a várostól messze van: húsz kilométer.

– Ejnye, hejnye – gondolja öreg Tandari, nézvén a csirketársadalmat ott a szeme előtt. – Pedig másként a nyakunkon vesz a csirke, még a tojás árát sem hozzák mög.

Az öreg ember kimegy a ház háta mögé. Ócska deszkadarabok vannak ott, törött lécek, öreg gyümölcsfák leszáradt, girbe-gurba ágai.

– Gyere no, kis unokám, velem, segíts öregapádnak.

Tandari és Misa gyerek az ócska fákból új csirkeházakat építenek. Nem lábon állót, hanem csak olyan hosszú szekrényformát, ketrecet, ami fölférjen a talicskára. A csirkék az udvarról Tandari után mennek, és nézik, szokásuk szerint félszemmel, hogy mit csinál. – Lakást szerkesztök nektök – mondja Tandari –, majd ebben uraskodtok befelé a városba. – A csirkék nem szólnak semmit, azt is lassan mondják. Néha csipognak, de ki érthetne vajon a madarak nyelvén?

Lassan barkácsol ugyan már Tandari, mert a keze sem egészen szolgál már hozzá, de azért a ketrec idővel csak elkészül. Van ajtaja is, a vasalása madzagra jár, a Misa gyerek bontotta szét a madzagot abból a kötélből, amelyik a malac nyakán volt, amikor még a malac megvolt.

A ketrecet kinyitott ajtóval leteszik a földre. A csirkék nézik, s látván, hogy ez nekik való, s jó, hát belemennek. Jó új helyen lenni, ha csak csirke is az ember. Van ugyan köztük néhány, aki igen csak csavargatja a nyakát, ezek azok, akik nem akarnak tanulmányaik további kiegészítése végett bemenni a városba. Azonban a Misa gyerek szárnyon kapván őket, csak betolja a renitenseket is a ketrecbe, s rájuk kötözi az ajtót.

Idáig most már tehát, ha jól keressük, ami azt illeti, körülbelül valószínűleg rendben van a dolog. Nagyapó örömmel legelteti Misán a szemét: lám, ez segítő fiú, nem hiába nevelték.

Azonban valami baj mégiscsak van itt. Mert könnyű a csirkét betolni a ketrecbe, ellenben nehéz a ketrecet csirkéstül a talicskán betolni a városba. Mikor messze van. Mikor még az is messze van, mikor már a messzeségből a tornya látszik.

Azonban – mennyi azonban van mostanában, emberek – hát az ilyent is meg kell érteni. A ketrecet a talicskára teszik, öreg Tandari próbálja. Nem valami finom talicska, csak afféle istállóbeli, nem tolták azt még életében sem be a városig. Nehéz, és homok is van az úton lehetősen. Vadnövények is nőttek az úton ebben az elhagyatottságban, amik elfogják a talicskán keresztbetett csirkekastély útját. És húsz kilométer. Hány embernek sok volna az még csak besétálni is.

Nincsen hát más mód, mint hogy szöget kell verni a talicska falába a kerék fölé, éppen punktumosan a közepébe, mert annak rendeltetése van. A szöget karikába kell hajtani. Azután egy vasdrótot kell előkeresni a szerszámos ládából, ha van. Hát van-e? Van, mert a Misa talált egyet. No, most kalapácsot ide, hol van a kalapács? Hm, hát hol van a kalapács? – A tavasszal – véli Misa – édösapám kezében volt, a szőlőt karózta vele… Az. Az lehet, hogy így van, de miként hívod most haza apádat a Galíciából, hogy hova hagyta el a kalapácsot, kis gyámoltalan, apátlan-anyátlan, elhagyatott tanyai kisfiú?

Rágja a szája szélét öreg Tandari; ez igen jó istenadomány, ez a száj szélrágás, mert ha az ember a szájszélit rágja, nem nedvesedik el a szeme. Mostanában már többen próbálták, és hasznosnak bizonyult. Huj, huj, öreg úristen, de rajtunk felejtetted a tekintetedet… Azonban nem ér ez a beszéd eggy-semmit sem, kalapács kell, aztán kalapács, mert kalapács nélkül nem tökéletes az ember. Misa azután el is fogja valahonnan az ereszet alól a kalapácsot, mert kilátszott a nyele. Lám, milyen jó, hogy nyele van neki.

