RÁKOSI VIKTOR

POLGÁRHÁBORU

BUDAPEST MDCCCCIII
VIII., ÜLLŐI-ÚT 18. SZÁM
RÉVAI TESTVÉREK
IRODALMI INTÉZET R.-T.

Ez a könyv az Országos Széchényi Könyvtár

Magyar Elektronikus Könyvtárából származik:

http://mek.oszk.hu

A konvertálást a Kindle-varázs készítette (szerkesztette: Kalmár Csilla),

további PRC könyvek a Kindle-Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat,

azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

2011

I.
A KIRÁLYDOMBI CSÁRDA.

A királydombi kapaszkodó tetején állt a Betyár Jóska csárdája.

A ki a csárda konyhakertjéből nézte a világot, lelátott az Ompoly völgyébe, s ha jó szeme volt, vagy tiz tornyot megszámlálhatott. A ki a kapaszkodó tulsó felén nézelődött, azt a Topoly völgye gyönyörködtette, melyben a nyeszledt, hitvány kis Topoly vize csörgedezett, – de csak nyáron; mert tavaszszal ugy söpörte az utjából a házakat, mint akár az a hires, bolond Tisza.

A Betyár Jóska csárdája nagyon jó helyen volt. Ha a vasutat föl nem találták volna, még jobb helyen volna.

Az az ut, a mely mellette elhaladt, Zoltán vármegye két legnagyobb városát, Zoltánvárát és Magyar-Szállást, kötötte össze. Hol itt volt vásár, hol ott volt vásár, meg azonkivül is csak jártak az emberek megye, város, község dolgában. De a Betyár Jóskánál mulhatatlanul etetni kellett, mert akármelyik oldalról kapaszkodott föl ló vagy ember: a csárdánál szakadt róla a verejték és rogyadozott az ina.

Mikor aztán a vasutat arra is bevitték, megcsappant a járó-kelők, utasemberek száma a Jóska csárdája előtt. Szó, a mi szó, vasuttal gyorsabban jár az ember és ha csak teheti, elkerüli a királydombi kapaszkodót. Ezt pedig vasuttal teheti legkönnyebben.

A Jóska csak nevette a vasutat. Mert vagy erre fölhozzák és akkor a masinának is csak meg kell itt kaptatni, vagy nem hozzák föl és akkor neki nem fog itt piszkálni az orra alatt. Addig van. Magyar ember megnyugvással fogadja, a mit az Isten neki ád, bármilyen kevés legyen is az. Talán azt hiszik, hogy ő rá van szorulva erre a rongyos csárdára?

A vasut odalent a völgyben megnyilott. Bizony azért nem szítt kevesebb pipa dohányt Betyár Jóska. Pedig ez a fő. Elég ember járt még arra, a kivel a világ sorjáról elbeszélgethetett. A kinek kocsija volt a vármegyében, az ugy se járt vasuton, a szegény emberből meg mi haszna a csárdásnak? Az a tornácon megeszi a szalonnáját, nagyot huz rá a vederből, aztán engedelmet kér, hogy a szérüskertben, a boglya töviben elhálhasson.

Hanem a felesége fitymálta a vasutat. Azokat is, a kik rajta utaztak. Minek gyorsabban járni, mint a hogy az isten megadta? Gyalog, kocsin, lóháton, ökörszekéren: ez megjárja, ehhez nem kell furfang, vagy valami kitalálás. De külön kifundálni egy masinát, mely magától gyorsabban fut, mint a legsebesebb ló: ez az ördögtől jön.

– Gyorsabban akarnak járni? Majd a halál is vasutra fog ülni és hamarább utóléri őket, – ez volt az asszonynak a legfőbb argumentuma a vasut ellen.

Jóska ilyenkor vállat vont, mintha azt mondaná: hadd kerepeljen, legalább nem rozsdásodik be a nyelve.

Nehogy azt higyjék, hogy a Betyár Jóska valami gonosz tettel szolgált rá a nevére, megmagyarázom a dolgot. A nagyerejü Mező Pistát, a félelmes betyárt, vagy husz év előtt itt lőtték agyon a pandurok a királydombi csárdában. Azóta a csárdának minden tulajdonosa a Betyár nevet kapta a néptől, akármilyent hagyott is rá az apja. A mi Betyár Jóskánkat eredetileg Kese Józsefnek hivták, lett belőle Betyár-Kese József, aztán a Kese név teljesen lekopott és lett belőle pusztán Betyár Jóska. A fiai már ilyen néven szerepeltek a gerjeni iskolában. Ki tudja az igazi nevüket? Hát a pándi jóravaló Fátyol Gergő familiájáról ki tudja, hogy csak olyan igazi Mohácsi, mint a dombon lakó gazdag Mohácsi Péter. De hát a nagyapja a Busa Péter lakodalmán ellopta a menyasszony fátyolát és azóta Fátyol-Mohácsi lett a nevük. A Mohácsi itt is lekopott, és ma a terjedelmes Fátyol-familia azt se tudja, hogy közel atyjafia a dombon lakó Mohácsi Péternek.

Bizony kérem, nálunk ilyen módon keletkeznek csak uj családok, mert ritka, nagyon ritka eset, hogy idegen legény beleházasodjék a faluba.

II.
MIT BESZÉLTEK A BETYÁR JÓSKÁNÁL.

Alkonyatra hajlott a nap, péntek este volt. Jó napja a csárdának, mert szombaton van a hetivásár Magyar-Szálláson és ilyenkor déltől éjfélig tele van az ivó emberekkel, a kik Zoltánváráról és vidékéről igyekeznek a sokadalomra.

Asszony, gyerek kint üldögél a kocsikon, melyek egész tömegben állnak a korcsma előtt elterülő gyepes téren, az emberek pedig a csárdában pipálnak.

Először apró csoportokban folyik a csöndes beszélgetés. Két-három emberből áll a csoport. A közös ismerősökről folyik a kérdezősködés. Miután ki-ki tisztába jött azon emberekkel, a kik iránt érdeklődik, (ki meghalt, ki nyavalyás, kin keresztül ment a kocsi, kit meg bevittek a zsandárok), kezd körülnézni, hogy immár kihez irányozhatná szavát, hogy a messzebb fekvő dolgokról is tudomást nyerjen. Valaki fölemliti, hogy a tyukodi hid leszakadt szerdán éjjel. Erre mindenki oda kezd figyelni. Az uj hid? Nem, az öreg hid a kerecsendi dülőnél. Aztán a tyukodiak nem akarják megcsináltatni, mert aszongyák, hogy dabjoniak alatt szakadt le. A figyelem immár feszült, mert ez egy elvi jelentőségü kérdés: ki csináltatja meg a hidat, a ki alatt leszakadt, vagy a község, melynek határába esik? Valaki hallomásból azt állitja, hogy a dabjoni gróf uj cséplőgépet hozatott: az alatt szakadt le. A ménküt? Az érdeklődés egyszerre lelohadt. A tyukodi hid nem közügy többé, ha a gróf is benne van: most már bizonyos, hogy a tyukodiak fogják megcsináltatni.

Az a szóbeszéd is lefoglalta egypár percre a közfigyelmet, hogy Buzsák községet a sertésvész vagy a szőlőféreg miatt vetették-e zár alá? A szokoli árendás gulyásának különös halálát is letárgyalták. Agyonszurta a bika szegényt. Majd a másnapi vásár kilátásairól beszélgettek…

– Jó estét! – köszöntött egy érdes hangu paraszt, a ki most lépett be az ivóba.

– Adjon isten, – felelték a közelállók.

– Te vagy az János? – szólt egy öreg, pirosképü paraszt, – mi ujság a kis-turi szögeletben?

– Ujságnak elég uj, nem tudom, hallották-e már ezen…? – felelt a jövevény a falnak támaszkodva és kellő lassusággal tömve a pipáját.

– No, ki vele! Ne sajnáld a szót.

– Se több, se kevesebb, minthogy követet választunk négy hét alatt.

– Kitül hallottad?

– Nem hallottam én, hanem látom.

– Jó szemed lehet.

– Van hál’ istennek, nem is kerül arra ablak, ha száz esztendeig élek is.

– Na hát, mit láttál?

– Nem sokat, de okos ember a kevésbül is sokat ért.

– Ne cifrázd, ki vele! – biztatták több oldalról.

– Hát azt tán tudják kigyelmetek, hogy a Bagó Márton fia Szeliben kedden tartotta a lakodalmát a Fehér Borcsával.

– Én tudom, – szólt a csárdás körülnézve és a fejével helybenhagyólag biccegetve.

Ezek után nem is akadt senki a társaságban, a ki kételkedett volna benne.

– De azt tán nem tudják, hogy a lakodalmon ott volt a főispán ur ő méltósága is.

Moraj futott végig a csoportokon.

– Ne mondd! Ugyan, mit beszélsz?

– Én ezt is tudom, – szólt ujra a csárdásgazda. – hát aztán?

– A főispán kezdte meg a táncot a menyasszonnyal, de még szavalt is a Bagó-család egészségire.

– Hát aztán?

– Mit akar még kend? A ház oldalát nem rugta ki, annyi szent…

– Mi köze ennek a követválasztáshoz? – szólt a csárdás törhetetlen flegmával.

A legényt boszantotta, hogy a csárdás minden áron le akarta szállitani hirének a fontosságát. Elaludt pipájában legyömöszölte a maradék dohányt, levette a pörge kalapját, végigrántott rajta egy szál gyujtót, kivárta a kén lassu föllángolását, erőteljes szipákolásokkal rágyujtott, aztán megfontoltan szóla:

– Jóska bátyám, én csak annyit mondok kendnek: Ha közibénk jön a végrehajtó, azon nem bámulok. Azon sem csudálkozom, ha a finánc meglátogat. Még a csendőrt is megszoktam mi köztünk és nem tátom rá a számat… Ha a szolgabiró kocsija megáll a faluban, akkor már megteszek annyit, hogy oda megyek és a kocsist megkérdem, hogy mi járatban hozta ide a gazdáját. De még ezt se tartom csodának. Hanem ha a főispán maga kijön a városból a Bagóék lakodalmára, akkor már aszondom: Eszeden légy fiu, mert ilyet nem minden nap látsz. Ez jelent valamit.

A parasztok helyeslőleg zümmögtek.

– Hát nem ott volt-e Királyréven, a Döme Pista lakodalmán? – felelte a csárdás, a ki még nem adta meg magát.

– Mikor?

– Mikor? – szólt a csárdás mélyen elgondolkozva, – azt már bajos megmondani.

Különböző tehenek és ökrök eladását, a szentiváni nagy tüzet, a királyrévi papválasztást, a szeghalmi kukoricaföldeknek felibe való kiadását összevetve, kideritették, hogy annak éppen öt esztendeje.

– No lám! – kiáltott diadalmasan a hirhozó paraszt, – az is összeesik a követválasztással. Októberben volt a lakodalom, rá januárban volt a követválasztás. Nem mondtam?

– Valaminek köll lenni a dologban, – szólalt meg egy legény, – most már nekem is eszembe jut. Tegnap reggel a főszolgabiró urnál voltam. Tudja az isten, hová tettem a bolond eszemet, annyi szent, hogy föltett kalappal léptem eléje, a mire a Márton hajdu se szól, se beszél, hanem istenesen kupán vág, ugy, hogy a kalap leröpült a fejemről…

– Lecsuktak egy éjszakára? – kérdé a csárdás.

– Nem a! Éppen nem. A főbiró ur leszidta Mártont, mint a kis gyereket, aztán öt pengőt adott, hogy föl se vegyem a dolgot.

– Aj ha! – bámult a nép.

– Magam is elbámultam rajta. Mert tudják kentek, máskor… haj, haj, máskor… lecsukat a főbiró ur és még nekem kerül öt pengőmbe a mulatság… Tiszta sor: követet választunk.

Csönd lett. Mindenki kémlelve tekintett körül. Senki se tudta, hogy mit rejt a jövő és kire fog szavazni. A csárdás kezdte el megint, a közvetlen szomszédjához intézve a szót:

– Ugy van az, komám, azért okosabb az ur, még ha a parasztnak több esze van is.

– Már miért?

– Mert mindent hamarább megtud, mint mink. Mire mi odaérünk, már az ebédet megették.

Sokan nem értették a csárdásgazda filozófikus mondását, de azt ösztönszerüleg érezték, hogy igaza van, s általános elcsendesedés következett.

Lódobogás hallatszott. Egy fiatal legény vágtatott a csárda elé, s megállt.

– Félliter bort adjanak!

– Szállj le, kerülj beljebb, – biztatta a csárdás.

– Nem lehet, sürgős az utam. Nem azért ültettek lóra, hogy bort inni leszálljak.

Föladták neki a bort a lóra.

– Mi járatban vagy?

– Sürgönyt viszek a méltóságos főispán urnak, Komádiba.

– Sürgönyt? – hallatszott köröskörül, mert akkorra már mind kijöttek az ivóból.

– Azt ám, – felelt a legény büszkén, – dróton jött Pestről, hát sebesen kell annak odább is menni.

– Pestről jött? Vajjon mi lehet benne? – találgatták a parasztok.

A legény fölhajtotta a bort, egyet rántott a lován, egyet billentett a kalapján és fütyörészve tovább haladt.

A nép csalódottan nézett utána. Azt hitték, hogy meg fognak tudni valamit.

– Ejha, hagyjátok. Rendes dolog az, hogy az urak dróton beszélgetnek egymással, – szólt végre a csárdás, – ezt találták ki maguknak és azért tették olyan drágára, hogy a szegény embernek ne legyen kedve eltanulni.

Egy óra mulva, mikor már meglehetősen beesteledett, arra látták haladni a főispán négyes fogatát, Zoltánvára felé. A bakon a kocsis mellett nem a huszár, hanem, – csudák csudája, – Bató Gergely ült. Egy jószemü legény meglátta és azonnal hirül adta Betyár Jóskának.

– Bató Gergely? Jól láttad?

– A mit én meglátok, meg van az jól látva, – felelt a legény büszkén.

Betyár Jóska gondolkozva vakarta a füle tövét. A parasztok várakozólag tekintettek rá.

– Éppen tegnap lóditottam ki a korcsmából, mert megint hitelre akart inni. Baj, baj.

A másik fülét meghuzogatta egypárszor.

– Különben nem olyan nagy baj. Legalább megfizeti az adósságát. Elég az hozzá: tudom már, a mit tudok.

De nem mondta meg senkinek, hogy mit következtet Bató sorsának nagy fordulásáról, hogy tegnap kidobják a korcsmából, ma meg a főispánnal kocsikázik.

III.
A SAS ÉS A FÉSZKE.

Sáska Márton felső-pataki földesur házában két nevezetesség volt: a vizslája, meg a gazdasszonya.

A vizslában az volt a nevezetesség, hogy a hires Waterproof-fajzatnak utolsó ivadéka és Guttmannak hivták.

Guttmannak hivták pedig azért, mert Marci bácsi ezzel akarta mutatni megvetését az ő peredi birtokának bérlője, Guttmann Ignác iránt, a kivel örökös veszekedésben élt.

Hogy azonban a kutya lássa, hogy őt, mint kutyát nagyra becsüli: nem tegezte, mint az ebeket szokás, hanem magázta.

A gazdasszonyban, özvegy Tóth Borbálában, az volt a nevezetes, hogy ezelőtt husz évvel kártyán nyerte Bágyi Miklóstól. Egyéb semmi.

Sáska Márton a Sáska-familia tagjai közt a legidősebb volt és agglegény. A ráeső birtokrészeket árendába adta s ő a politikának élt. Ez az egy szenvedélye volt.

Még pedig az ellenzéki politika. A Sáska-család Szent Istvántól Marci bácsiig örökké az oppozicióhoz tartozott: akkor is Vathát és Kupát ismerte el vezérének és tiltakozott a keresztyénség ellen.

Marci bácsi kérlelhetetlen ember volt. Megalkudni nem lehetett vele. A német, Bécs, meg a kamarilla: ez volt az ő megforditott szent-háromsága, a melyet gyülölt. Régi szabásu magyar volt. Ellenük nem tett semmit, de ápolta szivében az engesztelhetetlenség szent tüzét, mint egy Veszta-lángot, az utódok számára.

Sáska Márton csoszogó léptekkel megjelent a tornácon és lekiáltott a kocsisnak:

– Pista te, eredj fel a kert végibe a dombra, nézz szét, jön-e már a doktor ur.

E parancs kiadása után keserves nyögések közt leereszkedett egy karos-székbe. A nyitva hagyott ajtón a vizsla somfordált Sáska Márton után, leült az urral szemben és merően a szeme közé nézett.

– Hát maga mit bámul itt? – mordult rá a kutyára, – menjen legyeket kapdosni.

A kutya habozva félreforditotta a tekintetét, aztán lopva urára nézett.

– Nem hallotta? – ismételte Márton ur, – nem szeretem, ha ilyen ostoba pofát vág. Mars!

A kutya leeresztette fülét, farkát és lassan kezdett leballagni az udvarra.

– Átkozottul rossz szinben lehetek, nagyon elváltozhattam, hogy ez a kutya ugy megbámult, – mormogá Márton ur, tekintetével követve a kutyát.

A kutya megállt és visszanézett.

– Guttmann! – kiáltott megindultan Márton ur, s a kutya három ugrással ott termett.

– No, feküdjék ide, vén bestia, nem akarom megszomoritani.

A vizsla lehevert és csöndes, jóizü viháncolással vette tudomásul, mikor a gazdája rátette a féllábát.

Az öreg maga elé bámult egy darabig, aztán nyugtalanság látszott rajta, elkezdett köhögni, s végre elkiáltotta magát:

– Jóska!

Egy inas-forma gyerek bujt elő az istállóból.

– Eredj, nézd meg, hogy a Pista nem aludt-e el a dombon.

Tekintetével kisérte a Jóskát, s mikor elveszitette, ujra türelmetlenül kiabálni kezdett:

– Borbála, Borbála!

A tornácról a házba vezető ajtó küszöbén egy nagyterjedelmü szakácsné-alak jelent meg. Ma aligha kártyáznának rajta Bágyi meg Sáska.

– Mit találtál ki ebédre?

– Nem tudok én uj ételeket kitalálni. Husz évig meg volt a főztömmel elégedve a nagyságos ur, most meg azt akarja, hogy egészen uj eledeleket tálaljak föl.

– Elmaradtál te, Bábi. Ettem én Pesten olyan dolgokat, hogy te olyant még álmodban se láttál.

– Hozza ide azt a kétezer mészárszéket, harminc piacot meg ezer füszerest, a mi ott van, majd akkor én is különben főzök. Különben éhes a nagyságos ur?

– Nem én.

– Akkor mit zaklat, mikor ugy se eszik semmit. Lesz jó leves, meg libapecsenye. Betegnek éppen jó.

Ezzel sarkon fordult és bevágta maga után az ajtót.

– Beszélj vele! – mormogá az öreg, – csak a doktor itt volna már. Bábinak igaza van. Most már magam is hiszem: nagyon beteg vagyok.

Megmondta neki a zoltánvármegyei főorvos két hónap előtt, hogy ha nem vigyáz magára, nem éri meg a telet. Sáska Márton kinevette. Sohse gyógyitotta őt senki. Meglőtték, megvágták, ló ledobta, szekér keresztülment rajta: szépen egészséges lett magától. Sok hires dolgot végigcsinált tizenhat éves kora óta, nem ártott meg neki semmi. A tavaszszal egyszer megcsapta a hideg szél, azóta sárgul, fonnyad, nehezen jár, most már nem is eszik, meg nem is pipázik. A ménkü tudja, hová vezet ez. A felső-pataki tornácos kuria szomoru tanya lett. Pedig elég hangos, mulatós hely volt. Nem hiába kapta az öreg az Uri-Betyár Jóska nevet. A vármegyebeli vad cimboráival sokszor majd kirugta a felső-pataki ház oldalát.

Az idén aztán megrokkant és már sehol se lehetett látni. Csak kínlódott, de röstelte bevallani, hogy beteg. Mintha ezzel az elveiből kellett volna neki engednie. Borbála kuruzsolgatta, a hogy tudta. Hájjal kente a lábait, kamilla-teát itatott vele, megszivatta a talpát mustárral, de bizony ez mind nem használt semmit és az öreg előtt néha csak ugy kékült-zöldült a világ. Sokszor elszédült, egyszer el is álélt… ma pedig, hogy a lábai is dagadni kezdtek, megadta magát és Zoltánvárra küldött az orvosért. Azt várta olyan nagyon.

– Hej, Borbála! – kiáltott megint nem sokára.

– Mi baj?

– Ott van-e a Treszka a konyhában?

Egy kis tizenhárom-tizennégy éves leányka perdült ki a tornácra, oly hirtelenséggel, mintha onnan belülről lóditották volna.

– Kezit csókolom, mit tetszik parancsolni? – kérdé vékony, nyafogó hangon.

– Eredj, szaladj a tanitó urhoz. Tisztelem, jőjjön föl ebédre.

– Ilyenkor még vendéget is hivunk? – mormogott Borbála.

Treszka alig ért ki a kapun, már jött visszafelé Petrás Benjámin tanitó urral. Ugy látszik, a tanitó ur bölcs férfiu volt, a ki a falunak mindig azon a pontján állt, a hol legkönnyebben érhetik ebédre szóló meghivások. Látszott is rajta, nagyon rászorult arra, hogy ebédre meghivják. Példátlanul kiéhezett alak volt. Sovány, beesett arcu, sovár tekintetü; szája nagy, fogai hatalmasak. Mikor jött Márton ur felé, állkapcsát már előre mozgatta, hogy igy ebédig bizonyos erősebb lendületbe jöjjön.

– Dögrováson vagyok, tanitó ur, – ezzel fogadta őt a házigazda.

– Dehogy, nagyságos ur, nem hal meg olyan könnyen az ember.

– Nem hal meg könnyen, de egyszer mégis csak meghal.

– Dehogy, nagyságos ur, – felelt vigasztalólag a tanitó.

– Ne beszéljen bolondokat, hát mit jelentene mást, mikor szédülök, ájuldozok, meg a lábam is dagad.

– Szakasztott igy volt a szegény apám is halála előtt, – szólt a tanitó elmélázva.

– Süsse meg az apját, – mordult rá Márton ur, – nem tud okosabb dologról beszélni?

Petrás megrettent. Végignézett az égen és szólt:

– Ránk férne egy kis eső.

– Borbála! – üvöltött Márton ur, – tálalj!

Petrás ur állkapcsa ekkorra már erőteljesen mozgott. A konyhából édes zene, a sülő liba sistergése hallatszott ki, – éppen most öntötte nyakon Borbála egypár kanál zsirral.

– Tessék ebédelni jönni, – szólt ki Treszka.

Márton ur betámolygott az ebédlőbe. Petrás előre nyujtott nyakkal utána. A leves már a tányérban párolgott. Petrás csodálatos gyorsasággal bekanalazta, Márton ur azonban hozzá se nyult.

– A levest nagyon szeretem, – szólt Petrás, miután az utolsó kanál tartalmát a feneketlen mélységbe küldötte.

– Vegyen még.

Petrás telemerte a tányérát, nagy karaj kenyeret szelt, beleapritotta, s változatlan mohósággal bekebelezte. Aztán még egy karaj kenyeret szelt, megsózta, megpaprikázta, s óriási falatokban nyelni kezdte. Az efféle puha szubstanciát ő meg se rágta. Azzal csak időt veszteget az ember, s az élet oly rövid.

Mire Borbála asszony bejött a libával, Petrás ur már a harmadik karaj kenyeret szelte. Ezt azonban letette maga mellé, s várakozó álláspontra helyezkedett.

– Az én levesemet tedd a melegre, – szólt Márton ur Borbálának, – majd később eszem.

A tanitó ur arca elborult: azt hitte, a liba is halasztást fog szenvedni.

– A tanitó ur csak folytassa.

Borbála mérgesen letette a libát.

– A libát nagyon szeretem, – szólt a tanitó csillogó szemekkel, s két hatalmas darabot kiemelt. Most már a fogai is elkezdtek csattogni; koronként tenyérnyi nagyságu kenyérdarabokat mártott a zsirba, s utána ujult erővel folytatta a pecsenyézést. Igy ehettek partrajutáskor az „Almanzor” spanyol vitorlás hajótöröttjei, kik tiz napig étlen-szomjan hányódtak a tengeren. Sáska irigy tekintettel nézte a mutatványt mindaddig, mig Pista, Jóska be nem robogtak a dombról azzal a hirrel, hogy itt a doktor.

– Csak egyék tanitó ur, – és e szavakkal a doktort a másik szobába vezette.

– No, bátyám, mit mondtam? – szólt az orvos.

– Igazad volt, öcsém, de hát nehéz azt elhinni, a mi az embernek rosszul esik. Most mutasd meg, hogy mit tudsz. Ehol ni, már a lábaim is dagadnak.

Az orvos, a ki fiatal ember volt, ezt hallva, nagy fejcsóválások közt fogott Marci bácsi részletes megvizsgálásához. A vén kuruc, mint a megijedt ember, mindennek alávetette magát, s aggodalmasan leste az orvos arcát.

– Baj, baj, sokáig tart a gyógyulás, de ha szót fogad, kimászhatik belőle.

– Szót fogadok, csak parancsolj.

– Először is tüstént ágyba fekszik.

– Már fekszem, – és ledobta a kabátját.

– Aztán itt hoztam háromféle orvosságot. Kettővel keni magát, egyet meg bevesz.

– Kenem, veszem, – szólt Marci bácsi, s már csizmáját huzta lefelé.

– Ha jobban lesz, bejön a városba, (mert most nem ülhet kocsira), ujra megvizsgálom, s akkor tüstént megy föl Budapestre. Ott marad egypár hónapig.

– A meddig parancsolod, – szólt az öreg a paplan alól.

Még a diétára nézve tett a doktor rendelkezést, aztán igy szólt:

– Most pedig kérek egy kis ebédet.

– Eredj az ebédlőbe, jut elég neked is, én nem ettem egy falatot se.

A doktor az ebédlőbe ment, s leült a tanitóval szemben. Borbála behozott neki egy tányér levest. A mint letette, szemei az üres pecsenyés tálra meredtek.

– Hová tette, tanitó ur, a libát? – szólt szigoruan.

– Hová tettem? – kérdé Petrás ur indignálódva. – Nem szoktam én semmit eltenni. Megettem.

És ezzel nyugodtan rohamot intézett az utolsó falat libacombja ellen. A doktor ámulattal nézett a sovány emberre, majd az előtte levő csontgarmadára.

Borbála asszony ezalatt egy fél rud szalámit tett a doktor elé, a ki e közben megnézte az óráját és igy kiáltott:

– Hisz még csak most van dél! Akkor se baj! Egy órára még a bárónéhoz érek és ott pompásan megebédelhetek.

Ezzel fölkelt, elbucsuzott Marci bácsitól és elrobogott. Petrás irigykedve nézett utána: erre az emberre még egy pompás ebéd vár. Borbála is bement a gazdájához, a ki részletesen elmondta neki, hogy mi baja, aztán beoktatta, hogyan kell őt a különböző orvosságokkal kezelni, mit szabad ennie és egyáltalán mi módon kell élnie.

IV.
A CSUDASZER.

– Persze, én hiába beszéltem örökké a nagyságos urnak. Én, a ki egész életemet a nagyságos ur szolgálatában töltöttem, ösmerem minden porcikáját, minden leheletét.

– Fogd be a szádat, Bábi, – nyögte Márton ur.

– Most pedig, egy idegen embernek egy szavára ágyba dül, oda van, elhisz mindent.

– Ne boszants, Bábi!

– Pedig a betegségnél az a fő, hogy az ágynak minél tovább ellentálljon az ember. Mert ha egyszer lefeküdt, többet az ágy nem ereszti. Nem tud többet megszabadulni tőle. Vége van.

– Igazad van, Bábi!

Ezzel Márton ur kimászott az ágyból, felöltözködött és kiment a folyosóra. Ez az ágyhistória, melynek Tóth Borbála hangot adott, neki is erős babonája volt.

Alig kezdett ott sütkérezni, a délutáni nap fényében, egy lovaslegény fordult be az udvarra és járult a tornác elé.

Táviratot hozott Budapestről. A táviratban csak ennyi volt:

A képviselőházat váratlanul feloszlatták. A választások szeptember huszonhatodikán kezdődnek. A ti kerületetekben a főispán fia fog föllépni.

Kormos.

A következő percben Marci bácsi föl s alá járt a folyosón. Lépései egyre ruganyosabbak lettek.

– Jóska! – kiáltott erős, átható hangon, – nyergeld föl a Csinost.

Borbála összecsapta a kezét.

– Mit akar csinálni, nagyságos ur? Akkor már inkább jobban tenné, ha lefeküdnék az ágyba.

– Fogd be a szádat, Bábi!… A főispán fia, az a monoklis firtli? Ezért akartatok engem eltenni láb alól?

– Csak nem akar lóra ülni? – kérdé Borbála elképedve.

– Ebből a kerületből ugyan nem esztek… Bábi, hamar, adj valamit enni.

– Ott van a szalámi az asztalon.

Abból, hogy Bábi azt mondta: Ott van a szalámi az asztalon, kitünik, hogy igen kevéssé ismerte Petrás Benjámin tanitó urat. A szalámi nem volt ott, kihült hamvait egy madzag képviselte, melylyel a vége be volt kötve. Petrás ur nyugodt, angyali mosolylyal tekintett hol a belépőkre, hol a madzagra és szóla:

– Nagyon szeretem a szalámit.

– Ember, – szólt Márton ur elképedve, – maga azóta mindig evett?

– Mindig, – felelt némi büszkeséggel Petrás ur.

– No, adj’ isten egészségére, – szólt Márton ur; ezzel bement a hálószobájába s pár perc mulva a kenőcsök és a folyékony orvosságok repültek ki az ablakon.

(Megemlitem, hogy Borbála a kihajigált orvosszereket gondosan összeszedte és a legkülönbözőbb betegségeket hosszu időn át nagy sikerrel gyógyitotta a faluban.)

Márton urat pedig ezután föltolták a lóra és az öreg Zoltánvárára vágtatott.

V.
A „SARKCSILLAG” ÖZVEGYÉNEK A LAKÓJA.

Ne tessék nagyon exotikus dolgokra gondolni: a „Sarkcsillag” egy külvárosi kávéház volt, melyben a kis kávét nyolc krajcárért, a nagy kávét tiz krajcárért mérték. Tizenkét krajcárért már kuglóf is járt hozzá. Tizennégy krajcárért már a kanalat is elvihette a vendég.

A kávéház eredetileg a Csillaghoz volt cimezve, de mivel sarkon állt, elnevezték Sarkcsillagnak.

Egy napon Fimpl Mária, a tulajdonosnak, Fimpl Jánosnak a felesége, egyedül ült a kávéházban, mikor belép egy szőke fiatalember, megiszik egy kapucinert, odalép Fimplnéhez és igy szól:

– Asszonyom, megengedi, hogy mint vendég egy nézetemnek kifejezést adjak?

– Óh, kérem, csak tessék.

– Az ön kávéjának egy nagy előnye és egy nagy hibája van.

– Mi az?

– Az előnye az, hogy nincs benne cikória.

– És a hibája?

– A hibája az, hogy nincs benne kávé.

Ezzel a szőke fiatalember fizetett és eltávozott, mielőtt Fimplné a boszuságokozta részleges gutaütésből magához tért volna.

Tényleg ez a nagy probléma bántotta a Sarkcsillag összes vendégeit. Mit használnak Fimplék a kávéjukhoz? Gubicsot? Ehhez a kávé nem volt elég tintaizü. Pörkölt Kenyérhajat? Akkor a kávéjuk jobb lett volna.

Ha a század legjelesebb kémikusai a kávéház törzsvendégei közé tartoztak volna, talán némi fény derült volna e homályos kérdésre. De a század legjelesebb kémikusai nem tartoztak a Sarkcsillag törzsvendégei közé, sőt a hetilapok leggyakorlottabb rébuszfejtői se, – pedig az emberiségnek csak ez a két osztálya törhette volna fejét a siker némi reményével a nagy probléma fölött.

A szőke fiatalember, a ki a problémát igy fölállitotta, ettől kezdve gyakrabban járt a kávéházba és mindig nehéz gondolatok közt szürcsölte a rejtélyes folyadékot. De a megoldáshoz nem közeledett.

Egy napon a kapuciner mellé tett kanálra, melynek anyaga középhelyet foglalt el az arany és a pakfon közt, egy kis gyászcsokrot talált kötve.

– Mit jelentsen ez? – kérdé Jakabot.

– Fimpl ur meghalt.

Ez a halál nem változtatott meg semmit a kávéházban, sem a kávéban. Csak Fimplné öltözködött feketébe.

– Eladtam a kávéházat kétezer forintért, – jelentette egyszer Fimplné a szőke fiatalembernek.

– És mihez kezd?

– Kétszobás lakást bérlek és az egyik szobát kiadom. Tetszik?

– Tetszik.

Igy került Tukoray Kázmér, a hogy a szőke ifjut hivták, Fimpl János özvegyének udvari szobájába, mint szobaur.

A szoba a második emeleten feküdt. Sötétségét ellensulyozta az, hogy külön bejárása volt a lépcsőházból. Azt azonban, hogy Tukoray adós maradt a házbérrel, nem ellensulyozta semmi.

Tukoray Kázmér szeretetreméltó, bőbeszédü fiatalember volt, a ki pár év előtt, mint jogász, egy napilapnál korrektoroskodott. Egy nyári estén, mikor a szerkesztőségi tagok nagy része szabadságon volt, valami kültelki faraktár kigyulladt. Más ember hiján Tukorayt küldték ki riportra, a ki oly szenzációsan felelt meg föladatának, hogy másnap tele voltak a lapok cáfoló nyilatkozatokkal. Nyilatkozott a katonaság, a rendőrség, a tüzoltóság, a városi hatóság, a környék lakossága és a faraktár tulajdonosa.

A szerkesztő azonnal lehivatta a korrektort.

– Barátom, magának aranyos keze van. Csupa élet, a hová nyul. Nagyszerüen fölpiszkálta a közvéleményt.

– Óh, kérem…

– Úgy veszem észre, hogy tudósitásából egy szó sem igaz, és maga ezt valami nagy amerikai tüzből plagizálta.

– Biztositom a szerkesztő urat…

– Ne biztositson semmiről. Nagyon mellékes előttem, hogy igaz-e, a mit irt… a fő a lárma… önt ezennel beveszem a redakcióba.

– Óh, kérem…

– Elfogadja?

– Hogyne.

– Eleinte kevesebb fizetése lesz, mint a korrekturában, de ne csüggedjen. Egy jó ujságiróból minden lehet.

Igy került be Tukoray Kázmér a szerkesztőségbe.

A lap meglehetősen lármás kis ujság volt, a nélkül, hogy bárminő irányban elvei lettek volna. Népies zamatu vezércikkeket irt s e mellett ugynevezett csevegéseket közölt a kisebb szinházak kóristánéinak harisnyakötőiről. Szidta az arisztokráciát és a papi birtokok fölosztását sürgette. Mindenki azt irta a lapba, a mi neki tetszett, s ha egypár csipős mondatot ki tudott csiholni, akár a kormány, akár a gáztársulat ellen, másnap ő volt a szerkesztőség istene, a társaság hőse.

Mert jószivü, nem irigy, szegény, de nagyravágyó fiuk voltak ők valamennyien. A szerkesztőjük maga sem volt több huszonöt évesnél, per tu valamennyivel s épp oly templom egere, mint a többi. Az egyik most tette csak le az érettségit, s kereskedelmi pályára szánták a szülei, de a sors belehajtotta a cigányok közé, s ma már főbe lőné magát, ha föl kellene hagynia a hirlapirással. A legnagyobb részük jogász volt, s mielőtt bármit tanult volna is, megszokta itélni elevenek és holtak fölött.

Tukoray hamar megszokta a tanulatlan, de jókedvü és gondtalan kompániát, mely semmit a világon nem vett komolyan. Két év alatt már vezérszerepet játszott a szerkesztőségben. Irt rendesen cicerót, nemzeti szinházi kritikát, előkelő banketteken ő képviselte a lapot, bejárt az országgyülésre, s fejet irt a tudósitás elé.

Ő volt az egyetlen, a kivel Savó Mátyás ur nem mert kikezdeni. Pedig Savó ur, a ki két joghallgatóval az ujdonságokat és a fővárosi ügyeket csinálta, s azon felül segédszerkesztő volt, régi, viharos multu, rettegett nyelvü, cinikus, félelmes gazember volt, a ki kegyetlenül lekritizálta mindennap az embereket. Csak az egyéniség imponált neki, és Tukorayban, – mondá ő, – van egyéniség. Pénzügyi műveleteiket is együtt szokták végezni. Savó kigondolta, hogyan lehetne pénzt szerezni, Tukoray pedig végrehajtotta a tervet, s a kigondolásban is, meg a végrehajtásban is volt bizonyos egyéniség. Savó mindig uj meg uj forrásokat tudott kitalálni, s aztán megindult a hadjárat a forrás kimeritésére. Megjegyzem, hogy a tisztesség határait soha se lépték át.

Mikor Tukoray a Sarkcsillag özvegyéhez költözködött, Savó Mátyás azonnal belevonta a pénzügyi műveletekbe az özvegyet. Csakhogy az özvegynek nagyon sok magához való esze volt, s az első kisérletnél házasságot emlegetett, a mitől Savó ugy félt, mint a tüztől, – tehát megretirált. Házasság által pénzhez jutni; ezt a módot különben is megvetette, mert se uj, se szellemes nem volt. Ettől kezdve az özvegygyel nagyon szeretetre méltók voltak ugyan, szivesen ebédeltek és vacsoráltak nála; Savó ur ilyenkor tüzzel játszott a harmonikán, de mindezt csak azért tették, hogy ő nagysága a hátralékos házbér követelésében ne legyen nagyon türelmetlen: különben pedig anyagi viszonyaik pillanatnyi rendezése céljából sohase fordultak hozzá.

Szeptember tizenhatodikán este óriási volt a szegénység a szerkesztőségben. Az egész szerkesztőség összes készpénze egy forint husz krajcárra rugott és Savó a rendesnél gyakrabban használta ezt a kedvenc mondását: IV. Béla óta ily nyomor hazánkban nem volt. Tukorayt, a kinek egymagának negyven krajcár (a vagyon egyharmad része) csörgött a zsebében, Krőzusnak tekintették. Savónak egy vasa se volt. Tukoray egy kicsit tanácskozott Savóval, aztán hozatott két feketét és két virzsiniát. Mert a gyomor, csekély intelligenciával lévén fölruházva, könnyen bolonddá tehető: a feketét rendesen csak vacsora után kapván, azt hiszi, hogy most is előbb megvacsorált. S ha netán ingadoznék ezen nézetében, a rá következő virzsinia, melyet csak bőséges vacsorák után szoktak barátaink élvezni, teljesen félrevezeti őt.

Mire az éjjeli munkát elvégezték, a bolonddá tett gyomor észrevette a tréfát s a legerőteljesebben kezdte követelni a vacsoráját. A fiuk elszéledtek már, csak a riporter aludt az asztalon, feje alatt a vidéki lapok halmazával és Tukoray nézegette a külföldi lapokat. Savó körutra indult a szerkesztőségben, mint az éhes farkas, szimatolva valami értéktárgy után. A szerkesztő szobájában megállapodott. Orrcimpái reszkettek. Valamit érzett. Egyszerre rávetette magát az iróasztalra s a fiókokat kezdte kihuzogatni. Könnyü munka volt: egy se járt zárra. A kutató elsápad, belebuvik a legalsó fiókba és előhuz – egy frakkot.

Savó elérzékenyült. A gondviselést látta e leletben megnyilatkozni.

Remegő hangon igy szólt Tukorayhoz:

– Pajtás, nincs jogunk az Uristen létezésében kételkedni. Meg vagyunk mentve.

– Mi ez?

– A szerkesztő frakkja. Frakk szeptemberben! Botrányos vagyonosság. A gazember eltitkolta, hogy van, és hagyott nyomorogni bennünket. Előre!

Egy percig haboztak, hogy a riportert fölkeltsék-e. De Savó igy szólt:

– Ne bántsuk! Oly jóizüen alszik és tudod, hogy az éjfél utáni alvás a legegészségesebb. Gyerünk a Pici piros almá-ba.

A Pici piros alma azért volt jó hely, mert debreceni kolbászt is tartott, azonkivül fröcscsöt, s ingyen cigarettát a vendégeknek. A kártyaszobában megkötötték a vásárt a fizetőpincérrel, a ki három forintot adott a frakkért.

A három forintból pompásan megvacsoráltak, töménytelen cigarettát elszivtak, megteáztak, két-két szivart magukhoz vettek és haza mentek. Összesen csak tiz krajcárjuk (vagyis egy kapunyitásra való) maradván, Savó elhatározta, hogy Tukoray divánján hál.

Mig a szivarban tartott, beszélgettek, aztán Tukoray lefeküdt. Savó még egy darabig járkált föl s alá az óriási füstben, morgolódott, fütyörészett, dudorászott. Aztán odaállt Tukoray fölé és elmondta Antonius beszédét Caesar holtteste fölött. Végre akárhogy gyülölte is a lefekvést, végigterült a diványon, s nyomban elaludt.

VI.
A KÜLDÖTTSÉG.

A nagy, háromemeletes házban jóformán mindenki aludt és senki se készült még fölkelni.

A főváros ébredésének első momentuma azonban már megkezdődött: Paczák, a viceházmester fölkelt, hogy a ház előtt a gyalogutat felöntözze és felsöpörje.

Ő volt egyuttal az, a ki a házfelügyelő ur helyett éjjel a lakókat beeresztette, kapván minden kapupénzből két krajcárt és szabad, de nyirkos lakást a pincegádorban.

Paczák meg volt elégedve a sorsával, de föntartotta magának a jogot, hogy az emberiséget a maga fölfogása szerint osztályozza. És ez osztályozásban azok kerültek az első helyre, a kik későn jártak haza és Paczák jövedelmét gyarapitották.

Ő tehát a házban legnagyobb urnak tartotta és legjobban kedvelte Tukoray Kázmért.

Paczák fogta a seprőt, s hatalmasat ásitva, kinyitotta a kaput. A kapu lépcsőjén három tarisznyás parasztember üldögélt, a kik illedelmesen köszöntek Paczáknak.

– Az ur itt lakik a házban? – kérdezte a legidősebbik.

– Persze, hogy it lakok. Latya, hogy inen gyüvöm ki.

– Talán az uré ez a ház?

Paczák tekintélyes képet vágott.

– Mibül gondolja?

– Mert látom, hogy kulcsa van hozzá, és a tisztaságot eszközli.

– Igen. Mer haziur jó barátom, szivesigbül felvaltva felügyelünk.

– Nagyon örvendek, akkor az ur megmondhatja, hogy jó helyen járunk-e?

– Megmondhatok.

– A nagyságos Mukoray urat keressük.

– Talán Tukoray akarja mondani?

– A’ bizony meglehet.

– Harmadig emelet ötvennegyedik ajtó. Garadics balra.

– Köszönjük alássan.

Mukoray ur, volt képviselő is ott lakott a házban; oda is utasithatta volna az embereket Paczák; de emlitettük már, hogy neki az első ember Tukoray volt és Mukoray meg előtte való nap el is utazott a fővárosból.

A három bácsi megindult befelé.

– Hat kapupiz? – kérdé Paczák.

– Miféle kapupénz?

– Regel hat oraig nem lehet pesti hazba ingyir bemeni. Ez a szabal.

A parasztok meghökkenve néztek össze.

– Aztán mennyi légyen az? – kérdé a szóvivő.

– Csag tiz krajcar.

– Szurja le kend, sógor.

Paczák nem lévén jártas a magyar nyelv szólásaiban, egy lépést tett hátra és a seprőt maga elé tartotta védelmül.