Már most a vasat a kalapáccsal mind a két végén görbére szerkeszti nagyapó. Az egyik végén csak kampóra, hogy beleakasztathatódjon a talicska hátába, a másik végit pedig görbekerekbe, mert abba majd hám szolgál. Nagyapó kopácsol. Nem hiába, hogy juhász volt valamikor, amidőn még a világi pásztoros életet élte, de eltanulta a vasverést a kószapusztai cigányoktól.

Kész a vas. Öreg Tandari maga elébe tartja, s kedvtelve nézi.

– Ebbűl mi lössz, öregapám? – kérdezi Misa.

Öregapó elkomolyodva néz a gyerekre, talán úgy is érzi, hogy a szíve környékén valami szakadások történnek. Csönd azonban most, csönd:

– Ez a te hámodnak készül, Misa.

A fiú örül ennek, tapsol.

– Az én hámomnak? Hát én ló löszök, öregapám?

Tandari most már ócska kötőfékből, istrángból a hámot készíti a vasra. Gondosan bogozza, ahol össze kell kötni, hogy a csomója majd ne törje a gyerek testét.

– Nem, fiam, nem kis onokám, nem ló löszöl. A ló majd én löszök. Te mög a csikó.

Misának így is jó, mint ahogy ez így is van. Elkészül a vasas hám a talicska elébe. Minden készen van az útra, amihez hajnalban hozzá is fognak. A ketrec fölkerül a talicskára, az öreg fölveszi a vállára a melles hámot, a madzagjait a talicska két fogójára akasztván. A Misa gyerek pedig a talicska elébe fogja be magát, és a fogat a tanyaudvarából lassan a köz homokjára kifordul. A homokban nehéz az ilyen újfajta hintó, de Misa belesegít öregapó dolgába, mert úgy nekifeszül a hámnak, hogy a keze majd a földet éri.

– No, csak a homokról kiérjünk – lihegi Tandari –, majd a kövesúton jobban haladunk.

Nono. Csak módjával. A várost jó messzire elrakták innen az elődök, akik a falát ott a víz szélén letették. Gyakran kell pihentetni, majd pedig lassítani, de hát ez nem baj, mert lassan érünk messzire. Jó, hogy kutak vannak imitt-amott az útszélen, jó ivás esik a vödörbűl, s Misa a kalapszélből megkínálja a csirkéket is.

Biz, ez nem gyors haladás, Kun Lászlónak ezzel az újmódi szekerével, de azért minden lépés mégiscsak egy lépés. Szemközt jövő gyalogos emberek köszöntik az igyekvő Tandarit, s elhaladván mellette, megállnak s utána néznek. Olyan látnivaló ez, amilyen még nemigen volt mostanában. Nagykalapú Tóth János elgondolkozva csóválja a fejét, s bökdösi a botjával a gyalogösvény mellett a füvet.

– Teljes tetejivel fölfordult a világ. Az embörbűl ló lött, a gyerökbűl csikó, a csirkébűl úr. De most már fizesse is mög az árát odabent a városon az, aki önni akar belűle…

Az újmódi hintó egy szál kereke az úton nyikorogva kocog tovább. A kocogása egészen úgy szól, mintha valahol messze lassan katonadobot vernének.

1915

SZÁRADÓ ÁGAK

Csak lassan tudja, tekintetös úr, csak lassan. Ebbe lögyön mindön tanyai parasztikus embör belealapodva. Lassan, lassan, csak lassan, de mindig. Tudja, én sohase siettem egész életömbe, mert városi embör szokása az a nagy sietség. Csak lassan dógozzunk, de mindig. Hogy tudja, hogy ha a szőlőben, délután, kapálás közben, elfogott az álom a melegben, akkor is csak az almafa ágába fogózva állva aludtam. Mert az nem úgy van, hogy nappal heverjünk. Lassan, lassan, de mindig.