Látván azonban, hogy a parasztok egészen jámborul keresgélik a hatost, lebocsátotta a seprőt és barátságosan mosolygott.

– Mi jaratban vanak különben? – kérdé nyájasan, mikor a pénzt már megkapta.

– Küldöttség ügyében.

És ezzel fölmentek a harmadik emeletre.

Egy darabig lepipáltak a magasságból és bámulták a nagy bolond házat. Azután tanácskozni kezdtek, hogy felköltsék-e a nagyságos urat. Talán még most is ott tanácskoznának, ha Fimplné igen rövid és igen kemény kanapéja rossz álmokat nem hozott volna Savó Mátyásra. Savó Mátyás, a kinek legkedvesebb foglalkozása történeti tragédiák komponálása volt, nyugtalanul hánykolódott fekvő helyén. Tragédiáinak alakjai körülötte állottak és számon kérték, hogy miért hagyja őket megiratlanul? Görbe és egyenes kardokat, dárdákat, tőröket és buzogányokat ráztak körülötte. Azután az alakok elkezdtek homályosodni és átalakultak egy középfaju társadalmi dráma hőseivé. Polgári ruhában léptek föl és a butorokat lefoglalták. E kínos jelenetre Savó fölébredt és hirtelen felült ágyában, szemeit a folyosóra nyiló ablakra meresztve, mely előtt három alakot pillantott meg: eltartott pár pillanatig, a mig annyira kijózanodott, hogy az alakok valódi, vagyis paraszt jellegét fölismerte. Rémülete elmult, kiváncsisága fölébredt. Kinyitotta az ablakot.

– Kit várnak?

– A nagyságos Mukoray, vagy Tukoray urat.

Savó villámgyorsan végiggondolta a multakat, hogy számos hitelműveleteik egyikében nem szerepelnek-e a népnek romlatlan gyermekei, a kik most pénzüket jöttek követelni? De e kérdésre nyugodtan felelhette, hogy nem. Tehát még nyugodtabban azt felelhette, hogy Tukoray itt lakik.

– Beszélni akarunk vele.

– Micsoda ügyben?

– Képviselőválasztási dologban.

Savónak egyszerre minden álom kiröppent a szeméből. Miféle égből pottyant angyalok ezek?

– Kerüljenek beljebb.

Ezzel becsukta az ablakot, villámgyorsan fölrázta Tukorayt, s a fülébe sugta:

– Szedd össze az eszedet, öreg. Három paraszt van itt, a kik Mukoray helyett Tukorayhoz tévedtek. Küldöttség egy kerületből. Ez az Isten ujja. Eszeden légy, ügyesen viseld magadat. Ime a véletlen nyujtotta alkalom: üstökön kell ragadni. Siess!

Tukoray a mosdóhoz rohant és egy korsó vizet öntött a fejére. Pár perc alatt rendbe hozta magát. Ekkor Savó, a ki a könnyü ágytakarót burnuszszerüleg öltötte magára, bevezette a parasztokat, s be is mutatta őket:

– Szitás Gergely, Szabó Gerzson és Kocsis Sándor. No, Szitás ur, adja elő itt a Tukoray nagyságos urnak, hogy mi járatban vannak?

– Nagyságos ur, a követválasztás ügyiben sziveskettünk feljönni, a Sáska Márton ur megbizásából. Mivelhogy kérem ássan, nálunk a főispán ur ő méltóságának a fia lépett föl, de mi mégis megmutatjuk, hogy az elvből nem engedünk. Hanem az urak ott nálunk nem mernek ellene vállalkozni, hát Sáska ur felküldött jelöltért, mert aszongya, hogy szégyen-gyalázat volna, ha a balpárt nem tüzné ki a zászlót. Ha csak akkora jelölt is, mint az öklöm, de ő hoz valakit Pestről, hogy a méltóságos urnak megmutassa, hogy nem ő parancsol a vármegyében. A mit mondtam, megmondtam.

Tukoray hátra igazitotta még kissé nedves haját és a melegségtől remegő hangon igy szólt:

– Kedves barátaim, tisztelt polgártársak. A nép bizalmának ezen megható nyilvánulása szivemet őszinte örömmel tölti el. Egész életemet a nép javának szenteltem és ezentul is annak fogom szentelni. Azért tehát magyaros őszinteséggel csak annyit mondok: a jelöltséget elfogadom, Isten éltesse a kerület derék polgárait, a nemzet szinejavát. Éljen a haza!

– Éljen, éljen! – kiáltott Savó és megrázták a küldöttségnek mind a hat kezét.

Savó ezalatt az előszoba egyik szekrényéről előkeritett egy üveg diópálinkát, mely azért örvendett eddig közmegvetésnek, mert romlott volt. A küldöttség vizes poharakból itta, s nagyon izlett neki.

Mig Tukoray a polgártársakkal koccintgatott, Savó a szokatlan látogatás miatt nyugtalankodó özvegyet csillapitotta le. Fimplnének a szeme-szája elállt, mikor megtudta, hogy a szobaurát fölkérték képviselőnek.

Ő eddig egész életében csak egy képviselőt ismert: egy műhabarcs-gyár képviselőjét. Még könnyek is ragyogtak a szeme szögletében és ez a két kis fényes csöpp egy szilárd elhatározást érlelt meg Savó fejében. A kivitelt azonban Tukorayra hagyta.

A cselédet szalonnáért, kenyérért küldték, a miközben a jámbor emberek falatoztak, ők a konyhában hadi tanácsot tartottak.

A két cimbora villogó szemekkel nézett egy darabig össze, lesve egymás gondolatát.

Minden gondolatukat egy pontra szögezték: hogyan lehetne pénzt szerezni?

A koncentrált gondolkozásnak ez az eredménye lett: Fimplné. Majdnem egyszerre mondták ki ezt a megváltó eszmét.

– Előre! – kiáltá lázasan Savó.

Fimplné özvegyi foglalkozást üzött: fekete harisnyát kötött. A fekete szin szétdúlt családi boldogságára emlékeztette őt, s elszomorodott. Aztán következtek néma tervezgetések: hogyan lehetne a családi tüzhelyet ujra megalapitani. S erre még jobban elszomorodott.

Ekkor lépett be hozzá a két fiatalember.

– Bocsásson meg asszonyom, hogy magányában háborgatjuk, – kezdte Tukoray, – de életbevágó dolgok elintézéséről van szó.

– Ugy van, asszonyom, Európa szemei mi ránk és önre vannak szegezve, – tette hozzá Savó.

– Ön valóságos emporiummá, gócponttá emelkedhetik, csak egy szavába kerül, – toldotta Tukoray, a ki, mint vezércikkiró, tudta, hogy a műszavak imponálnak a közönségnek.

– Mivel szolgálhatok az uraknak? – kérdezte az özvegy, a ki értelmetlenül és bizalmatlanul pislogott a két fiatalemberre.

– Ugy-e, tudja már, hogy kik ezek az emberek a mi szobánkban? – suttogott Tukoray lejebb szállitott hangon.

– Kik? – szólt az asszony ijedten.

– Küldöttség, mely éppen most szólitott föl arra, hogy a zoltánvári kerületben a jelöltséget elfogadjam.

– Országgyülési képviselőnek? – kiáltott az asszony.

– Persze.

– Szent Isten! akkor Tukoray urból nagyságos ur lesz.

– Az lesz, akármibe fogadok, hogy az lesz, – mormogott Savó, – ha nagysád is ugy akarja.

– Én?

– Ön.

– Hogyan?

Tukoray szivére tette a kezét és szónokolni kezdett:

– Nagysád azt tudja, hogy mi szegény emberek vagyunk. De tudja azt is, hogy én nagysádat soha meg nem pumpoltam. A lakást rendetlenül fizetem bár, de valamit mindig fizetek. Higyje el, hogy ez a tudat rám nézve kellemetlenebb, mint nagysádra nézve. Elsején szeretnék mindig a föld alá sülyedni, mikor az ön kedves arcán látom a gyöngéd szemrehányást, hogy megint nem fizetek! Nagysád, én ugy szeretem önt, mintha tulajdon testvérem volna…

(Fimplné a fekete harisnya mögé rejtette meghatottságát.)

– Előttem most uj pálya nyilik meg. Talán képviselő leszek, aztán közös külügyminiszter, vagy a regnikoláris deputáció előadója? Ki tudná azt megmondani? A lavina ha egyszer megindul, ki tudja, hol áll meg? De akárhol áll is meg, vagy ha nem áll is meg… én mindig megmaradok lakónak ebben a kedves szobában, hol mint szegény ujságiró életem legboldogabb óráit töltöttem. Esküszöm.

Fimplné zokogva borult Tukoray nyakába, s ez homlokon csókolta (körülbelül oly diszkrétül, a hogy a Múzsa szokta a költőket) a kipirult özvegyet, a ki erre szinpadiasan el akart rohanni. Savó azonban, jól tudván, hogy addig kell ütni az özvegyet, a mig meleg, eléje állt és igy szólt:

– Megálljon nagysád, még nem végeztünk.

Tukoray minden erejét összeszedte: most jön az óriási ugrás. Remegő baritonhangon igy szólt:

– Kihez forduljon az ember, ha nem a háziasszonyához? Első gondolatunk ön volt, első lépésünk: ide vezetett. Ön fog nekünk szárnyakat adni…

Savó odasugott:

– Ne beszélj már annyit virágnyelven. Térj a dologra.

– Szóval, szeretve tisztelt nagysád, mi pénzt akarunk öntől kölcsön fölvenni. Egy bizonyos tetszés szerinti summát, vagyis összeget.

Az özvegy letette a fekete harisnyát, elővette a kék zsebkendőjét, letörölte a könnyeit, orrával hatalmasat trombitált, hátrasimitotta a haját, s hidegen nézett ifjainkra. Csodálatos gyorsasággal kijózanodott.

– Ha jól értettem, pénzt akarnak kölcsön kérni?

– Azt, drága nagysád, – felelt Savó és kezet csókolt.

Az özvegy visszahuzta a kezét.

– De hisz nincs nekem pénzem.

– Óh nagysád, hát tönkre akar tenni? Az ön kezeibe tettem le egész jövőmet és most egyszerre megsemmisit? Azt érdemeltem bizalmamért?

Ezzel Tukoray elfordult és két tenyerébe temette arcát.

Az özvegy gyors pislogások közt nézett, hol az egyikre, hol a másikra. Arcáról vegyes érzelmek harca tükröződött le. Savó nézte, merőn nézte és szuggerálta őt, magában folyton ezt suttogva: „Adj ötszáz forintot, adj ötszáz forintot, adj ötszáz forintot!”

– Tukoray ur! – szólt az özvegy gyöngéden.

Tukoray, mintha a bánat sulya nem engedné gyorsan mozogni, lassan megfordult és szomoruan kérdé:

– Mit parancsol?

– Adok pénzt…

– Angyal! – kiáltott a két jóbarát.

– De egy föltétel alatt…

– Sok kamat? – kiáltott Savó, – óh kérem, csak tessék. Minden kivánságát jogosnak tekintjük.

– Kamat nélkül adom, de…

– De?…

– De kezemet és szivemet is vele adom.

A két jóbarát megdöbbenve nézett egymásra.

– Ez a szerencse, – hebegé Savó.

– Az asszony Tukoray felé terjesztette karjait, a ki ugy állt ott, mint egy sóbálvány. Savó látta, hogy a szituáció veszedelemben forog, mély sóhajjal előlépett és szóla:

– Nem veszi észre, nagysád, hogy Kázmér barátomat milyen kínos zavarba hozta? Nem veszi észre, hogy milyen fájdalmas csapást mért rám? Eh, nem bánom, akármi lesz is, itt az ideje, hogy eláruljam titkomat, melyet olyan régóta rejtegetek. Tudja meg, asszonyom, hogy én önt imádom. És most törje össze a szivemet, ha van rá bátorsága.

Az özvegy elképedve nézett Savóra, Tukoray ellenben, a ki azonnal megértette a dolgot, megölelte Savót és zokogta:

– Szegény barátom. Most már tud mindent, nagysád. Tegye őt boldoggá, mert a legjobb ember a világon. Ha én hozzám jönne, Mátyás örökre boldogtalan lenne s én ezt nem tudnám elviselni…

– Mátyás, Mátyás, – sikoltott az asszony és rohamot intézett Savó ellen, a ki csak ugy tudott a lábán megállni, hogy Tukoray nekivetette a hátát.

Ölelkezés. Kázmér áldólag terjesztette ki fölöttük kezeit.

A következő percben az özvegy nyugta mellett háromszáz forintot adott nekik.

VII.
ELŐKÉSZÜLETEK A HADJÁRATRA.

Kázmér és Mátyás ugy érezték magukat a háromszáz forinttal a zsebükben, mint egy hadvezér a megnyert csata után.

Rózsás szinben látták a jövőt. Gazdagoknak érezték magukat. Egyszerre mintha szárnyaik nőttek volna. Neki tudtak volna indulni az egész világ meghóditásának.

– Te eredj a szerkesztőségbe, tiz órakor pedig hozd a küldöttséget a pénzügyminisztériumba, – intézkedett Savó.

Tukoray nagyot bámult.

– Először is miért menjek a szerkesztőségbe?

– Keresd ki a régi lapokból az utolsó évek öt-hat legpaprikásabb ellenzéki beszédjét. Azt magunkkal visszük. Utközben majd a javát betanulod. És mondd meg a fiuknak, hogy bizonytalan időre elutazunk. Az ujdonsági rovatot Csongrádi vezesse, a segédszerkesztést csinálja a szerkesztő.

– Ezt értem, de miért menjünk a pénzügyminisztériumba?

– Azt is meg fogod érteni. Csak hozd oda a küldöttséget, a parasztokat hagyd a kapu előtt, te pedig gyere föl a Klemmovics Jóska szobájába.

– Ezt is értem, illetőleg meg fogom érteni. De mi lesz az özvegygyel?

– Ugyan kérlek, ne légy olyan gyerek. Egyelőre kimásztunk a csávából, majd jut megint valami az eszünkbe.

Ezzel elrobogott, Tukorayra hagyva, hogy mit csináljon a parasztokkal.

Tukoray nem sokáig törte a fejét fajta. A házzal szemben volt egy forgó panoráma, a hol éppen Páris városát mutogatták. Ott letett három forintot, a parasztokat beültette és meghagyta a panorámásnak, hogy addig ki ne ereszsze az embereit, a mig ő vissza nem jön.

Egy óra mulva visszatért, hóna alatt a tűzokádó beszédek gondos gyüjteményével. Szabó Gerzsont és társait alig tudta elcsalni a panorámából. Még a bodegában beléjük diktált egy üveg spanyol bort és azzal vonultak a pénzügyminisztérium elé. A kapu előtt megálltak, Tukoray figyelmeztette választóit az aranyos föliratra, mely az épület karakterét jelzé, s arra, hogy ebből a házból árad minden rossz az országra. Itt vetik ki az adót. S ünnepélyesen megigérte, hogy ha az ő pártja többségre jut, első dolga lesz ezt az épületet lerombolni. A mit Szitás, Szabó és társa élénk helyesléssel fogadtak.

– Most pedig maradjanak itt kigyelmetek, fontos dolgom van odafent.

Pár perc mulva ragyogó arccal és Savó Mátyással tért vissza. A hóna alatt egy nagy nemzeti szinü könyvet cipelt.

– Előre, barátaim! Jőjjenek a kávéházba. Most már nyugodtan le merek menni önök közé, mert a mit igérek, azt meg is tarthatom. Majd mindjárt mutatok én önöknek valamit. Ilyet nem látott még Európa!

Ez volt a kedvenc kifejezése, de oly sokszor használta, hogy kénytelenek vagyunk azt hinni, hogy Európa tulajdonképp még semmit se látott.

Egy teljesen néptelen kávéházba léptek, s ott az ámuló nép elé letette a könyvet, melynek ez a cime volt: „Adóleengedések könyve. I. kötet.”

– Lássák, barátaim? A főminiszter tudja, hogy én a népnek csak a javát akarom, nekem ide merte adni ezt a nevezetes könyvet.

– Aztán mirül nevezetes? – kérdé Kocsis, a ki föltette a vastag, csontkeretes okuláréját, a mivel nem látott semmit, de okosabbnak érezte magát.

– Hát nem látja, sógor? – feddé Szabó, – a kinek leengednek az adójábul, annak ide beirják a nevét.

– Bölcsen van, Szabó bácsi, – felelé Tukoray, – maguk ezentul annyi adót fizetnek, a mennyit akarnak. Ezt én ide bejegyzem és aztán visszahozzuk ide a minisztériumba, hogy a miniszter tudja, mihez tartsa magát.

Leirhatatlan, hogy a három jó ember arca mennyire földerült.

– Áldja meg az Isten a nagyságos urat. Az Isten is nekünk való követnek teremtette. Tán kezdjük is meg mindjárt a leszállitást.

– Megtehetjük. Pincér! tintát, tollat. No, sorba.

– Deli-Kocsis Sándor, eddig fizettem harminckét forintot, most pedig…

– Mennyit akar?

– Bajos azt megmondani. Nem akarok én semennyit se.

– Valamit muszáj.

– Hát Isten neki, nyolc pengő elég lesz?

– Elég.

– Tessék bejegyezni. Meg mindjárt utána a komámat Sziporka Ambrust, meg a vőmet Ökrös Balázst, meg tán…

Savó türelmetlenül közbe szólt:

– Nem lehet, Kocsis bácsi, az illetőnek magának is ott kell lenni a bejegyzésnél, különben nem gilt.

Megelégedtek tehát azzal, hogy hármójuk nevét jegyezték be az első lapra. Szabó már csak hat forinttal szerepelt, Szitás pedig leszoritotta öt forint ötven krajcárra az évi adóját.

Ez a pokoli eszme Savó Mátyás koponyájában született. Ez a nagy, cinikus koponya gazdag volt pokoli eszmékben. Ezekből az eszmékből, melyek első pillanatra geniálisoknak látszottak, rendesen óriási botrányok keletkeztek. És Savó a botrányoknak még jobban örült, mint az eszméknek.

A déli vegyesvonat egyik harmadikosztályu kocsija szállitotta el két kalandorunkat a ködös, bizonytalan jövendő felé.

VIII.
A SÁTÁN MUNKÁJA.

Az eredeti vegyesvonatból később még eredetibb és még vegyesebb vonat lett. Az egész vonat több időt pocsékolt el az állomásokon, mint az állomások közt. Egyik helyen tiz vaggon szarvasmarhát, a másik helyen két vaggon disznót csatoltak hozzá. Ezek az állatok ugy látszik titkon összebeszéltek, mert vagy a disznók röfögtek és ilyenkor az ökrök hallgattak, vagy az ökrök bőgtek és ilyenkor a disznók hallgattak. Szóval fölváltva müködtek, s ennek köszönhető, hogy egyik fél sem fáradt bele, s az utasok sohase voltak állati hangok hiján. A mi vicinális vasutakon nem megvetendő szórakozás.

Egyszer a vonat olyan lassan ment, hogy Savó megkérdezte az okát.

– Hegynek megyünk, uram! – felelt a konduktor.

Később még ennél is lassabban ment.

Savó ujabb kérdésére ezt válaszolta a kalauz:

– Völgynek megyünk, uram! nem szabad nekiereszteni, mert nagyon elszalad.

Soha ilyen óvatos vasuti személyzetet!

Kázmér és Mátyás halálosan unták magukat. Szerencsére, marhák lévén a vonaton, sok légy is utazott velük. A legyeket is kombinációba vonva, játszottak tehát egy társasjátékot, mely leleményességüknek becsületére válik. Kitettek egy-egy hatost, a melyiknek a hatosára hamarább rászállt a légy, az besöpörte a kasszát. Eleinte érdekelte őket a dolog, de mikor a legyek folyton az orrukra szálltak a pénz helyett, abbahagyták a mulatságot. Ekkor elkezdték játszótársaikat fogdosni és megölni. Ezt is gyorsan megunták – és ekkor értek egy állomásra, a hol, nem az utasok, hanem az állatok kedvéért, egy órát vagy kettőt (ezt nem lehetett előre biztosan megtudni) állt a vonat, mert itatni kellett.

A parasztok nem szálltak ki, mert attól féltek, hogy lemaradnak. A parasztember egyáltalán nem igen szokott, mig haza nem ér, a vonatról leszállni, mert minden a szárazföldön töltött időt tiszta veszteségnek és a vasút számára oda ajándékozott pénznek tekint. Ő leüli, ha már megfizette.

Kázmér és Mátyás azonban leszálltak és a vasuti vendéglőbe ültek. Velük egy asztalhoz telepedett egy fiatal ember, a ki Savónak köszönt. Savó visszaemelte a kalapját, s aztán fixirozta az illetőt.

– Nem emlékszik rám? – kérdé a fiatal ember.

– Őszintén szólva, nem.

– Bárdy Tamás, miniszteri titkár vagyok.

– Hja igen, most már tudom. Hová megy?

– A kerületembe.

– Persze, most minden kaputos ember a kerületébe utazik.

– Talán ön is?

– Kivéve engem. De a barátom, Tukoray, odamegy. Én meg vele.

– Tukoray vagyok.

– Bárdy.

A régi ismeretség, mely egy párbaj-ügyből keletkezett, föl volt ujitva. Együtt ettek, borozgattak egy darabig. Aztán Tukoray fogta az elhozott szónoklatokat és lement az állomás végibe, a nyárfasor alá, készülni.

Ugy háromnegyed óra mulva sietve jön feléje Savó.

– Kérlek, mennyi pénz van nálad?

– Száztizenkét forint.

– Éppen jól számitottam. Add ide.

– Minek?

– Ne kérdezd, csak add ide. Becsületbeli ügy.

Tukoray odaadta és tanult tovább a nyárfák alatt. Ugy egy félóra mulva fölment a vendéglőbe. Savó maga volt és szomoruan nézett az előtte levő két üres üvegre.

– Bárdy elment?

– El. Ellenkező irányban utazik. Tiszteltet.

– Köszönöm.

– Köszönöd? Szép tőled. Én nem tenném.

– Miért?

– Elvitte az összes pénzünket.

Tukoray megtántorodott és sápadtan nézett a kollégájára.

– Mátyás, megbolondultál?

– Nem én.

– Mi történt, beszélj!

– Semmi különös. Nyilt ferblit, azaz elemelést játszottunk. Huszat dobunk, huszonegy huz. Huszonegyem ellen háromszora volt, háromszorom ellen bandája, bandám ellen kunsztja. Semmiféle kabala nem segitett.

– Ilyen pechet Európa nem látott! – kiáltott Tukoray.

– Európa? Tedd hozzá: az öt világrész és a kapcsolt részek. Mikor láttam a bajt, azt inditványoztam, hogy emeljük föl a tétet öt forintra. Elfogadta. Vesztettem, mesésen vesztettem. Közbe eladtam az uj órámat láncostól a pincérnek. Az is eluszott. Eladtam az uj gyürümet… ezt sajnálom legjobban, mert már kineveztem családi pecsétnyomó gyürünek és rávésettem a Savó-cimert… ezt is elvesztettem…

– Hallatlan!

– Iszonyu, vérlázitó, fölháboritó. A te pénzedet már az adósság törlesztésére forditottam és ez maradt belőle!

Kidobott az asztalra három koronát. Tukoray egy székre roskadt.

– Ennél az embernél volt legalább tizezer forint a választására. Meg kellett próbálnom. Ha egy kis szerencsével megy, nyerek tőle három-négyszáz forintot. Ezzel a pénzzel urak lettünk volna.

Tukoray fölugrott.

– Határoztam. Visszafordulok.

Erre már Savó is fölugrott.

– Vissza akarsz fordulni?

– Vissza.

– Hát római jellem vagy te?

– Ugyan hagyd el azokat a római jellemeket. Hát te tán római jellem vagy, a ki elemeled a pénzünket?

– Gyáva, hitvány nép! Az első akadálynál meghátrál… Nem, nem engedem!

Revolvert vett elő és Tukorayra szegezte.

– Ha ezennel becsületszavadra nem fogadod, hogy tovább jösz, lelőlek, mint egy kutyát.

Tukoray megrendült.

– Mátyás! Ha te képes vagy legjobb barátodra fegyvert fogni, benned az inspiráció dolgozik. Itt a kezem, megyek.

– Pincér! – kiáltott stentori hangon Savó.

Aztán az odasiető pincérhez lassubb hangon igy szólt:

– Vegye meg ezt a revolvert is.

A pincér szakértően mustrálta.

– Meg van-e töltve? – kérdé.

– Nincs, – felelt hidegen Savó.

– Akkor öt forint.

– Vigye. És most fizetünk.

A revolver ára ott maradt a nagymérvü fogyasztás fejében. Azután megcsinálták a mérleget. Tukoray tavaszi kabátjának a béléséből is még az aranjuezi szép napok idejéből előkerült két korona. Volt tehát összesen öt koronájuk. Savó valami olyasfélét mormogott, hogy harmadik Napoleonnak se volt több pénze, mikor Franciaország meghóditására indult, mégis császár lett belőle. A mit Tukoray bátorkodott szerény vigasztalásnak tekinteni.

Csengettek. A szarvasmarhák szomjusága el volt oltva, a vonat mehetett odább. Savó hóna alá vett egy tekintélyes papircsomagot, mely zsineggel volt összekötözve.

– Mi az? – kérdé Tukoray.

– A holmink. Valamibe csak bele kellett rakni.

– Hát miért vetted ki a kufferemből?

– A kufferedből? – kérdé Savó oly hangon, mintha az északi sarkról, vagy valami még messzebb levő fogalomról lenne szó.

– Igen, az angol vörösbőr kufferemből.

– Ja, igen… angol vörösbőr… eluszott, pajtás… eluszott…

És a végtelenül elterülő nagy sikság felé mutatott, mintha ott valahol a délibáb párájában usznék a kuffer visszavonhatatlanul.

– Azt is eladtad? – hüledezett Tukoray.

– Az volt az első áldozat.

– Inkább a ruháinkat adtad volna el, Őrült! Sohse lesz többet olyan kufferem.

– A ruháinkat? – mormogá Tukorayra meredve Savó, – igazad van. Szamár vagyok.

Tukoray beszállt az atyafiakhoz. Másodikat csengettek. Azután harmadikat, s erre a vonat nagyot rántott a szarvasmarhákon és képviselőjelölteken. E percben szállt föl Savó és arcán bizonyos büszke önelégültség látszott.

– Kivánságod teljesült, – mondá ünnepélyesen.

– Mit tettél?

– Nesze hat forint és ne kérdezősködjél.

– A ruhák?

– A revolverrel és kufferrel társas kirándulást rendeznek.

Elővett egy britanikát és egy skatulya gyujtót. Rágyujtott és mélabúsan szólt:

– Omnia nostra nobiscum portamus.

IX.
A KÖZÉLET KIVÁLÓ BAJNOKA.

Sáska Mártont három napig gázolták a megyei urak, élükön a főispánnal. Csúfolták fogatlan oroszlánnak, utolsó kurucnak, elnevezték vén bolondnak, s a zoltánvári „Szabadság” szerkesztője, Bánkay István, megyei levéltáros, hogy az intelligenciának imponáljon, Don Quixote-nak nevezte el, a ki szélmalmok ellen indul harcba.

Márton ur ugyanis az egész vármegyében nem kapott jelöltet a főispán unokaöcscse ellen. A független embereket nagy dohányengedélyekkel kötözték le, a kisebbekre ráijesztettek, vagy igéreteket tettek nekik. Mire aztán Sáska Márton végigrobogott a vármegyén, zárt ajtókra és vállvonitásokra talált.

Ekkor elküldte a parasztokat Mukorayhoz, régi barátjához Budapestre, hogy vagy maga lépjen föl, vagy küldjön jelöltet.

– Lehet, hogy megbukunk, – mondá a kaszinó sarokasztala mellett, hol rendesen dühöngeni szokott, – de ugy megköltetem az egész főispáni familiát, hogy még az unokája is arrul kódul.

De e mellett nyugtalan volt, mert az utnak inditott atyafiakról semmi hir sem érkezett.

Végre betoppant a következő távirat:

Kerületük számára hivatalos jelöltünk közéletünk kiváló bajnoka, Tukoray Kázmér, a kit melegen ajánlunk elvtársaink figyelmébe, mint elveink és zászlónk törhetetlen harcosát. Megválasztása parlamentünknek és pártunknak egyaránt nagy nyereség volna, mert benne egy európai szinvonalu és képzettségü politikust, publicistát és szónokot kapnánk. Hazafias üdvözlettel, a végrehajtóbizottság.

– Tukoray, Tukoray, – mormogott Márton ur – a fene hallott ilyen nevet. Különben majd meglátjuk.

Fejébe vágta a kalapját, fölállt, elkezdte döngetni az asztalt, ugy, hogy az egész kaszinó összefutott, és igy kiáltott:

– Mondjátok meg a főispánnak, hogy tiszteltetem, van már jelöltünk. Most már a szenttamási birtok is rámegy.

Ezzel fütyörészve távozott és bevágta maga után az ajtót.

– Ez az ember mindnyájunkat tul fog élni, – jegyzé meg a megyei alszámvevő keserü mosolylyal, melynek háttere egy tiz éves gyomorhurut volt.

Fölösleges megjegyeznünk, hogy A végrehajtó-bizottság szerény cime alatt maga Tukoray rejlett, a ki egy második táviratban azt is tudtára adta Sáskának, hogy mikor fog Zoltánvárra érkezni.

Mikorra Márton ur megtudta, hogy A végrehajtóbizottság Tukorayt küldte le, akkorra ezt már a főispán is tudta.

A következő percben már ment a kérdés Budapestre, hogy ki az a Tukoray, milyen kaliberü és milyen vagyoni állapotu ember?

Még aznap megjött a felelet:

Véresszáju ifju ujságiró, de lehet vele beszélni. Ahhoz a párthoz tartozik, a melyik neki mandátumot ad. Az elvekre nem sokat ád. Pénze nincs.

– A távirat kedvező is, meg nem is, – mondá este a főispán hiveinek, – kedvező, mert nincs pénze, kedvezőtlen, mert nincs elve. Az ilyen ember veszedelmes. Mindenre képes. Kámfor itt van már?

– Itt, – felelte Bokor, megyei aljegyző, a ki azért jutott be a legbizalmasabb emberek körébe, mert értett a gyorsirászathoz és feladata volt mindent bejegyezni, a mi az értekezleten fölmerült.

– Hol van?

– A kávéházban billiárdozik.

– Szaladjon, Bokor, mondja meg neki, hogy azonnal jőjjön hozzám.

Lehet, hogy Bokor aljegyző jól értett a gyorsirászathoz, de hogy a gyorsfutászathoz jobban értett, az bizonyos. Egy szempillantás alatt eltünt és a következő szempillantás alatt már megint ott volt.

– Mindjárt itt lesz, – jelentette alássan.

Abból, hogy a főispán Kámfor Miklós főszolgabiróért küldött, hivei azt következtették, hogy meg van ijedve. Kámfor volt tudniillik az a megyei tisztviselő, a ki semmitől se riadt vissza, s vakmerő elszántság párosult benne leleményes ravaszsággal. A kétségbeesett és kényes ügyeket mindig rábizták és ő mindig fényesen ki tudta magát vágni. Már maga az, hogy a hegyháti járás főszolgabirája volt, mutatja, hogy embernek kellett lenni a talpán.

A hegyháti járás lakói a honfoglalás óta odatelepedett zabolátlan szittyamagyarok voltak. Fekete subáikon és a házuk elején ősmagyar, ázsiai motivumokat lehetett fölfedezni. Az öreg emberek befonták a hajukat és fésüt tűztek bele. Vérüket tisztán megőrizték, mert csöndes, mély völgyeikben nem akadt rájuk se török, se tatár, s a ki netán rájuk akadt, az halál fia volt. Valami fanatikus hűséggel csüngtek a nemzeti függetlenség eszméjén, ezt átvitték az egyéni függetlenségre is s gyűlöltek minden hatóságot, mely őket kormányozta vagy kordában tartani igyekezett.

Végrehajtó, finánc, szolgabiró, csendőr, úti biztos, a ki egy kicsit magára vonta a figyelmüket, nem igen szokott ott természetes halállal kimulni. Kámfor Miklósnak két elődjét lőtték agyon, őt is megsörétezték már egypárszor, rajta azonban nem tudtak kifogni. Sőt merészségével és jovialitásával még meg is kedveltette magát. Megtette, hogy fegyvertelenül ment rakoncátlankodó legények közé és összepofozta a leggarázdábbakat. Mikor aztán balta fokával estek neki, odatartotta a mellét és biztatta őket:

– No, ide üss, hadd lássak már olyan magyar embert is, a ki a fegyvertelent fegyverrel támadja meg.

Erre aztán a támadók elszégyelték magukat s békét hagytak neki. Viszont aztán parasztlakodalmakon táncolt a menyecskékkel, s elborozgatott, politizálgatott az öregekkel. Apró bajokból, a törvényekkel való kisebb összeütközésekből gyakran kisegitette a parasztokat, de nagy bajokban nem kegyelmezett.

Igazán, őszintén megharagudni nem tudott rá a nép; hadi lábon álltak vele, de nem gyülölték, sőt tisztelettel adóztak neki.

Mikor a gerjeniek uj temetőt hasitottak ki, Kámfor nagynak találta. A községbeliek elmentek hozzá, hogy hiszen nem nagy az ezerkétszáz lakosnak.

– Hogy a ménkübe ne volna nagy, – felelt Kámfor, – hisz a gerjeni emberek mind Illaván halnak meg!

Ez rajtuk is maradt. S az egész hegyháti járás nevetett rajta.

Ezt az embert hivatta a főispán. De ezzel már négyszemközt beszélt. Senkise volt ott a benfentesek közül.

– Hogy állunk a hegyhátiakkal? – kérdé ő méltósága, miután egy vastag, drága szivart dugott Kámfor szájába.

– Onnan nem kapunk egyetlen szavazatot se, ez tiszta sor, – felelt nyugodtan Kámfor.

– Ment oda zászló?

– Ment. El is égették.

– Hát az öcsém körüljárjon a falvaitokban?

– Azt a világért se tegye. Hisz tán nem unta még meg az életét?

– Hát akkor mit gondolsz, mit tegyünk?

– Nagyon egyszerü, – szólt Kámfor s a hamut egy jegesmedve fejére verte, – Gerjent a trachoma miatt zár alá vetjük…

– Mit beszélsz? Trachoma Gerjenben? A tiszti főorvos nem tud róla semmit…

Kámfor csöndesen elmosolyodott.

– Azt elhiszem. A választás előtt három nappal a falut zár alá vetjük, a tiszti főorvos kimegy s minden embernek megvizsgálja a szemét. A választás után való nap aztán kijelentjük, hogy nincs trachoma.

A főispán nevetett.

– Mennyi katona kell ehhez a mulatsághoz?

– Egy század.

Kámfor csöndesen folytatta:

– Gerjenben a választás reggelén fölgyujtunk egy kazalt. Ezt már Blauval megbeszéltem s kifizettem neki. Már hordatja is ki a szalmát a gerjeni dombra. A nagy füstre a gerjeniek is, meg a szomszédos erdőtelkiek is hazafutnak.

– Derék fiu vagy, öcsém. Te keveset beszélsz, de sokat cselekszel.

– Igy szoktam, – felelt szerényen a főszolgabiró, – ez a két manőver elvesz az ellenzéktől vagy négyszáz választót.

– Elég. A többit lenyomjuk.

– Van még egy kis dohánycsempészetem is…

– Mi az?

– Már kutatják a fináncok Tyukodon, meg Buzsákban. Jó arra, hogy husz-huszonöt főkolompost egy hétre eltegyünk láb alól.

– Ha szükség lesz rá, nem bánom. A te járásodról tehát jót állsz?

– Jót. Egyéb dolgom nem lesz?

– Dehogy nem, csak most jön a neheze. Azonnal mégy a csendőrökkel Szaploncára és rád bizom ezt a Tukoray Kázmért…

– Ki az?

– Az ellenzék jelöltje. Valami obskurus kalandor lehet. Mindenképpen nehezitsd meg, hogy a néppel érintkezzék. Éjjel-nappal kövesd őt, s ha lehet, ugraszd ki innen. A pénzt ne kiméld. Az árgyélusát! – kiáltott ő méltósága, nagyot ütve az asztalra, – csak nem fogjuk eltürni egy ilyen vad idegennek a betolakodását a mi édes vármegyénkbe! Eredj fiam!

Kámfor visszament a kávéházba s folytatta a billiárdozást kebelbarátjával, Bánkay Istvánnal, a „Szabadság” szerkesztőjével, miközben elbeszélte, hogy ő van megbizva a jelölt szemmel tartásával és megugrasztásával.

Bánkay a fejét rázta.

– Asszony nélkül nem megy az, barátom. Ha csak el nem szánod magadat a legnagyobb erőszakoskodásokra.

– Asszony, asszony, honnan vegyek én asszonyt?

– Kedves fiam, jegyezd meg, hogy a pesti ember egy szoknya után elmegy a világ végére is, s egy asszonyért elfelejt csapot-papot, politikát, istennyilát.

– Tudom, tudom, de honnan vegyek én ilyen asszonyt a vármegyében?

Bánkay a fejére ütött.

– Itt van Arabella.

– Miféle Arabella?

– Tátray Arabella, szintársulatunk primadonnája. Remek szép, eszes leányka…

Bánkay letette a dákot és elkezdett tapsolni.

– Pokoli ötlet. Arabellával megszöktetjük a jelöltet.

– Mit fizetünk neki?

– Pardon, komám, Arabella tisztességes lány, a ki megteszi ezt heccből. Az igazgatónak adunk ötven pengőt, neki veszünk aranyórát, lánccal és csinálunk egy fényes jutalomjátékot.

A két nagy stratéga azonnal a szinkörhöz sietett. Az igazgató huszonöt forint külön honoráriumért azonnal abbahagyta az előadást, azon ürügy alatt, hogy a primadonna rosszul lett, néhány békétlen csizmadialegénynek egy-egy koronát adott, s egy félóra mulva Kámfor négyesfogata vágtatva távozott a városból. A főszolgabiróval szemben ült a szép Arabella s mellette egy öreg asszony, a kit a művésznő nyilvánosan édes mamának, négyszemközt pedig hallja Slezáknénak szokott szólitani.

Bánkay sóhajtva nézett utánuk, aztán hazament s „A ripők” cim alatt hozzáfogott a vasárnapi szám vezércikkéhez.

A ripők: Tukoray Kázmér volt.

X.
AZ ELSŐ ÁLLOMÁS.

– Gyapaj, öt perc! – kiáltott a már többször ecsetelt vegyes teherszállitó és marhatovábbitó vonat kalauza.

Ha csak azt tekinthető gentlemannak, a ki a szavát megtartja, akkor ez a boldogtalan kalauz szörnyen párbajképtelen ember. A hol öt percet igért, ott negyedórák teltek el; a hol semmit sem igért, ott legkevesebb öt perc telt el; s a hol félórával kecsegtette a szerencsétlen utasokat, ott órák hosszu során át lustálkodott a vonat.

Ezt a megjegyzést Tukoray tette, de Savó rámordult:

– A szellemes megfigyeléseidet tedd el boldogabb időkre. Itt vagyunk a kerületben.

Azonnal kiszálltak a másodosztályu kocsiból, mely már-már az éves lakás, sőt a szülei ház szinében kezdett előttük föltünni és odasiettek, a hol a pesti küldöttség ült.

– Ez az, – mondá Kocsis gazda, – itt tessék az utazást megkezdeni. Mink megyünk odább, a falvainkat föllármázni.

Egy tizenhét-tizennyolc éves suhanc támogatta az állomás keritését kivülről. Kocsis rárivalt:

– Ki fia vagy öcskös?

– Elekes Mártoné.

– Szaladj be Gál Andráshoz és jelentsd be neki, hogy itt van a balpárti követ ur.

– Éljen a balpárt! – kiáltott lelkesen a fiu, meglobogtatva pörge kalapját és tova nyargalt a falu felé.

– Hallod-e a nép szivének első dobbanását? – szólt elérzékenyülten Savó.

Esteledett. Hőseink elbucsuztak a parasztoktól, a vonat eltávozott. A két ember az adóelengedések könyvével megindult a falu felé, szivükben nemes elhatározás, zsebükben öt korona, kezükben egy-egy vékony sétapálca, vállukon egy könnyü nyári felöltő – nem, ne tulozzunk, mondjuk vállán, mert Tukoraynak nem volt nyári felöltője.

Az állomáson tul óriási sár várt rájuk, Tukoray megdöbbenve nézett végig rajta. Kivágott lakkcipője, ha szemei lettek volna, még jobban megdöbbenve nézett volna végig rajta. Mert a dolog őt érdekelte közelebbről.

– Tudod mit, Mátyás? Kérdezzük meg még egyszer a sorsot.

– Hogyan?

– A fej annyit jelent: előre, az irás annyit jelent: hátra.

Savó földobott egy koronát. A korona leesett és elgurult. Belefeküdt valahová a sárba és többé nem került elő soha. A növekvő sötétség lehetetlenné tette a hosszabb keresést.

– Rossz jel, – mondá Tukoray.

– Ménküt rossz. Azt jelenti, hogy a sors nem akar beleavatkozni a mi munkánkba. Vagy, hogy a sors nincs jelen minden rongyos faluban. Én csak a koronát sajnálom.

– A koronát? Kedves pajtás, az oly mindegy, hogy mi négy vagy öt koronával lépünk-e a politikai pályára. Előre!

– Ezt már szeretem, Kázmér! Előre!

Nekivágtak a sárnak és a sötétségnek. A sár marasztalólag cuppogott, de ők hősiesen lábalták. Csak arra vigyáztak, hogy az adóleengedések könyvét valahogy el ne ejtsék.

Már a falu végén voltak és még mindig semmi jel se mutatkozott, melyből azt következtethették volna, hogy a Gál Andrásnak küldött üzenet a faluban mozgalmat idézett elő. A házak előtt csöndesen pipázgattak az emberek és ölbeli gyerekeiket csicsilgatták az asszonyok.

– Jó estét emberek! – köszönt Tukoray, – hogy áll itt az ország becsülete?

Egy öreg paraszt illedelmesen visszaköszönt, aztán szóla:

– Nem miránk van az bizva, uram.

– De most éppen kigyelmetekre van bizva.

– Hát akkor majd eligazitjuk, ha hiba találna lenni benne.

Egy nagy, lompos komondor végigszagolgatta jövevényeinket, de még csak el se vakkantotta magát.

– Nem rossz emberek ezek, – szólt jóindulatuan egy menyecske, – nézze csak Mihály bácsi, a kutya se ugatja meg őket.

A kutya nyilvánvaló rokonszenve jó hatást tett a parasztokra. A mint barátaink odább-odább mentek egy házzal, a nép mindig csatlakozott hozzájuk. A sugás-bugásból, érdeklődésből látták, hogy már mindenki tudja, kikkel van dolguk. Elekes Márton gyorslábu fia már az egész falut végigszaladta.

Egy paraszt megfogta Savót, a kit testesebb alakja miatt jelöltnek tartott.

– Gál Andrásban ne bizzék, – sugta oda bizalmasan.

– Miért?

– Megvették. Pedig első embere volt a balpártnak. Rosszul állunk.

– Hogy-hogy?

– Az utolsó választáson egy szálig balpártosok voltunk. Hát most e miatt kirostáltak egy kicsit bennünket. Száznegyven szavazó helyett csak huszonöt van a faluba.

– Hallod, Kázmér?

– Hallom. De tán ezt a vén gazembert is fizetik, hogy rossz hireket mondjon nekünk.

– Az bizony meglehet.

Megint egy másik gazda furakodott hozzájuk.

– Nagyon vártuk az urakat, – szólt.

– Miért?

– Ki a pénzért, ki az elvért. Csak nem elégedhetünk meg egy jelölttel. Hisz akkor hova lesz a szabad választás?

– Kérek alássan egy tollat, – szólt egy legény.