Az öreg Hódi mondta ezeket a tanácsokat, olyan szomszédforma tanyai ember kint a belsőzákányi kapitányságban. Hosszú Hódinak is nevezik, mert magas, szikár, ősz ember, mert nem ért rá a dologtúl megkövéredni: lassan, csak lassan, de mindig. Nem ok nélkül mondta, az ebbe való belealapodással meg az almafaág végin való alvással takaros örökföldeket, istenszemével kicifrázott, padláselejű öregtanyát szerzett. Meg becsületet is, ami szintén fölér néhány hold földdel odakint.

Gyalog haladván egyszer befelé a külső vidékről a közökön, a dorozsmai fürdőnél elért a délidő, mondom, bemegyek ide ebédelni. Zákányi kocsi áll a fürdő előtt: nini, hiszen ez a magas Hódi lova. Az hát. Öreg Hódi bent ült a fürdő teraszán, a fehérre terített asztal mellett, ebédelt étlap szerint, mondván:

– Én már nem tagadom el magamtúl az ilyesmit, azért, hogy én csak parasztikus embör vagyok. Mert én megszolgáltam. Mert lassan, csak lassan, de mindig.

…Azután lassan eljött a háború, és tart még mindig. A Hódiak istenszemes tanyájából elsőbb elment az egyik fiú, azután a második. Majd pedig elment a harmadik is, és elment az ország szolgálatára a negyedik is, aki nős, két kis családja van, de a felesége már nem érte meg a háborút, mert még a tavaly tavasszal elment a nyugalomnak csöndes éjjelébe, közanyánk ölébe.

A fiakból egy még harcol, egy elesett, kettő ötös honvéd volt, azok Przemysl eleste alkalmával orosz fogságba kerültek. Öreg Hosszú Hódiné nem sokáig állta már a világi életben a szíve szaggatásait, visszament a homokba, honnét formáltatott, öleli föld porát, lakja sötét boltját. Öreg Hódi magára maradt a tanyában az öreg béresével és a két unokával. Ezeknek a fejére tette olykor hidegülő kezét.

– Csak lassan, lassan – motyogta.

Azonban nem ment a dolog lassan, hanem sebesen. Vannak a dolgoknak néha ilyen megszaladásaik. Magas Hódival is megszaladtak, a múlt héten ő is csak lement a homokba, és immár istenét és kegyes teremtőjét onnan áldja örömmel. A tanya padlásfaláról ugyan az istenszeme most is derűsen, sugárkévésen tekint szét a Hódi-semjék füvein, de a tanyafödél alatt már nem maradt meg más, csak az öregbéres meg a két kis unoka. Csak lassan, lassan, de mindig… Úgy van ez egészen, ahogy öreg Hosszú Hódi mondta: lassan fogyunk, de mindig.

A Hódi-földet sem szántja föl már a tavaszra senki. Az emberek, ha elmennek mellette, szomorúan legyintenek a kezükkel:

– Puszta főd…

Egy sovány kutya szótalanul néz utánuk a föld sarkából.

1915

Tartalomjegyzék

- ÚJ TALICSKA IRÁNYÁBAN

- HÓBAN

- HAJÓFEJELTETÉSNÉL

- ADÓÜGY

- FAVÁGÓK

- TALÁLKOZÁS

- AZ ÖREGBÉRES PENZIÓBAN

- A SZÜLE A REGÉNNYEL

- FONATOS KISKALÁCS

- HANGULATOK

- ÜZENET A MÁSVILÁGRA

- MESÉLNEK

- NEM HISZIK A FIAKAT

- A SZENVEDÉLYRŐL

- NOMÁD KATONA

- ETAL ÉS TÓNI

- TANYAI ASSZONYOK

- SZIBÉRIA

- ÖREG REGRUTÁK

- VIGASZTALÁS

- MEDDIG TART MÉG?

- RÉGI HUSZÁR MUSZKASIPKÁBAN

- CIGÁNYOK ASSZONYA

- AMI NINCS MESSZE

- NEHÉZ EMBEREK

- A DRÁGASÁGRÓL

- TERMÉSKŐSZÍVŰ MIHÁLY

- ALKU A SZÜLÉVEL

- A BÁTORSÁGRÓL

- KUN LÁSZLÓ SZEKERE

- SZÁRADÓ ÁGAK