– Nincs még, fiam, – felelt Savó, – hozzák holnap utánunk.

– Hát a zászlóval mi van? – kérdezték többen.

– Lesz, a mennyi csak kell. Nem kell türelmetlenkedni. Hisz előbb körül kell nézni, hogy nem vernek-e agyon?

– Dehogy, kérem alássan, – szólt egy öreg paraszt megnyugtatólag, – hisz itt mindenki a balpárthoz huz, ha a jobbpártra szavaz is.

– Hallod Mátyás?

– Hallom. Kár volt le is szállni itt azért a pár voksért.

– Vigye el az ördög, ha már itt ragadtunk, vágjunk jó képet hozzá.

A korcsma elé értek. A zsidó kint állt a küszöbön és nagyot köszönt. Barátaink be akartak menni.

– Kérem nagyságos urak, nem lehet, – szólt a korcsmáros levett kalappal.

– Miért?

– Két hétre kibérelte a korcsmát a Szalánczy gróf ur, a jobbpárti követ.

– De éjjeli szállást csak ad?

– Igenis, de italt nem; se gyülést nem lehet itt nálam tartani.

– Halljuk a szavalást! – kiáltották a parasztok.

A zsidó odahajolt hozzájuk.

– Kérem, becsületemre mondom, igazat mondok. – szólt suttogva, – a ki itt áll a csapatban, a közül nincs háromnak se szavazati joga. A ki valamit ért a bal pártnak, azt mind kidobták. A többit megvették. Erre a falura keresztet lehet vetni.

– Magát is megvették, hát hogy higyjünk?

– Tessen megkérdezni akárkitől. Miért nincs itt Gál András, a legfőbb pártember? Azt is megvették. Szegény a nép, nagyságos ur, mit csináljon?

Savó és Tukoray összenéztek és egy ideig a tekintetükkel, némán tanácskoztak. Azután végignéztek a népen, mely meglehetős zajos tömeggé verődött össze a korcsma előtt.

– Halljuk a szavallást! – kiáltott néhány hang.

– Polgártársak! Barátaim! – kezdő Tukoray, – én szeme közé szeretek nézni az embereknek. Mint becsületes magyar ember jöttem a becsületes magyar emberekhez. Nem bujkálok a sötétségben. Majd ha látjuk egymást, akkor beszélünk egymással. Hozzák ide a falut holnap reggel. Éljen a szabadság!

– Éljen! Igaza van, jól beszél, ez már magyar ember, – ilyen megjegyzések voltak hallhatók a tömegből.

Tukoray és Savó pedig visszavonultak a korcsmába.

XI.
HÁROMFÉLE BECSÜLET.

A korcsmáros a küszöbön állt és gondolkozólag nézett rájuk. Közeledtükre se mozdult el. Nagyon tünődött, hogy a jobbpárttal kötött szerződést nem sérti-e meg azzal, ha ide beereszti a balpárti jelöltet.

– Nagyon kényelmetlenül fogják az urak magukat érezni, – szólt eléjük.

– Hagyja csak, barátom, – felelt rá Savó, – nem nyaralni jöttünk mi ide.

A zsidó vállat vont.

– Tessék!

Félreállt és kellemetlen hangon folytatta:

– Jobbra van az ivó, balra az én szobám. Tessék balra menni. Örzsi, hordozóskodjatok ki a pajtába, ott fogunk hálni a gyerekekkel a szalmán. Mi tetszik vacsorára?

– Süssön egy halom rostélyost, – rendelt Savó.

– Hus nincs idehaza.

– Csináljon paprikás csirkét.

– Soká tart.

– Eh, hát adjon szalonnát.

– Azt nem tartok.

– Hisz akkor éhen halunk.

A korcsmáros közömbösen vállat vont, mintha azt mondaná: Az se volna olyan nagy szerencsétlenség.

– Ember, rántottád csak van! – szólt Savó sötét tekintettel.

– Majd megnézem.

A korcsmáros eltávozott és ők beléptek a szobába. Két ágy és egy diván volt a jelentékenyebb butorzat a szobában, mely agyaggal volt kiverve. Szomoru, hideg és nedves volt ez a szoba s vékony öltözetü barátaink meglehetős rosszul érezték magukat benne. Nem a testük, de a lelkük fázott e rideg helyen.

Kopogtak. Egy öreg paraszt lépett be, illedelmesen köszönt, a kalapját egy szék alá tette és ugyanarra a székre ült. Igy legalább nem lophatja el senki.

Tukoray ránézett. A paraszt köhögött egypárszor és a gyertya lángját bámulta.

– Mit akar bácsi? – kérdé Savó.

– Én? Nem akarok én semmit. Éppen semmit. Mit is akarhatnék? Legföljebb beszélgetni.

– Hát beszélgessünk. Kicsoda maga?

– Varga Nagy István. Ugy is irom. Nem hallottak még az urak?

– Nem.

– Csudálom. Pedig engem mindenki ösmer az Ompoly völgyében.

– Hja, barátom, mi még az Ompoly völgyét sem ösmerjük.

– Nem-e? A vármegye legjobb kaszállói ott vannak. Esős esztendőben ugy fizet ott a széna, mint a tiszta buza.

Savó felé rukkolt egy kicsit a székkel, a kalap elmaradt.

– Melyik a jelölt ur? – kérdé lassan.

– Én! – felelt Tukoray.

– Isten éltesse, bár én nem a végett jöttem.

– Hát?

– Csak ugy beszélgetni… nem foglalkozok én az ilyesmivel… Szegény a nép, nagyon szegény. Nincs is itt tizes bankója, csak Gál Andrásnak… De balfelé olcsóbban hajlik…

– Mit ért ez alatt?

– Nem értek én semmit, nagyságos ur, hanem ugy mondom, a hogy gondolom és ugy van, a hogy mondom.

– De hát, – hogy gondolja?

– Nagyon hallgat ám én rám a falu. Mindig fontolóra veszik, hogy hát mit is mondott Varga Nagy István? Mert tudják, hogy én a falu javát akarom. Ugy volt akkor is, mikor a szentléleki földeket árendába vették.

Tukoray türelmetlenül dobolt az asztalon. A paraszt már irányt változtatott és Tukoray felé lovagolt, apró állomásokban.

Az ajtó nyilt, a korcsmáros behozta a liter bort és három poharat. Varga Nagy István sunyi tekintettel nézett a korcsmárosra és addig a világért se szólt volna, a mig az bent mozgolódott. A mint kiment, egyszerre megszólalt:

– Hát csak jó lesz velem beszélgetni. Egyebet nem mondok az uraknak.

– De Varga uram, az Isten áldja meg, beszéljen világosabban! – fakadt ki Tukoray.

A paraszt megdöbbenve nézett rá.

– Világosabban? Hiszen magyarul beszéltem, vagy mi a ménkü?

– Pénzt akar a falu? – szólt Savó.

Varga uram a nyaka közé huzta a fejét. Mintha nem is hallotta volna a kérdést.

– Jó nép ez, becsületes nép ez, nagyságos ur. Ha a jobbpárt öt forintot igér neki, szivesen szavaz három forintért a balra. De ha a jobbpárti tizet igér, akkor rá kell igérni… akkor haton alul nem jön a balpártra. Tiszta sor ez uraim, ezt a népet nem lehet eltántoritani.

És kiegyenesedett nyakkal, büszkén nézett körül.

– Maga a falu nevében beszél? Kiküldték, hogy alkudjék? – kérdé Tukoray.

– Nem adna a nagyságos ur egy bőrszivart? – szólt felelet helyett Varga.

Tukoray a zsebébe nyult és utolsó budapesti britanikáját (vagyonuk egy jelentékeny részét!) mély szomorusággal átnyujtotta Vargának.

– Eddig a jobbpárt az öt forintnál tart, de még nem állunk vele szóba.

Egypárat huzott a szivarból, aztán szóla:

– Ha hamarabb rendbe lehetne vele jönni… ha eléje vágnánk a jobbpártnak…

Egyet sodorintott balfelé a ritkás bajuszán.

– Ha mindjárt kifizetnők nekik a járandóságot… Akkor megállnának a balpárt mellett, mint a szikla… Mert ez becsületes nép, uram, ezt nem lehet eltántoritani.

Most jobbfelé sodoritotta a bajuszát.

– A mit mondtam, megmondtam, ugy van, a hogy mondtam.

A két pesti gyerek, a kik sok királynál gazdagabbak, de a templom egerénél szegényebbek voltak, mert csak négy koronájuk volt, összenézett.

– És mondja csak, Varga bácsi, – szólt Savó, – minden falu ugy gondolkozik, mint Gyapaj?

– Ki micsodás. Van ugy, hogy a jobbpárt semmi pénzen nem tudja megvenni, de ingyen rászavaz a balpártra…

– Ez az abszolut becsületesség, – szólt Tukoray.

– Igenis, – bólintott rá Varga, olyan szemhunyoritással, mintha Tukoray valami pikáns megjegyzést tett volna, – aztán van olyan falu, hogy elveszi a pénzt a jobbpárttól, de rászavaz a balpártra.

– Ez a másodfoku becsületesség, – szólt Savó derülten.

– Aztán van olyan, az Isten akárhová tegye, hogy elveszi a jobbpárttól a pénzt és rá is szavaz.

– Harmadfoku becsületesség, – fejezte be Tukoray harsogó kacajjal.

Varga uram fölállt. Ugy látszik, megsértődött az ifjak vidámságán. Föl is tette a kalapját és igy szólt:

– Beszéltem; az urak tudják micsinyálnak; reggel itt leszek.

Távozott.

XII.
AZ ŐRANGYAL.

A korcsmáros bevonult, kezében egy óriási főzelékes tál, tele rántottával. Barátaink elhültek, mikor a rántotta-óriást, a rántották ezen Magas-Tátráját, a tojásoknak ezt az impozáns népgyülését megpillantották.

– A gyapaji tyukok egy heti buzgó működésének eredménye, – szólt Tukoray.

– Ha ezt megesszük, sohse fogunk több rántottát enni életünkben, – jósolta Savó.

És vitézül hozzáfogtak. A hegycsucs szemmel láthatólag fogyott és ők közben azt számitgatták, vajjon nem megy-e rá erre a vacsorára összes vagyonuk?

Kocsirobogás és utána szaladgálás zaja hallatszott.

A korcsmáros lépett be.

– Bocsánatot kérek urak, – szólt alázatosan, – még egy vendég jött.

– Kicsoda?

– Egy gazdag földbirtokos asszony. Négyes fogaton jött és itt akar meghálni.

– Semmi kifogásunk sincs ellene.

– De kérem, nékem nincs több szobám, csak ez az egy és a nagyságos asszonyt nem tehetem az ivóba.

– Csinos? – kérdé Tukoray.

– Fiatal? – csatlakozott a kérdéshez Savó.

– Nem láttam, kérem, csak ugy a kocsiból diskurált ki.

– Eredj, Kázmér és tarts helyszini szemlét.

Tukoray szivesen kisietett. A kapu előtt egy elegáns hintóból már fogták ki a négy lovat. Tukoray azzal a kifogástalan udvariassággal, melyet a fővárosi szinházak kulisszái mögött sajátitott el, meghajtotta magát és szólt:

– Nagyságos asszonyom, én Tukoray Kázmér fővárosi hirlapiró vagyok, parancsoljon besétálni szerény hajlékunkba. Éppen a vacsoránál tartunk, s ha elvégeztük, azonnal kiüritjük a termet, hogy nagysádnak helyet csináljunk.

– Nyujtsa a kezét, – szólt egy női hang a kocsi mélyéből.

Tukoray találomra tartotta a kezét a kocsiba, valaki belekapaszkodott, s a következő percben egy karcsu, szép asszony szállt ki.

Tukorai ugy hozzávetőleg, de villámgyorsan, megállapitotta, hogy szép és elegáns. Még egyszer meghajtotta magát és előre indult, hogy bevezesse az előkelő földesasszonyt. Az ajtónál megállt s előre eresztette ő nagyságát.

Savó e közben gyér hajzatát megsimogatta, nyakkendőjét megigazitotta, a bajuszán sodorintott vagy kettőt és csatakészen várta a látogatót.

Az asszony belépett, Tukoray utána és betette az ajtót. Az asszony vékony fehér selyem fátyolát hátravetette és…

– Bella! – kiáltott az örömteljes meglepetés hangján Savó.

A primadonna megrettenve kapott a fátyolához, hogy visszaeressze, azután elnevette magát, s vidáman szólt:

– Maga csak nem Savó Mátyás?

– Az vagyok én testestől-lelkestől. Hát nem ismertél, édes?

A szinésznő büszkén hátravetette a fejét.

– Kedves Savó, ha maga ilyen tónusban kezd velem diskurálni, azonnal fogatok és tovább utazom. Jegyezze meg, hogy nem vagyok kóristáné, sőt primadonna se vagyok, hanem nagyságos Korpády Miklósné, a vármegye egyik leggazdagabb földbirtokosának a felesége.

Savó szivére tett kézzel, arcán az őszinte hüledezés jeleivel hebegni kezdett.

– De Bella… nagyságos asszonyom… az ifjukori emlékek oly elemi erővel rohantak meg… mikor maga… nagysád… tiz év előtt, oly szép, édes és szegény volt, mint egy angyal… és én imádtam, őrülten szerettem… első szerelmem volt és utolsó… becsületszavamra mondom, azóta senkit se szerettem…

– Jó, jó, hiszen nem haragszom, – szólt a szép asszony nevetve, miközben ledobta a porköpenyegét, – csak azt akarom, hogy a kellő tisztelettel bánjanak velem.

– Tisztelettel? Óh, hát képzelheti-e, hogy másként bánnánk mi? – rebegte Savó és szenvedélyesen kezet csókolt Bellának, a ki e közben Tukorayn, a jelenet néma szemlélőjén legeltette a tekintetét.

– Higyje el, nagyságos asszonyom, – szólt Tukoray, – hogy én, a ki Mátyásnak legjobb barátja vagyok, tudhatom csak, mennyire nem felejtette el nagyságodat. Nőtlenséget fogadott, sőt talán be is áll kolduló barátnak.

– Elhiszem, elhiszem, – szólt Bella, – vacsoráltak már?

– Szót sem érdemel.

– Tehát elfogadják, ha meghivom magukat vacsorára?

– Emlékszik a városligeti kedves vacsorákra, Bella? – sóhajtott Savó.

– A „Gólyá”-nál, a Klemensnél? – folytatta Bella, – azaz kérem, kérnem kell önt, hogy hagyja a régi dolgokat. Mai helyzetemben még gondolatban se szállhatok oda vissza.

– Régen volt, talán nem is igaz, – mondá keserüen Savó és sulyosan ledobta magát egy székre.

Kackiás kocsis lépett be s nagy kosarat tett le.

– Mit vacsoráltak? – kérdé Bella.

– Szót sem érdemel, – felelt Tukoray, s azzal a gyapaji rántotta-óceánt kidobta az ablakon, – ime, helyet csináltam. Teritsünk.

– Előre! – kiáltott fölvillanyozva Savó, a ki le nem vette tekintetét Belláról.

A kosárból minden kikerült: hófehér abrosz, evőszer, sonka, hideg hus, szalonna, szárnyas, szalámi s vagy hat üveg finom, erős bor.

– Mily szép, Istenem, mily szép! – sóhajtott Mátyás, mikor Bella föltürte a ruhája ujját s az uraknak tálalt.

Leültek. Savó néma volt, de erősen evett. Tukoray sablonos pesti modorban szépelgett Bellának. Bella elegánsan falatozott, a diszkrétül mosolygott Kázmér ostobaságain.

– Ilyen az élet! – mormogá Savó, s a második üveg bor elfogyasztásához látott.

A szép asszony ránézett.

– Lássa Savó ur, magának örülni és nem búsulni kellene azon, hogy az Isten igy fölvitte a dolgomat. Én nem mondom, hogy hajdan, tiz év előtt, szerelmes voltam magába, de tetszett, határozottan tetszett, s mindig jól éreztem magamat a maga társaságában… Sokszor igen kellemetlen ostromnak vagyok kitéve, gondolhatja, hogy az én állásomban mindenki rossznak tart…

– A maga állásában? – szólt bután Savó, – egy független, gazdag földbirtokosné?

Bella az ajkába harapott.

– Az igaz, de tudják, hogy szinésznő voltam, s lehetetlennek tartják, hogy megjavultam… mikor ezt éreztetik velem, mindig maga jut eszembe, a ki kicsi kóristáné koromban is oly gyöngéd, figyelmes és udvarias volt velem szemben…

– Fájdalom, – szólt Savó.

– Talán megbánta?

– Őszintén szólva: meg. Ha akartam volna, maga megszökött volna velem a szülei házától.

– Hát miért nem akarta?

– Mert feleségül akartam venni. Tehát becsültem is.

– No, az szép házasság lett volna, két olyan szegény ördög, mint mi voltunk akkor, – szólt Bella erőltetett vidámsággal, de látszott rajta, hogy meg van hatva.

– Hagyja el, én most is az vagyok. Nincs célja az életemnek, csak ugy bandukolok előre s öregszem… maga pedig biztos révbe jutott, boldog… okosan tett, hogy nem fűzte az életét hozzám.

Szinültig megtöltött három poharat.

– Éljen a mult! – kiáltá keserüen.

– Éljen a jelen! – tette hozzá Bella.

– Éljen a jövő! – rikoltott Tukoray, a képviselőjelölt.

Most Bella ragadta föl az üveget.

– Éljen a siker! – kiáltott és tele töltött ujra három poharat.

– Éljenek a szép asszonyok! – kiáltott Tukoray.

– Éljen a szerelem! – harsogta Savó és viharosan koccintottak és ittak.

Bella különös szemmel nézett rá.

– Szerelem? Hát van szerelem a világon? – kérdé.

– Vanni nincs, de volt, – felelt Savó és a keblére ütött.

Azután mohón hozzátette:

– Hát ön nem szerelemből ment férjhez?

– Én? – kacagott a szép asszony, – nagy csacsi vagy te, édes Matyi!

Ifjaink kővé meredve néztek rá. Mátyás szemei megnedvesedtek.

– Csacsi! Matyi! Óh, istenem, kedves hangok a lég eltemetett multból. Bella, hát van föltámadás?

– Van.

– Nem álmodom?

– Nem.

– Szeretsz?

– Szemtelen.

– Hát mit jelentsen az, hogy oly bizalmasra fordultál?

– Azt, hogy lóvá tettelek benneteket. Azt, hogy szabad vagyok, mint a madár. Azt, hogy akkora férjem sincs, mint az öklöm.

– S a hintó?

– A négy ló?

– Az inas?

– A lakoma?

– Nem az enyém, nem, nem, nem. Csak kölcsön kaptam.

Savó odalépett hozzá.

– A kedvesedtől? – kérdé sötéten.

Erre egy hatalmas pofon következett. Fölösleges megjegyeznünk, hogy a pofont Mátyás kapta és Bella adta.

Savó letérdelt.

– Bella! A pofont mindig elfogadtam argumentumnak. A bizonytalanság azonban megöl. Nem akarod velünk elhitetni, hogy a zoltánvári primadonna a fizetéséből négylovas kocsit tart magának?

– Ide hallgassatok, mamlaszok, – és elbeszélte nekik Kámfor egész haditervét, hogyan küldte ki ellenük őt, hogy a politika ösvényéről a szerelem berkeibe terelje Tukorayt.

A két jóbarát zajos koccintásokkal kisérte az elbeszélést.

– Bella, te valóban pompás gyerek vagy, – nevetett Savó, – büszke vagyok rád, néhai első szerelmemre. De most, nyomára jövén a cselnek, ezt hasznunkra kell forditani. Mi volt a te kiküldetésed végcélja?

– Az, hogy csaljam Tukorayt a hegyek közé, Kámfor főszolgabiró kastélyába, s tartóztassam ott négy-öt napig. Vagy szöktessem meg a kerületből.

– Hol van ez a Kámfor?

– Otthon várja kiküldetésem eredményét.

Savó gyors egymásutánban fölhajtott három pohár bort, a mi nála az erős gondolkozás jele volt.

– Megvan!

– Mi?

– A mentő gondolat.

Tukoray bizalmatlanul szólt:

– Gondolkozzál még egy kicsit Mátyás. A nyárádi állomáson elszenvedett nyilt ferbli óta fázom a te mentő gondolataidtól.

– Nem lehet már intenzivebben gondolkozni.

– Legalább igyál még.

– Inni lehet intenzivebben.

Megint fölhajtott három pohár bort. A fejét rázta.

– Hiába. Ugyanaz a gondolatom van most is, a mi az imént. Tehát jónak kell lennie.

– Halljuk?

– Bella megszöktet engem.

– Ej, ej, kis hamis.

– Várjatok csak. Én megyek a hintón a főszolgabiró kastélyába, s ott olyan pofát vágok, mintha az egész hadjáratot föladtuk volna.

– Hát aztán?

– Te meg nyugodtan járod a falukat.

– Jó, jó, de a főszolgabirónak nem te kellesz ám, hanem én.

Savó lenézőleg mosolygott.

– Bamba, ismer téged a főszolgabiró?

– Nem.

– Hát engem?

– Téged se.

– Nos, neki tehát Tukoray annyi, mint Savó és Savó annyi, mint Tukoray. Én mint Tukoray Kázmér fogok előtte bemutatkozni. És lekötöm őt a kastélyába. Ha ezt a veszedelmes embert megbénitjuk, félig nyert ügyünk van.

Tukoray föltette a kalapját, de csak azért, hogy megemelhesse Savó előtt.

– Hip, hip, hip, hurrá, – kiáltott lelkesülten, s aztán a kalapját földhöz vágta, – pompás fiu vagy, Matyi. Ez aztán az eszme!

Savó diadalmas mosolylyal fordult Bellához.

– Remélem, nincs kifogása ellene? Hisz tudja, hogy tisztelem, becsülöm magát?

– Tehát még mindig feleségül akar venni? – nevetett Bella.

– Csitt! Ne dobogj sziv! – kiáltott Savó, a nyári szinkörökből ismert páthoszszal, s keblére szoritotta a kezét, – beleegyezik?

– Hogyne, hisz itt van velem a gardedámom, a mama.

– Az édes mama?

– Nem, a savanyu mama: Slezákné. Ez idő szerint az anya-szerepeket játszsza mellettem.

Savó megvakarta a füle tövét.

– Nem szeretem a törvénytelen anyákat.

– Biztositom, hogy nagyon kedves asszony. Egy kicsit süket és tetemesen rövidlátó.

– Bravo! Egy szinházi mamának ez a két főkelléke. Ezzel tehát rendben volnánk. De hajh! Mi minden hiányzik még!

Ezalatt Bella fölcsapta a kalapját (nem volt képes kalap nélkül egy percre is elhagyni a szobát) és kifutott. A következő pillanatban egy szinpadi eleganciával felöltözködött, hatalmas kalapu, erőteljes hölgygyel tért vissza.

– A mama, – mutatta be Bella a két fiunak.

Slezákné abban a korban volt, melyet a szinházi terminológia kedélyes anyá-nak szokott nevezni. Rokonszenves, sőt csinos, kissé vihardult vonásai voltak, de már nem titkolhatta, hogy ötvenedik tavasza felé közeledik.

A fiuk tisztelettel fogadták Slezáknét, a ki cseppet se bosszankodva a hosszas várakozás miatt, habozás nélkül rohamot intézett a vacsora maradványai ellen, s aztán szivarra gyujtva, a kanapé sarkába ült és bóbiskolt. Többet nem is törődött vele senki.

Pár pillanatig csönd volt. Tukoray vette föl a beszéd fonalát, – azaz uj fonalat vett föl.

– Ha a ferbli géniusza el nem forditotta volna tőlünk fényes ábrázatát, isten ucscse semmi bajunk se volna.

Savó elkomorodott.

– Az igaz, hogy pénzünk nincs, – mondá búsan.

– Nincs pénzetek? – kérdé Bella.

– Semmi, – szólt Tukoray.

– Egy krajcár se, – mondá Savó.

– Ez nem igaz. Van még négy koronánk, – mentegetőzött Tukoray.

– Ebből éppen csak a mai rántottát fizethetjük ki.

A két jóbarát csüggedten tekintett a lámpa világába. És ekkor egy olyan jelenet rázta föl őket, mely minden melodrámában megtenné a maga hatását, s melyet mint a jószivüségnek fényes példáját, bele lehetne venni az olvasókönyvekbe. Bella Savóhoz lépett, vállára tette a kezét és szóla:

– Matyi! Te mindig azt mondtad rólam, hogy jó lány vagyok. Te csak megérezted ezt, de bizonyitékaid nem voltak. Most egy nagy bizonyitékot fogok a kezedbe szolgáltatni. Mennyi pénz kell?

Barátaink tágra nyilt szemekkel néztek Bellára. Ez a kérdés: mennyi pénz kell, csodálatosan hangzott füleikbe. Mintha a mesebeli tündér jelent volna meg, kezében a bőség szarujával.

– Kedves nagysád, – szólt Tukoray, a ki hamarabb magához tért, – a mi engem illet, én nem fogadhatom el ezt a nagylelkü ajánlatot…

– Nem is magának ajánlottam föl, hanem Matyinak. Maga tehát hallgassam. Nos, Matyi?

– Bella, te angyal vagy. De csak kölcsön veszszük föl, – szólt Savó könnyes szemekkel.

– Természetesen. Mihelyt Pestre értek, azonnal megkülditek.

– Azonnal. Egy negyedóra mulva. A vasutról azonnal a főpostára megyünk és táviratilag adjuk föl a pénzt.

– Ily föltételek alatt magam is belemegyek a dologba, – szólt nagylelküen Tukoray.

Bella elővett a tárcájából százhusz forintot, s az asztalra tette. Melléje rakta arany óráját lánccal, azután levette karpereceit, sőt kiszedte fülbevalóit is.

– Legkedvesebb emlékeitől megfosztja magát? – kiáltott Tukoray.

– Kétségkivül kedves emlékek… de már egyikre se emlékszem, hogy kitől kaptam.

– Bella, Bella, neked aranyszived van, – szólt rajongó lelkesedéssel Savó.

– Nincs, szerencsére, mert különben azt is odaadnám, hogy csapjátok be.

A két ifju letérdelt és kezet csókolt Bellának.

– Nagy svihákok vagytok, velem együtt, – szólt Bella nevetve, – de nem tehetek róla, szeretlek benneteket.

És megveregette az arcukat.

Egy negyedóra mulva a korcsmárosnál el volt zálogositva minden. Adott rá háromszáz forintot. Készpénz százhusz, volt tehát összesen négyszázhusz forintjuk. Mátyás kapott belőle tizet.

– Bella, Bella! – kiáltott Savó, – örök hálával és négyszázhusz forinttal tartozunk neked.

XIII.
AZ ELSŐ BULLETIN.

Abba a szerkesztőségbe, melyből Savó és Tukoray egy nyájas őszi napon, a szerkesztő frakkjával együtt, oly nyomtalanul eltüntek, egyszerre egy távirat érkezett, mely ezer darab Tukoray névre szóló veres tollat rendelt.

A szerkesztőség az ezer darab tollat váltóra vette föl Zilzer Adolf és Tsa m. kir. zászlógyárában és azonnal utnak inditotta.

A lapba egyuttal megirták, hogy Tukoray Kázmér folytatja körutját kerületében s minden falu egy ujabb diadal. Azt azonban nem merték megirni, hogy micsoda programmal működik, mert nem voltak benne bizonyosak. Savó ugyanis a szerkesztőségben mérsékelt, vagyis konzervativ hajlamu anarkhista volt, ellenben Tukoray radikális republikánus volt, Elszász-Lotharingiát visszakövetelte Franciaországnak, s a páros napokon ráállt a 67-es kiegyezésre is.

Végre megérkezett Tukoraynak a levele, melyet a szerkesztőség türelmetlenül várt. A szerkesztőhöz volt intézve s igy szólt:

„Kedv. bar.! Kérl. csatolt. hirt cic. add ki rögt. Ölel Kazi.”

A csatolt hir Tukoray saját keze irásában igy hangzott:

Diadalut. Zoltánváráról irja lapunk rendes levelezője: Tukoray Kázmérnak, kerületünk jelöltjének körutja valóságos diadalut mindenfelé. Elragadó, szivhez szóló beszédeivel, a meggyőződésnek belőlük sugárzó melegével elbűvöli a néptömegeket. Ahány faluban megjelent, a nép azonnal mellé állt. Ez a fiatalember elsőrendü népszónok, s egyaránt hat, akár a nemes páthosz, akár a pajzán humor hurjain játszik. A hivatalos körök valósággal konsternálva vannak, s e lángeszü ifju politikus…

(„Szemtelen!” – mormogá a szerkesztő a meggyőződés szilárd hangján.)

…ellen már is kétségbeesett fegyvereikkel küzdenek. Eddig hetvenezer forintot költöttek el, s a hatalmi erőszak összes eszközeit mozgósitották…

Itt a tudósitás félbeszakadt, s átalakult ujra magánlevéllé, ekkép:

Kedv. bar. Nincs id. folyt. Kérl. az öt év előtti lapunkból állitsd össze a leghatásosabb és legfenom. gazságokat, melyeket bárhol és bárki ellen elkövettek, sorold föl tudósitásom végén, mintha ellenem köv. volna el, s aztán kend ki jól a végét egy dühös kirohanással. Ölel Kazi.

U. i. Ne felejts el naponta egy kis csendőrvérengzést betenni zoltánvári távirat alakjában.

Mondanunk se kell, hogy a szerkesztőség fényesen megfelelt a rábizott föladatnak, s mikor a lapok később Tukoray kezébe kerültek, hideg verejték futott végig a hátán a borzalmasságok olvasására, melyet ellene elkövettek. Ez a szenzációs rovat Gamás János leleményességére volt bizva, a ki hires volt általános műveltségéről. Ő a zoltánvári választásokba sziciliai rablótörténeteket kevert, sőt montenegrói füllevágásokkal is föleresztette.

Ezalatt Savó, Bella és Slezákné a hegyek közé vonultak Kámforhoz, Tukoray pedig Gyapajt kezdte megdolgozni.

A mit ellenzéki és kormánypárti szónokok a kiegyezés óta az országnak és a kerületnek igértek: ő azt mind ujra megigérte.

Csak éppen hogy azt nem mondta, hogy Gyapaj királyi táblát, járásbiróságot és főgimnáziumot fog kapni.

Aztán elárulta, hogy apja 1866-ban, mint a Klapka-féle magyar légió tagja, meghalt a hazáért. Mikor látta, hogy ez nagyon tetszik, apja halálát a hatvanas évek elején elszenvedett börtönbüntetéssel sulyositotta. Az egész Monte Christót rákente az apjára, s halotti csendben regélte, hogyan menekült az öreg uszással Kufstein várából.

Aztán adott minden választónak egy forintot, végül pedig elővette az öregágyut, az Adóleengedések könyvét, s szép sorjába bevezette, hogy Gyapajon ki mennyi adót akar fizetni.

Igazán megható volt látni, hogy a gyapajiak milyen kevés adót akartak fizetni.

A következő faluban már jóformán csak Kufstein és az Adóleengedések könyve szerepelt, de megtette a hatását. A szegény öregből egy legendaszerü hős lett s mindenki, a ki vitézi tetteit hallgatta, becsületszavát merte volna adni arra, hogy alkalom adtán a kedves fia, Tukoray Kázmér, épp oly vakmerően kiuszik Kufstein várából, mint ő.

Mikor Kázmér a harmadik falu felé kocsikázott, különös eset történt vele.

Az uton szembejött egy kocsi, melyen két csendőr és egy sárgakamáslis, vadászkalapos fiatal ur ült.

– Halt! – kiáltott a fiatal ur Tukoray kocsisára.

Azonnal leugrott a kocsijáról és odajött Tukorayhoz.

– Baltássy, a hegyháti járás segédszolgabirája.

– Örülök. Tukoray.

– Szabad kérnem az utlevelét?

– Mit?

– Az utlevelét.

– Minek? – kérdé Tukoray elámulva.

– Hogy igazolja magát.

Tukoray hallgatott.

– Nem adja ide? – szólt Baltássy élesen.

– Uraim! – szólt Tukoray a csendőrökhöz, – én igen jól tudom, hogy önök egy közveszélyes őrültet szállitanak a megyei kórházba, s épp azért nem értem, hogy miért nem kötözik meg? Hogy engedhetik meg, hogy tisztességes uriembereket az utfélen zavarjon és föltartson.

– Uram! – kiáltott Baltássy sápadtan.

– Vagy talán én bolondultam meg és egészen mást hallok, mint a mit a szolgabiró ur beszél? Kérem, őrmester ur, oszlassa el kétségeimet.

– Ön inzultálja a hatóságot. Utlevele pedig nincs. A törvény nevében ezennel letartóztatom. Őrmester, üljön át a kocsira. Visszafordulunk Buzsákra! Indulj! Majd számolunk!

Ezzel ideges léptekkel visszament a kocsijához, a bakra ugrott, a gyeplőt a kezébe vette és előre hajtott. Tukoray kocsija az őrmesterrel meggyarapodva követte.

Kázmér lelkiismerete nyugodt volt: talán szamárul, de férfiasan viselte magát. S a mi a fő: igaza volt.

Buzsákon Kázmért egyszerüen betették a községi tömlöcbe.

Addig emlegette apja börtönét, mig végre maga is a dutyiba került. A régi görögök ezt nemezisnek nevezték. A mai magyarok pechnek hivják. Kázmér nagyon kiváncsi volt, hogy mit fog vele ez a kis szolgabiró csinálni. Oly elhagyatottnak érezte magát, mintha a kirgiz sivatag valamelyik kozák őrsének hatalmában volna. Aztán eszébe jutott, hogy politikai szempontból ez a kis letartóztatás valóságos aranybánya. Micsoda vezércikket fognak otthon ebből kanyaritani a fiuk, ha megtudják. Az örmény vérengzésekhez fogják hasonlitani kollégái. Föl s alá járva a nyirkos és sötét szobában, frázisokon tünődött, melyekkel a nép előtt ez eljárás gazságát ecsetelni fogja.

Egy vén hajdu jött be, az asztalt megtéritette s gyertyát gyujtott.

– Ebédet hoz? – kérdé Tukoray.

– Előbb tárgyalás lészen.

– Inkább ebédet hozna.

– Parancs szerint cselekszem.

– Tehát hoz?

– Még nem parancsolták.

– Vigye el az ördög.

– Igenis.

Eltávozott.

Nemsokára két fiatalember jött be, egy megyei aljegyző és egy földbirtokos. A kölcsönös bemutatkozás után felük nevében fölszólitották Tukorayt, hogy vagy kérjen bocsánatot, vagy adjon elégtételt.

– Ki az önök fele?

– Baltássy segéd-szolgabiró.

– És önök még azt akarják, hogy bocsánatot kérjek? Sajnálom, hogy tettleg nem bántalmaztam azt a ripőköt.

– Ön őrültnek nevezte őt.

– Ezt fönn is tartom.

– Ez az utolsó szava?

– Nem. Az utolsó szavam az volt, hogy ripők.

– Elég. Nevezze meg a segédeit.

– Kit? Hisz nem ismerek senkit. Van itt katonaság?

– Csendőrség, egy hadnagygyal.

– Ezennel megnevezem a hadnagyot. Mondják meg neki, hogy én is katona vagyok, a hetedik tüzérezredben szolgáltam. De a másik?

A segédek egy darabig gondolkoztak. Végre az egyik igy szólt:

– A másiknak ajánlom Klein körorvost, a ki mint párbajorvos ugyis jelen lesz.

Ebben megegyeztek.

Egy félóra mulva betoppantak Martalócz csendőrhadnagy és Klein körorvos, és jelentették Tukoraynak, hogy minden a legpompásabban megy, már a fültételeket is megállapitották. Kardpárbaj végkimerülésig, bandázs nélkül, szurni is szabad.

– Beleegyezem, de miért vették bandázs nélkül? – kérdé Tukoray elképedve.

– Őszintén szólva, – felelt a hadnagy, – azért, mert ebben a rongyos faluban még csak vatta sincs, a miből bandázst lehetne csinálni.

– Egyéb minden van?

– Hogyne! Itt lakik Winkler báró, annak a kastélyában van egy fegyverterem, mely ugy be van rendezve, mint a legelső vivóiskola. Passzió lesz ott verekedni.

S a hadnagy barna ábrázatán boldog mosoly jelent meg, mely előre sejtette, hogy fog ő élvezni, mikor ez a két ember kaszabolni fogja egymást.

A segédek eltávoztak, jött a hajdu, teritett és ebédet hozott a politikai fogolynak. Kázmér megette, papirost hozatott s leült irni.

Azt hitte, hogy most valami rettenetes káromkodás fog tolla alatt megszületni. De csalódott. Helyzetének furcsasága oly ellenállhatatlanul komikus hatást tett rá, hogy nem vezércikk, de tárca született meg a tolla alatt. És oda fent a szerkesztőségben rettentően elbámultak, mikor pár nap mulva megjön a paksaméta, s abból kihámoznak egy humorisztikus tárcát, mely egy választási epizódot beszélt el a következőkép:

Sárga Miska kivánsága.

Hosszu kocsisorban vonultunk be Alsó-Szilvára.

A falu határán egy csomó legény várt zászlóval. Kocsim elé sorakoztak és elkezdték a Kossuth-nótát énekelni.

Valami csodálatos, lehetetlen módon énekelték, a hogy én még sohse hallottam. Nem volt meg annak az ismert dallama, de valami keveset hasonlitott hozzá.

A rektor, a ki beült hozzám, büszkén szólt:

– Az én tanitványaim.

– Énekben is?

– Persze. Négy év előtt szerveztem a dalárdát és már száz dalt tud.

– Ez a Kossuth-nóta ugy-e?

– Az. Általam négy hangra letéve.

– És itt van mind a négy hang?

– Dehogy. Véletlenül ugy esett, hogy csak egy hang jött uraságod elé.

– Ez tehát…

– Ez a tenor szekund.

– Vagy ugy?

Igy már értem. A világ legszebb nótája is ocsmány, formátlan és kellemetlen, ha a tenor szekund maga énekli. Ezt állithatom, mert hallottam.

A faluban Szidanics Pálhoz szálltunk. Az ellenzék jelöltje ős idők óta mindig hozzá szokott szállni. Nagy udvara, nagy szérüskertje és szép tiszta lakása volt.

Az utcai szoba egyszerre tele lett néppel. Asszonyok jöttek a gyermekeiket bemutatni. Puha kenyeret, bort és szalonnát raktak elénk. Megindult a beszéd.

Egyszerre csak odalép elém egy daliás legény, a subáját összébb huzza és szól:

– Nekem is volna egy kis mondani valóm.

– No, csak ki vele.

– Bajos.

– Miért?

– A népek miatt.

– Négy szem közt akar velem beszélni?

– Ott én.

– Gyerünk ki a tornácra.

– Jó lesz.

A tornác is tele volt, de még az udvar is.

– Hátrább biztosabb.

És a kazlak, boglyák felé intett.

– Hát menjünk a szérüskertbe.

A legény előre sietett, én utána. Öten-hatan is megragadták utközben a karomat és a fülembe sugták:

– Ha a Miska pénzt kér, üsse pofon a nagyságos ur.

– Jó, jó.

Egy szénaboglyának nekidültem, a Miska kettőt rántott a szürén és kezdé:

– Ösmer, ugy-e, a nagyságos ur?

– Tudom, hogy Miskának hivják, azt is tudom, hogy idevaló.

– Mind igaz. A Sárga Ferencnek a kisebbik fia vagyok, a kit tavaly elfogtak, mert az ordasi uraság juhászbojtárjának leszakitottam a fülét.

– Jó. Mit akar?

– Most két esztendeje a tószentgyörgyi vásáron vót, hogy összeakadtam Bencze Palival, a kivel atyafiságban is vagyok. Aszongya a Bencze Pali, gyere pajtás egy ital borra a Roszkorgyütt zsidóhoz. Aszondom a Bencze Palinak, bajos az állapot, mert vásár harmadnapja van. Aszongya ő, hát aztán. Aszondom én, hogy csak azért mondom, mert kalapot akarok venni. Megint aszongya ő, hát aztán. Aszondom én, hogy ha mi most délelőtt beülünk a zsidóhoz borozni, a hogy magamat meg téged ismerlek, este lesz, mire fölkelünk, ha fölkelünk. Aszongya ő, asse baj, mer’ a tinó árát a ki a zsebibe van, akkor se iszszuk meg, ha két hétig ott ragadunk a Roszkorgyütt-nél. Nem az a hiba, mondok, hanem az, hogy kalapot kék venni, mer’ délután a veszprémi kalaposok mind elmennek, mer’ vásár harmadnapja van. Tehát mondok, vegyük meg délelőtt a kalapot, aztán térjünk be a kocsmába…

Sárga Mihály megállt, legyürte a sercegő dohányt a pipájában, ujra rágyujtott, aztán folytatta.

– A kalapot Vevera egy forint negyven krajcárra tartotta, a mit én, de Bencze Pál is sokallt, mer’ se piros nem volt a bélése, se a magyar cimer nem volt belearanozva. Sorra próbáltam, egy sem pászolt a fejemhez. Ezért aztán Vevera mégis leengedett belőle husz krajcárokat és megvettem.

– Gyorsan, barátom, gyorsan, – szóltam türelmetlenül.

– Aztán betértünk a zsidóhoz, de estére már itthon voltunk. A kalap lassan-lassan pászolóssá lett, mer’ egyszer, mikor a csendőrőrmestert vittem Türjére, megázott, oszt’ összement…

– Fejezze be, Miska, nincs időm.

– Hát kérem ássan, nem volt hiba a dologba máig. De mikor a szent-gáli meredeken lehajtottunk, az az utálatos szél belekapaszkodik a kalapomba és elfut vele, be a cserjésbe… Isten legyen, a ki ott megtalálja… A szekér gurult lefelé, mint a fene, a csikók ugráltak, Marci bácsi aszonta, üsse kő a kalapodat, csak a csikaidra legyen gondod… Én hát utána se néztem a kalapomnak, hanem iparkodtam a nagyságos ur szekere után…

– Hála Isten, hogy a végire jutott. Azt akarja, ugy-e, hogy egy uj kalapot vegyek magának?

– Nem én, nagyságos ur. Megvan még otthon a régi kalapom. Hanem az elveszett kalapom mellett volt egy szép, hosszu, veres kortestoll, zöld levéllel, aranyos betükkel…

Elámulva néztem rá, ő meg félve nézett a szemem közé.

– Abbul kérek.

XIV.
AZ ANYAJEGY.

Tukoray egészen meg volt könnyebbülve, mikor ezt a dolgot megirta. Ugy érezte magát, mintha egy kellemes látogató társaságában töltött volna egy órát. Konstatálta, hogy muzsájával csevegett.

Ugy egy óra tájban hirtelen megjelent börtönében Baltássy segédszolgabiró.

– Uram, gondolhatja, hogy mint szolgabiró és nem mint ellenfél jövök.

– Miért? – kérdezte hidegen Tukoray.

– Tévedés van a dologban. Én azt hittem, hogy ön Tukoray.

A szolgabiró ravaszul mosolygott.

– Időközben értesültem, hogy Savó Mátyás urhoz van szerencsém. Tukoray nagyon jó helyen van.

És a szolgabiró még ravaszabbul mosolygott. Tukoraynak nagy megerőltetésébe került, hogy legravaszabbul ne mosolyogjon. Mert tehette volna.

– Tehát azt tehetem, a mit akarok?

– Én miattam akár a feje tetejére állhat.

– Azt nem teszem. Ellenben a nép előtt az ön gazságait fogom leleplezni.

– Tessék. Semmit se tudok öntől megtagadni. Sőt ha siet, magam is meghallgatom. De gyorsan, mert két órára a báróhoz megyek ebédelni.

– Jó étvágyat.

– Köszönöm. Tudja mit, Savó ur?… Azt a szamárságot talán el is hagyhatnók.

– Miféle szamárságot?

– A párbajt. Tudja, nem ön Tukoray, nem ön a jelölt, hát semmi okom sincs önnek a vérét ontani.

– Olyan biztosra vesz?

– Olyan biztosra.

– Hát tudja mit? Jobb lesz verekedni. Szolgabirófül még ugy sincs a gyüjteményemben.

– A hogy magamat ismerem, nem is lesz.

– Majd elválik.

Kint a nép nagy tömegben álldogált. A községházát csendőrök vették körül, föltüzött szuronynyal. Mikor Tukoray megjelent a nép közt, zajos éljenzés fogadta. A csendőrhadnagy előzékenyen kigurittatott egy hordót, Tukoray rá állt. Az intelligencia a szolgabiróval egy hosszu padon foglalt helyet.

– Barátaim, polgártársak! – kezdé Tukoray, – börtönből jövök, melybe jogtalanul vetett a hatalmi erőszak. Mi a bűnöm? Hogy ki merem mondani a véleményemet. És ez a vélemény eltér a kormány véleményétől. De az igazságért szenvedni dicsőség, s nem bánom, ha egész életemet, börtönben töltöm is, de nem szünök meg a nép jogáért küzdeni…

– Ne cifrázd, beszélj az adóról, – szólt föl Tukorayhoz egy öreg ur, a ki ugy látszik, ebben a percben érkezett oda.

– Minden jövedelmünket megeszi a katonaság, hiába, mert háboru meg soha sincs… Olcsóbb volna, ha a fiaink csak egy esztendeig szolgálnának. A magyar katonának termett, nem kell azt három esztendeig verekedni tanitani. Négyszer annyi adót fizetünk, mint a mennyit elbirunk, s az ország mégis egyre jobban bele bonyolódik az adósságokba. Maholnap a fülünk se látszik ki belőle. A magyar embernek, mikor a világra jön, már százhatvan forint adóteher van a nyakán.

– Ez az igazi, emberek, – szólt a föntebb emlitett öreg ur, – ez fáj mindnyájunknak.

A parasztok zajosan helyeseltek. Ekkor Tukoray látva, hogy a hangulat meg van csinálva, áttért a kegyelemdöfésre: apja szenvedéseire és a kufsteini várra. A parasztok ámulva hallgatták, csak az öreg ur csóválta a fejét. Mikor a hordóról leszállt, a nép körülötte tolongott és szorongatták a kezét… Baltássy szolgabiró pedig belejegyzett valamit a noteszébe és eltávozott.

Az öreg ur pedig félrevezette Tukorayt.

– Szépen beszéltél, de marhául. Hol jártál iskollába?

– Mi köze hozzá? Nem magának beszéltem, hanem a népnek.

– Svihák vagy, azt már látom. Hogy az apád kiuszott Kufstein várából? Már hogy mondhatsz ilyet?

És haragosan vagdalta a bokor ágait a botjával.

– Én, öcsém, verekedtem a forradalomban. Én bujdostam Törökországban. Én csináltam a passziv rezisztenciát. Én vertem ki a vármegyéből a Bach-huszárokat. A terem-buráját! És ilyen tejfeles száju suhanc azt kérdi, hogy mi közöm hozzá?

– Kicsoda maga?

– Én, öcsém, Sáska Márton vagyok, a ki téged ide lehoztalak. Azért hát csak hátrább az agarakkal.

Tukoray habozás nélkül megölelte az öreget.

– Bocsásson meg bátyám, de annyi ellenségtől vagyok körülvéve és annyira magamra vagyok hagyva ebben a nagy küzdelemben, hogy a tulajdon édes testvéremben sem hiszek.

(Csak az hiányzott még, hogy Sáskával összeveszszen. Akkor csakugyan elmehet zabot hegyezni.)

– Hisz jó, jó, én nem teszek ellened semmit, de látom, hogy nem vagy az elvek embere és nem veszed komolyan a politikát.

Tukoray vállat vont.

– Kedves bátyám, elvekkel mi nem megyünk semmire. Azon kell igyekeznünk, hogy becsapjuk őket.

Sáska rábámult.

– Mit csináljunk velük?

– Becsapjuk őket.

Sáska fejet csóvált.

– No már öcsém, ajtót láttam már becsapni, de embert még nem. Ezt a frázist is ugy fabrikáltátok oda fönt Pesten, de egyétek is meg.

– Ugy értem, hogy rá kell szedni, felültetni, minden módon félrevezetni őket. A mit eddig is bőven megtettünk.

És elbeszélte a Bella megszöktetését, s azt, hogy mig Kámfor főszolgabiró Savó utján le van kötve, ő nyugodtan folytatja a körutját.

Márton urnak tetszett is a dolog, meg nem is. Igy nem vergődünk zöld ágra. Akkor vidult csak föl, mikor megtudta, hogy délután három órakor verekedni fog Baltássyval. Ez mutatja, hogy van benne kurázsi. Ennek a Baltássynak különben is sok van már a rovásán. Ideje, hogy vagy két hétre ágyba feküdjék, s a választások örök emlékéül egy jó kardvágást viseljen a képén.

De csakhamar Tukorayra került az elsavanyodás sora, mikor Márton ur egy rövid költségvetést csinált, melyben legkevesebb háromezer forintra becsülte a választás költségeit. De fölmehet ötezerre is. Ezt semmi csalafintával nem lehet pótolni.

– Van-e annyi pénzed?

– Vanni nincs, de lesz.

– Mikor?

– Mihelyt Zoltánvárára érünk.

– Hát most mennyi van nálad?

– Van vagy ezerötszáz forint, – felelt merészen Tukoray.

– Az semmi. Akkor egyelőre cédulázunk.

– Mi az?

– Az, öcsém, utalvány öt veder borra, vagy tiz veder borra, vagy husz veder borra… meg egyéb holmira… S a választás után beváltjuk.

Tukoray szive fölujongott. A választás után beváltani! Hisz ha azt mondták volna neki, hogy a kölni dómot kell neki választás után beváltani: azt is szivesen megigérte volna. Már is azon kezdett aggódni, hogy a falusi boltokban nem fog elég papirost találni a cédulák számára.

Pont három órakor Tukoray Márton ur kiséretében megjelent a hosszu nyárfasor végén, vasrácsos kert közepén fekvő bárói kastélyban. Martalótz hadnagy, mint szakember, mindent pompás rendbe hozott. A hideg viz óriási dézsákban állt, a báró cselédei két kosár tépést csináltak (vatta nem volt kéznél). Mig a nyárfasoron végiglépkedtek, Márton ur folyton szította a parazsat, ugy, hogy mire Tukoray a fegyverterembe lépett, tüzet okádott. Gyorsan nekivetkeztek, s a hadnagy alig mondta ki a rajtá-t, mikor a báró nehéz dragonyos kardjai már püffögni kezdtek.

– Halt! – orditott a hadnagy.

A két fél teste tele volt vörös hurkákkal. A legszebb lapos vágásokat adták egymásnak.

– Tovább! – kiáltott egész szenvedélylyel Martalótz, s Tukoray dühösen, az ugynevezett basibozuk-rohammal, nekiment a szolgabirónak.

Baltássy egyszerre összeesett, Tukoray csupa vér volt.

– Végkimerülés esete forog fönn! – szólt a körorvos, miközben egy csomó tépéssel Baltássy sebét befödte.

– Nézzük! – mondá bizalmatlanul Martalótz, miközben elvonta onnan a doktor kezét, – mindössze tiz öltés!

S ezt kicsinylő hangon, megvetőleg mondta.

Eközben Baltássy, a kinek a bal képe volt végighasitva, magához tért, beledugta a fejét egy dézsába, jól megmosakodott s azután a vattát odaszoritva sebéhez, Tukorayhoz lépett, a ki a vállán esett erős karcolást mosogatta és száritgatta.

– Pajtás de most már jó barátok vagyunk, ugy-e?

– Óh kérlek, én eddig sem voltam ellenséged.

Kezet fogtak.

– Nini, mi van a karodon? – szólt egyszerre Baltássy, Tukoray bal felső karjára mutatva, – valami tetoválás.

– Dehogy, igy jöttem a világra, egy diófalevél alaku anyajegy.

– Különös.

A körorvos megszólalt:

– Szolgabiró ur, kérem üljön már te, hadd varrom be a sebét.

Baltássy végigheveredett a szofán és varratta magát.

Valami hajdu egy távirattal lépett be, föltörte és átadta a szolgabirónak. Ez nagyot káromkodott.

– Ez már mégis hallatlan!

– Mi?

– Hogy ez a Sternberg-gyerek igy kötekedik velünk. Tegnapelőtt reggel kellett volna neki a szegedi államfogházban megkezdeni párbaj miatt a négyheti fogságot és a fülét se mozgatja. Itt a távirati rendelet, hogy állitsuk elő.

– No, ez már mégis szemtelenség, – mérgelődött Martalótz, – mikor ugy is annyi dolgunk van, még ezzel is vesződni.

– Nesze a távirat, azonnal küldj be egy csendőrt Zoltánvárára és tüstént tartóztassák le.

– Melyik az? A rőfös Sternberg?

– Nem. Annak a fia, a népbanki könyvelő.

– No megállj, bótos, – mormogott Martalótz baljóslatuan és sietve ment az embereihez.

Fölösleges megjegyeznünk, hogy a párviadal után az előzékeny bárónál valamennyien nagy ivásra voltak hivatalosak. Ünnepelték a bárót mint a gentlemanok mintaképét, a ki mindent elkövet, hogy két ur minél kényelmesebben agyba-főbe verhesse egymást.

XV.
SAVÓ ELŐKERÜL.

– Bátor gyerek vagy, öcsém. Azt már látom. Jól forgatod a kardot, hát jóvérü fiu lehetsz. Valószinü, hogy a képviselőházban is megállod a helyedet, de inkább a közepén, mint szélrül. A hazát se megmenteni, se elárulni nem fogod, az bizonyos. Elárulni: erre képtelen vagy. Megmenteni: erre nem vagy képes. Én különben megkedveltelek, üssön beléd a ménkü.

És Sáska Márton, a ki ezt a beszédet egy gyorsan robogó kocsiban mondta el, a párbaj után következő hajnalon, jól hátba vágta Tukorayt, a ki mellette bóbiskolt. Ezuttal a Sáska-család legjobb lovai fölpántlikázva vitték őket, s utánuk egész sor zászlós kocsi ment, tele vöröstollas emberekkel.

– Most jövünk Tamásdra. Jó kuruc falu. Sok pénzt elfizetnek az ármentesitő társulatnak és minden esztendőben elönti őket a viz. Ezért rájuk föltétlenül számithatunk.

Igy oktatta Márton ur az ifju óriást. A mint a faluba befordultak, váratlanul taracklövések dördültek el.

– Pártunkbeli tarackok, – mondá Sáska.

Talán Sáska ezt nagyon lassan mondta, ugy, hogy a lovak nem hallották? Ez sohse derült ki. Tény az, hogy a kocsit beleforditották az árokba, s a két ur fülig sárosan mászott ki onnan, az ujongó nép közé.

Egy öreg paraszt előlépett, levette a kalapját, megköszörülte a torkát és szóla:

– Hallottad-e uram, a nép szivének hatalmas dobbanását?…

– Hallottuk, hallottuk, – mormogá Sáska, – csak az a baj, hogy a lovaink is hallották.

Mialatt az öreg paraszt beszélt, a két ur letisztogatta bajuszáról és szakálláról a sarat, s megtapogatta meglódult máját és veséjét. A beszéd szerencsére rövid volt, utána megmosdhattak, s aztán Tukoray állt ki szavalni. Elmondta a rendeset, Kufsteint is beleértve, de egy uj passzust is szőtt bele. Élénk szemrehányást tett ugyanis a kormánynak, hogy miért nem rendelte el télre a választásokat? A kormány azt akarja, hogy minél kevesebben szavazzanak, s azért tartat olyankor választást, mikor nagy a mezei munka. Télen nincs más munka, mint a disznótor, s ettől az ember ráér képviselőt választani. És a téli választások rendesen jobban is sikerülnek. Mátyás királyt is télen választották meg, s lám, milyen igazságos, nagy fejedelem lett belőle.

A mozsarak eldördültek, a zászlókat meglobogtatták, a beszéd véget ért. Sáska megadta a jelt, hogy mehetnek odább. Előbb azonban Tukoray odalépett a szónokhoz és kérdé:

– Kinek az eszméje volt a tarackozás?

– Az enyém, – felelt a gazda büszkén.

– Köszönöm szives taracklövéseit. Pompás gondolat volt. Van még töltésük?

– Van még hat.

– Ugyan gazduram, tegyen velem egy szivességet. Lássa, én bolondja vagyok a mozsárdurrogásnak. Dajkámnak a szeretője tüzérkáplár volt és én ugy szólván az anyatejjel szíttam magamba a szeretetet a nagyhangu masinériák iránt…

– Mi légyen az a szivesség?

– Süttesse el a tarackokat, mielőtt elindulnánk.

Az öreg savanyu képet vágott.

– Baj, baj… azt mindig abban a minutában szokás elsütni, mikor a követ ur elindul… igy szokás, igy hagyták apáink…

Tukoraynak volt oka könyörgésre fogni a dolgot.

– Lássa, nagy örömet szerezne nekem, ha végignézhetném a mozsarazást. Sohse feledném el!

Az öreg kénytelen-kelletlen beleegyezett, s a társaság oda vonult, a hol a tarackok állottak. Sáska lovait öt fiatal fickó tartotta, a kiknek nem volt szavazati joguk. Helyes! Hátha agyon találnak egyet rugni? Nem kell a szavazatokat pocsékolni.

A mozsarakat tehát elsütögették, miközben Tukoray olyan képet vágott, mintha most esnék át életének legnagyobb gyönyörüségén. Azután fölültek a kocsira és bucsut mondtak Tamásdnak, mely a Wagner-muzsikát, ha valaha megismeri, okvetlenül meg fogja kedvelni.

Egypár kisebb falut váltakozó szerencsével megjártak. Abban a faluban, a hol a főispán birtoka feküdt, meg is hajigálták őket göröngygyel. Aztán egy keresztuthoz értek, hol a Krisztus feszülete alatt Sáska és Tukoray elbucsuztak egymástól. Sáska megcsókolta Tukorayt, aztán balra ment hét falut bejárni, s utasitotta Tukorayt, hogy a jobboldalt levő öt falun szaladjon végig és majd három nap mulva Zoltánváron találkoznak.

Tukorayval maradt három kocsi, tele részeg emberrel, a kik folyton daloltak. Krisztus kinszenvedésének a fájához támaszkodva nézett Sáska tova tünő kocsija után, aztán fölemelé szemeit az égre, végül belenézett a zsebébe és összekotorászott nagy nehezen tizenkét forintot. Bár meglehetősen szorgalmasan cédulázott, a készpénze is elfogyott. Mindenütt elő kellett venni a tárcát, s a szép kékhasu bankókból elhagyogatni egypárat. Tukoray tudta jól, hogy csudák csak a keresztyénség első századaiban történtek, s igy nem remélte, hogy ujra pénzhez fog jutni. Savóról se tudott semmit; a fején egy göröngytől támadt daganat viszont arra a hihetetlen tényre emlékeztette, hogy vannak emberek, a kik meggyőződésből kormánypártiak. Szóval elcsüggedt és minden kedve elment a további küzdelemtől.

A kocsisa, egy széles tatárképü legény, apró fekete szemekkel, várta a parancsait. Tukoray odalépett hozzá:

– Hallod-e, fiu, jók a lovaid? – kérdé tőle.

– Rájuk kell nézni, – felelt a tatár büszkén.

– Jobbak-e, mint a többi?

– Hát azok is lovak? – szólt a tatár megvetőleg.

– El tudnád-e őket hagyni?

– El én a fergeteget is.

– Hát a szekered birja-e?

– Csak az ur birja, a szekérben nem lesz hiba.

– Jól van, öcsém, hát egy pengőt kapsz, ha ezek itt a nyomunkat veszitik.

– Ez már beszéd. Csak üljön fel az ur.

Szemére nyomta kis pörge kalapját, kezébe vette az ostort és elindultak. A mit sem sejtő atyafiak nagy lármával ugráltak a szekerekre, s vad vágtatással, kurjongatással utánuk eredtek. A kis zömök tatár nem hazudott. Jó futók voltak a lovai, s Tukoray is egyre nógatta, bár a szemei tüzes karikákat hánytak és minden porcikája kimozdult a helyéből. A szekér pokolian zörgött és ugrált ide-oda a köves uton, mint a labda. Ez igy ment az öcsödi szőllőkig. Ott a kocsis lekanyarodott egy puha rétre, negyedóráig vágtatott rajta, s három óriási diófa alatt, egy eleven sövény mögött megállitotta. Azzal, mint a mókus, fölmászott a fára és fülelt.

A távoli országuton iszonyu orditozással vonultak el az atyafiak. A tatár megelégedetten mászott le a fáról.

– Ezek ránk nem találnak itéletnapig. Ez itt apám szőllője. Egyet kaptatok, aztán mehetünk, a hová az ur parancsolja.

A kocsis apja, a vén tatár, előbujt a szőllőből és örvendezett, hogy a követ ur itt van. Hozott is mindjárt kenyeret, jó gohérszőllőt és egy kancsó bort. Mondanunk se kell, hogy Tukoray élvezettel evett.

– Meghajtottad a lovakat, Miska, – szólt az öreg feddőleg, mustrálva a két lovat.

– Ugy parancsolták, – felelt kurtán a legény.

– Nem kellett azokat hajtani, – szólt Tukoray, – ugy mentek, mint a sárkány.

– Meghiszem azt, – szólt az öreg elégedetten, azzal szalmacsutakot csavart és elkezdte dörgölni a lovakat.

Egy óráig heverészett Tukoray az illatos fűben, gondolkozva és beszélgetve a világ folyásáról. Aztán ujra fölült a szekérre és megparancsolta a fickónak, hogy vigye őt a legelső vasuti állomásra.

A mint kikocogtak az országutra, egyszerre csak szétnyilik a bokros az árok partján, s egy alacsony, ragyavert képü, öregedő parasztember ugrik elő, szó nélkül a küllőre hág, belép a kocsiba és a kocsist mellé ül.

Tukoraynak ugy rémlett, mintha ez a pofa is a részeg atyafiak közt lett volna, a kiktől megszökött.

– Kicsoda kend?

– Nemes Kiliti Gáspár. Ugy is irom.

– Hogy kerül ide? – folytatá bizalmatlanul Tukoray.

– Ehol a komám szőllője, hát lemaradtam a szekérről, hogy megkóstoljam: jobb-e nála a sárfehér, mint nálam.

A kis tatár hátrafordult és célzólag hunyorgatott Tukorayra.

– Hát aztán jobb? – kérdé gúnyos hangon Kilititől.

– Mindenkinek a magáé a legjobb, – felelt a ragyás.

Tukoraynak az villant az eszébe, hogy ez az ember azért maradt hátra a többitől, hogy ő meg ne szökhessék.

– Állj meg! – kiáltott a kocsisra.

Vállára ütött a ragyásnak és szóla:

– Nemes Kiliti Gáspár, szálljon le.

Kiliti hirtelen hátrafordult, mintha attól félt volna, hogy a fölszólitást egy nyakleves követi.

– Már hogy leszálljak?

– Igen, még pedig szaporán.

– Mér’?

– Nem kell az én nyakamon spicli.

– Már mint espion?

– Az.

– Tudja az ur, hogy kivel beszél? Tudja az ur, hogy én nemes Kiliti Gáspár vagyok? Ugy is irják magyarul a nevemet. Tudja-e, hogy kétszáz voks indul az én szavamra?

– Induljon kend is, mert majd inditom, – szólt Tukoray türelmetlen mozdulattal.

A paraszt leszállt, levette a kalapját és alázatos hangon szólt:

– Hát csakugyan itt akar hagyni bennünket a nagyságos ur? Hej, a vén Kilitit nem lehet ugy bolonddá tenni, mint a részeg embereket. Tudtam én azt jól.

– Ördögöt akarom elhagyni, ne beszéljen bolondokat. Csak a részeg emberektől akartam megszabadulni.

– Hát akkor, könyörgöm, én tán maradhatnék.

– Csak menjen kend is a dolgára. Én nekem nincs kendre semmi szükségem.

– De a kommenciót kiadja a nagyságos ur? Csekélység. Hat pengőre számitom fáradozásaim gyümölcsét.

A kis tatár erre fölemelkedett az ülésből, pokoli módon elkáromkodta magát és végighuzott ostorával Kiliti bácsin. A lovak hallva a suhintást, olyat rántottak a kocsin, hogy Tukoray majdnem kibukott. Vágtatva haladtak tovább. A kocsis folyton hátrafelé pislogott és jóizűeket vigyorgott. Nemes Kiliti Gáspár mindkét öklével fenyegetőzött utánuk.

A kocsis meglassitotta a lovakat.

– Igy kell ezzel bánni, nagyságos ur. Ez a legnagyobb gazember a kerületben. Mind a két párttal megfizetteti magát, de a szavazás napján olyan részeg, hogy nem tud leszavazni.

– Miért nem mondtad ezt hamarabb?

– A nagyságos urnak elég esze van, hogy maga igazitsa a dolgát. Ha Kiliti bácsi nem lett volna oly arcátlan, nem is szólok bele, mer’ hát miért ne kapjon ő is valamit. Egyszer áll a világ minden öt esztendőben a szegény embernek. De a ki orcátlan, azt üsse meg a ménkü. Gyí te, Galamb!

Kis ideig hallgatott, aztán figyelmesen visszanézett Tukorayra.

– Mert ha ő hat forintot mer kérni, akkor mit kérjek én, a ki kocsimmal, lovaimmal, testemmel-lelkemmel szolgálom a nagyságos urat? Az ám!

A nyomorult! Ezért kergette hát el szegény Kiliti bácsit, hogy neki több jusson. Itt más ne zsaroljon, csak ő!

Lassan-lassan közeledett az est és láthatatlan patakokból, árokvizekből, mocsaras, ingoványos rétekből könnyü pára kezdett fölszállni. A távolban egy magas töltés látszott. A vasut volt. A mint feléje közeledtek, a kocsis meglassitotta a lovakat, majd egészen megállt, tenyerét a szeme fölé tartotta és nézett. A töltésen egy négylovas kocsi haladt.

– Mit bámulsz? – kérdé Tukoray.

– Látja az ur azt a négylovas hintót a vasuti töltésen?

– Látom, s nem értem, hogyan kerül oda, hiszen nem szabad kocsival a vasuton járni.

– Bizony nem szabad, azért nem is lehet az más, mint a szolgabiró.

Tukoray meghökkent.

– De melyik szolgabiró?

– Éppen azt nézem.

Ujra erőltette a szemeit.

– Elől a hóka, meg a vasderes, – mormogá, – az a’, most már bizonyos.

– Kicsoda?

– A Kámfor főszolgabiró ur.

– Kámfor? – kiáltott Tukoray és majd lefordult a kocsiról.

Mit jelentsen ez? Mi történt Savóval? Kisült volna a turpisság? Bizonyosat kell tudnia.

– Hajts utána!

A rázós kocsi nyomban utána eredt a négyes fogatnak, de az ő utjok kacskaringósabb volt, mint a vasuté és szemlátomást elmaradtak. Tukoray eget-földet, azonkivül öt forintot igért a kocsisnak, a ki el is követett mindent, ostornyéllel verte a lovait, s ezzel elérték azt, hogy nem vesztették el szem elől a hintót.

A véletlen egy tehervonatot hozott arra. Tukoray szentül meg volt győződve, hogy a tehervonat szépen le fog térni a mezei utra, s ott kocog tovább, helyet adandó a főszolgabiró fogatának, de hát ugy látszik, történnek Magyarországon csodák is, – a főszolgabiró ott hagyta a töltést, a mivel annyi időt veszitett, hogy Tukoray utólérte.

– Halló! Főbiró ur! – kiáltott rá messziről.

A főszolgabiró visszafordult, Tukoray a szemeihez kapott, – Savó Mátyás volt.

A kocsik egymás mellé jártak, Tukoray átugrott a hintóba, egymás nyakába borultak.

Mikor végre magukhoz tértek, Tukoray jókora ráadással kifizette a kis tatárt, a ki nagyon sajnálkozott, hogy a nagyságos ur többé nem vonatkozik rája. (Igy mondta.) Ő bizony itéletnapig is elhurcolná, a pokolba is elvinné a követ urat. Azután egyet igazitott a lovak szerszámán, illedelmesen köszönt és vig fütyörészés közt visszafelé inditotta a lovait.

Döbrög alatt voltak.

– Látom a kiváncsi tekintetedet, – szólt Savó, – majd elbeszélem a dolgot, ha magunk leszünk. Most halljuk a te kalandjaidat.

Tukoray elmondta a fogságot, a párbajt, a Sáskával való találkozását és minden egyebet, a mi csak volt. Savó ámulva hallgatta.

– Jól viselted magadat, fiam, nem hiába az én nevelésem vagy. Megállj, Miska!

Ez a kocsisnak szólt; a döbrögi nagykocsma előtt voltak, melynek udvara csak ugy tarkállott az esti beszélgetésre összegyült emberektől. A mint a főszolgabiró jól ismert lovait meglátták, mind a kapu elé csoportosultak. Illedelmesen szétvált a tömeg a két fiatalember előtt.

– Urak a városból.

– A méltóságos főispán ur küldte őket.

– Hozzák a pénzt.

– Pista, szaladj haza a János bácsiért.

– Jóska, eredj, siess a katonabugyellárisomért.

– Itt a biró?

– Az esküdtekért menjetek.

– Emberek, eszén legyen mindenki.

A tömeg zürzavaros morajából ezek a megjegyzések váltak ki érthetően. Hőseink megálltak az udvar közepén, a parasztok körben álltak, legelől az öregek, azután a házas emberek, legkivül a legények és egyszerre mély csend lett. Csak az öregek köhintették el néha magukat a nagy gondolkozástól.

– Hány szavazat van a faluban? – kérdé Savó.

Szünet. Mindenki jól meggondolta, hogy mit feleljen.

– Volna majd kétszáz, – felelt végre habozva egy ember.

– Még tán több is, – vélé a másik.

– De százkilencven biztosan, – szólt a harmadik.

– Az szent, – erősitették többen.

– Hogy áll a jobbpárt? – folytatta Savó.

Ujabb szünet.

– A megállapodáson fordul meg.

– A balpárt erősen dolgozik.

– Ugyan? Járt már itt?

– Járt-e? Igért is.

– Mennyit?

Többen köhécseltek.

– Sokat. Nagyot kell arra ráigérni.

– Nono!

Zúgás hallatszott. Mintha a nép egy kicsit fölháborodott volna azon, hogy már a jobbpárt is alkuszik. A helyett, hogy engedné megadással lenyúzni a bőrét.

Savó mustrálva körülnézett.

– Három okos emberre van szükségem, a kikbe a falu megbizik, – szólt.

– Nem lehet hat? – kérdé egy ember.

– Minek hat?

– Három, a kibe megbizunk, három pedig a ki ezekre ügyel, hogy meg ne csaljanak.

Barátaink elnevették magukat.

– Jó, legyen hat.

A hat döbrögi emberrel bevonultak a kocsmába. Itt Savó elővett egy kis jegyzőkönyvet, végiglapozta, figyelemmel átolvasta a bennük följegyzett drámatárgyakat, végre igy szólt:

– Kedves polgártársak. Én is magyar ember vagyok, nem akarom a magyar ember kárát, azért őszintén fogok kigyelmetekkel beszélni. A dolog ugy áll, hogy Döbrög számára a jobbpártiak Budapestről háromezer forintot küldtek le. Ebből azonban a kortesek kétezer forintot zsebre akarnak tenni és csak ezer forintot szándékoznak a falunak juttatni.

A hat paraszt összenézett s néhány nem éppen illedelmes mondás röppent el a szájukból. Savó folytatta:

– De mivel én nem akarom, hogy a nép rövidséget szenvedjen, elárulom maguknak ezt a gazságot, s csak azt a jó tanácsot adom, hogy mind a három ezer forintot követeljék és ettől semmi szin alatt el ne álljanak.

– Ne féljen az ur.

– Abba nem lesz hiba.

– Inkább mind ingyen a balpártra szavazunk.

– Kivasaljuk mi a bőrükből is azt a pénzt.

Igy nyilatkoztak a bizalmi férfiak, a kik csakhamar a kint állókkal is közölték a dolgok állását, s az egész falu föl volt háborodva a jobbpárt ellen.

– Látod Kazi, – szólt Savó vidáman, – ez a negativ korteskedés. Mikor elrontjuk az ellenfél kilátásait.

– Ne álljunk elő most az adóelengedések könyvével?

– Hogy gondolsz olyat, mikor mi itt jobbpártiak vagyunk!

Savó kiszólt:

– Hé, emberek, hol érünk mi itt legközelebb vonatot?

– Tessék kimenni a Sánczonperg állomásra.

– Melyik az? – kérdi elbámulva Savó.

– A kit a herceg Sánczonperg épitett, de még nem látott soha.

– Tudod mi ez? Én már hallottam. Ez a döbrögi állomás, melyet Schwarzenberg alias Sánconperg herceg épittetett, a kinek itt uradalmai vannak.

– Vagy ugy? Hát gyerünk.

Kezet fogtak a nép vezéreivel, s zajos éljenzés közt kirobogtak a faluból, a vasuti állomásra, mely egy negyedórányira feküdt a falutól. Itt jó borravalót adtak a kocsisnak, a ki már nagyon nyugtalanul kérezkedett haza, félvén a gazdájától, s meghagyták neki, hogy Döbrögöt elkerülve induljon haza.

– Nos, nos, halljuk a kirándulást Bellával? – sürgette Tukoray.

– Mindjárt.

A mint beléptek a váróterembe, Savó szó nélkül a zsebébe nyult és egy táviratot adott át Tukoraynak, ezen szavakkal:

– Ma ebéd után, mialatt Kámfor aludt, ezt a táviratot nyujtotta át Bella.

Kámfor, főszolgabiró.

Cimeres ökör! A kit a házadnál őrizel, az egy Savó nevü közömbös szamár, Tukoray, a jelölt, szabadon jár-kel a kerületben.

Sztravarr.

– Az aláirást nem lehet kibetüzni. A táviratot lovas legény hozta ki a szuloki állomásról és Bella, a ki a verandán ült, rosszat sejtvén, átvette és föl is törte. Rövid tanácskozás után elhatároztuk, hogy szököm. Bella, a ki ma föltétlen ur a Kámfor házánál, befogatott… és most itt vagyok.

– Hát ő?

– Ő ott maradt, neki, barátom, – s ezt Savó szomoru sóhajjal mondta, – magasabb céljai vannak.

– Mik?

– El akarja magát vétetni Kámforral. Az a hüllő fülig szerelmes bele.

– Helyes, de hogyan mászik ki Bella a hinárból.

– Igen egyszerüen. Azt fogja mondani Kámfornak, hogy nem ismert bennünket, ő is bolonddá volt téve. Bocsánatot kér ügyetlenségeért, egy könnyet morzsol szét szemeiben, s erre Kámforral a dolog el van intézve.

– Te pedig nézed ezt, mint egy közömbös szamár?

– Inkább citálj a klasszikusokból, mint táviratokból. Közömbös lehetek, de szamár nem. Csak nem állom Bella jövőjének az utját? Elvégre jobb, hogy én voltam az első szerelme és más veszi nőül.

– Határozottan jobb. És jól mulattatok Kámfornál?

– Nagyon jól. Mindennap kétszer leittam az asztal alá. Az első ebéd alatt a legjobb barátok lettünk és szidta a főispánt, hogy nem engedte őt föllépni, hanem az öcscsét erőltette a kerület nyakára.

– Hát azután?

– Én elhitettem vele, hogy eszem ágában sincs komolyan venni a jelöltségemet, s olyan jól érzem magamat abban a kis falusi kastélyban, hogy akár holtom napjáig ki se mozduljak innen. Hozzá még szimuláltam az örült szerelmet Bella iránt, a ki csábtáncot járt előttünk, de a mellett megközelithetetlen volt. A játéknak meg is lett az eredménye, mert ez a ravasz fajankó, a ki életének a felét parasztok közt töltötte, horogra akadt… Ekkor ütött be a távirat, mely engem gyors távozásra kényszeritett. Képes lett volna rá, hogy a pincébe csukjon és éhen veszitsen. Ismered a közmondást: az Uristen messze, de a szolgabiró közel van. Ellábaltam onnan.

Tukoray szünetet tartott, s arcán boru jelent meg. Aztán nagyot sóhajtott és igy szólt:

– Hogy állsz pénz dolgában?

E percben Savó arcán mintha a század összes fájdalmai megjelentek volna.

– Pénz? Ne emlitsd. Kinos tárgy, – suttogta szomoruan.

– Vagyis nincs.

– Nincs. Neked sincs?

– Lehet ugy három koronám.

– Nekem meg kettő.

– Gondolkozzunk.

XVI.
HITELMŰVELET A TÁVIRÓHIVATALBAN.

A várótermet egy szál petroleumlámpa világitotta meg. A falakat képek diszitették, még pedig nem az angol gépgyárak és magyar savanyuvizek szines reklámjai, hanem valóságos szép acélmetszetek. A butorok is szépen faragottak és masszivak voltak. Az egész állomás vicinálisoknál nagyon szokatlanul diszes volt. Ezt ugyanis Schwarzenberg herceg, itteni nagybirtokos épittette magának. A herceg örökké Bécsben lakott, de mindig arra számitott, hogy az uralkodóház valamelyik tagja lejön majd hozzá vadászni, s e célból épittetett e helyi érdekü vonalon egy általános érdekü állomást.

Barátaink némán szemlélgették a berendezést és gondolkoztak.

– Megvan! – kiáltott Savó.

– Halljuk!

– Hány barátunk és jó ismerősünk lehet, a kinek e pillanatban száz usque ötszáz forint van a zsebében?

– Olyan lehet százötven.

– Helyes. Akkor csakis körsürgönyzéssel mászhatunk ki a csávából.

– Miféle körsürgönyzésről beszélsz?

– Ejnye, de nehéz fejed van. Hozz a főnöktől százötven blankettát és majd meglátod.

Mire Tukoray a főnök hivatali szobájából a blankettekkel visszatért, Savó már összeállitott hetvenkét cimet.

– No most üljünk neki és irjuk meg. Ez a pumpolás távirati uton. A legtöbb embernek imponál a távirat. Élőszóval kéred a pénzt, egy rossz viccel főz le. Leveledre nem válaszol. De mikor a táviratot kapja, családjában történt halálesetre van elkészülve, s mikor látja, hogy egy egyszerü pump, örömében okvetetlenül küld valamit.

– Az eszme zseniális és e mellett egyszerü, rajta, előre, – kiáltott lelkesen Tukoray, s nekiálltak a sürgönyirásnak.

Mindegyik ezzel kezdődött: Győzelmünk biztos, s azzal végződött, hogy küldjön ennyi meg ennyi pénzt. A legkisebb összeg husz forint volt, a legnagyobb kétszáz. Egy távirat a redakciónak ment, hogy szedjen össze minden pénzt és küldje táviratilag Zoltánvárra. (Oda cimeztették az összes pénzt.)

Százharmincegy távirat készült el háromnegyedóra alatt. Ekkor Savó, titokszerü mosolylyal nekiült, hogy az utolsót megirja. Tukoray bámulva olvasta:

Özvegy Nornenstein Viktória hercegnő
ő kegyelmességének

Prága.

Édes néném, a megigért 10.000 forintot mindezideig nem kaptam kézhez. Küldje le azonnal egy megbizható emberével Zoltánvárra. Kezeit csókolja szerető unokaöcscse

Tardoskeddi Tukoray Kázmér.

– Mi ez? – kérdé elhülve Tukoray.

– Ezzel rá akarok ijeszteni az állomásfőnökre, különben kidob ezzel a kosár távirattal.

– De nem lesznek ennek kínos következményei?

– De lesznek. Nem éppen kínosak, de következmények. A prágai központi táviróhivatal nagy előcsarnokában van egy tábla, mely ezt a föliratot viseli: kézbesithetetlen táviratok. Oda fogják kiakasztani.

– Ez a Nornenstein hercegnő tehát nem létezik.

– De igen, Jókai egyik regényében… Ugy, tedd legfölül a kegyelmes nagynénédet és aztán előre, a főnök urhoz.

A jól táplált főnök szépen világitott nagy hivatalos szobájában ült s előzékeny arcot igyekezett vágni, de elsápadt, mikor Savó kezében az egy kötetre terjedő blankettákat meglátta.

– Mivel szolgálhatok az uraknak? – kérdé, inkább szokásból, mint kiváncsiságból. Érthető, hogy a szegény ember egy cseppet se volt kiváncsi arra, hogy az urak mit akarnak.

– Táviratokat hoztunk, – felelt Savó hidegen.

– A hivatalos órának vége van.

– Pardon, a vasutakon, még a legvicinálisabbakon is, kilencig tart.

– De kérem, hiszen már félkilenc.

– Mit tesz az? Az annyit tesz, hogy ön köteles kilencig akár tizezer szót is fölvenni. Tessék.

És eléje tette a paksamétát. A főnök félszemmel belesanditott és elolvasta a legfelsőt, a Nornenstein hercegnőnek szólót. Egyszerre fölugrott.

– Méltóságod rokonságban van a Nornenstein-családdal? – kérdé nagyon alázatosan Savót.

– Én nem, hanem ez az ur, – és Tukorayra mutatott.

Tukoray főuri eleganciával meghajtotta magát.

– Abból az időből, kedves főnök, a mikor a nagyapám apja testőr volt Bécsben. Ő Nornenstein-leányt vett el, később pedig egy Nornenstein-fiu beleházasodott a Tukorayak bárói ágába. Prágában lakó nagynéném különben született Schwarzenberg-leány.

– Schwarzenberg? Nagyon örvendek. Végtelenül örvendek. Megmondhatja a kegyelmes hercegnek méltóságod, hogy állomása kitünő karban van, s nőmmel sokszor hálatelten gondolunk reá.

– Mit ért ön azalatt, hogy állomása? – kérdé Tukoray, s páratlan előkelőséggel a szemébe csiptetett egy monoklit.

– Méltóságod tehát nem tudja, hogy hol van?

– Tudja, édes főnök, oly rengeteg sok faluban megfordultunk, hogy háromnak a nevére sem emlékszem.

– Ez Döbrög, kérem alássan, Döbrög.

– Hja igen, Schwarzenberg-birtok.

– Itt mindent a kegyelmes herceg épittetett. Az egész állomást.

– Igen, tudom, most már emlékszem, sokszor hallottam emlegetni. Nos, hogy leszünk a táviratokkal? Elfecsegjük az időt.

Egy fehérhabos ruhába öltözött menyecske beszólt egy ajtón.

– Jóska, nem jösz még vacsorálni?

– Azonnal, aranyom… méltóságos uraim, őszintén bevallva, a Schwarzenberg-uradalom tisztjeinek a majálisára készülünk a nőmmel együtt, csak még az utolsó vonatot inditjuk el… az asszony tisztára kétségbeesik… kegyelmezzenek árva fejemnek… ennek a sok táviratnak a lekopogtatása eltart reggelig.

Tukoray arcán egy gondolat villant át. Odalépett a főnökhöz.

– Jól van, kedves főnök, lemondok arról, hogy táviratainkat még ma elküldje, azon föltétel alatt, hogy egy tizenötsorosat azonnal továbbit Budapestre.

– Kérem, a legnagyobb örömmel. Méltóztassék helyet foglalni, itt a toll, parancsoljon blankettát.

Tukoray leült, Savó föléje hajolt. Tukoray biztos kézzel a következő táviratot vetette oda:

A nagyméltóságu m. kir. kereskedelmi miniszter urnak

Budapest.

Kegyelmes uram! Van szerencsém becses tudomásodra hozni a következő esetet: A döbrögi vasuti állomáson este félkilenckor, tehát a hivatalos idő alatt, föladtunk egy csomó táviratot, melyet a főnök, azzal a kifogással, hogy sok, nem vett föl. Minthogy mi ebben a párisi nemzetközi egyezmény eklatáns megsértését látjuk, az esetet a büntető eljárás foganatositása céljából ezennel hivatalosan tudomásodra juttatjuk, föntartva magunknak, hogy a késedelemből származó kárainkat a rendes polgári biróság utján hajtsuk be.

Tisztelő hived
tardoskeddi Tukoray Kázmér,
a zoltánvári kerület képviselőjelöltje.

– Tessék – szólt szárazon Savó, s valódi kéjjel nyujtotta át a főnöknek a táviratot.

A főnök mohón kapott utána, s rögtön számolni kezdte a szavakat. Pár pillanat mulva keze lehanyatlott, s arca szenvedő kifejezést öltött. Majd tört hangon megszólalt:

– Szabad kérnem az iménti táviratokat?

– Tessék, – és Tukoray átadta a tekintélyes sürgönycsomagot.

– Ezt megsemmisithetem? – kérdé alig hallhatóan.

– Ez esetben igen.

A következő percben a miniszternek szóló távirat ezer apró darabra szakitva a papirkosárba hullott, s a főnök búsan a szavak megszámlálásába fogott.

Tukoray és Savó a perronra mentek sétálni.

– Óriási gazság, – szólt Savó, – de remek eszme. Ha bejutnál a parlamentbe, vagy bankdirektor, vagy pénzügyminiszter lenne belőled.

– Megállj csak, – szólt Tukoray, – még; nincs vége. A főnök még csak puhára van verve, most megsütjük és megeszszük.

– Nem értem.

– Butulsz, Matyi, vagy öregszel. Hát az nem jut eszedbe, hogy ez a mi százharmincegy táviratunk legalább 90-100 forintba kerül?

– És azt ki kell fizetni.

– Ki ám, de miből?

– Azt magam is szeretném tudni.

– A Nornensteinek unokája és a Schwarzenbergek rokona nem adhat föl táviratokat hozomra, ugy-e?

– Nem bizony.

– Nincs egyéb megjegyzésed?

– Nincs. Megállt az eszem.

– Hát most azt mondd meg, Matyi, mennyi pénzre számitasz a barátaink ellen intézett ezen körmerényletből?

– Tudod, mennyit kértünk? Körülbelül tizennégyezer forintot. Számitásom szerint tiz percentnek be kell folynia, s ez esetben ezernégyszáz forintunk van.

– Optimista.

– Nem, pesszimista.

Közbe a főnök beszaladt egy kicsit a feleségéhez, az asszonyt, a ki képesitett távirótiszt volt, értesiteni, hogy a majális fucs. Odabent aztán megtudta, hogy ez a két ur a szolgabiró négyes fogatán érkezett meg, hogy háromezer forintot osztogatott szét Döbrög faluban (a cselédek ide már igy hozták a hirt) – ez aztán szegénynek megadta a kegyelemdöfést. Szaladt vissza a hivatalba, s arcának verejtékével olvasta tovább a szavakat.

Ekkor beléptek hőseink. Tukoray odalépett a főnökhöz és barátságosan megveregette a vállát.

– Egy pillanatra, édes főnök ur. Gondolkoztam a dologról. Én önt quasi ugy tekintem, mint családunk hivatalnokát, s nagyon fájna, ha önnek kellemetlenséget okoznék. Tudja mit? Megelégszem, ha reggel hatkor fog a munkához.

– Óh méltóságos uram…

– De viszont önnek meg kell elégednie, ha csak holnap fizetem ki a táviratokért járó pénzt…

– Óh kérem, három napig is elvárok…

– Hánykor megy a vonat Zoltánvárára?

– Egy félóra mulva. De csak tehervonat.

– Mi azonban a kocsinkat elküldtük… ugy-e lesz szives gondoskodni, hogy a tehervonaton helyünk legyen?…

– Hogyne, kérem.

– Tehát reggel hatkor a sürgönyök elmennek… becsületszóra!

– Becsületszavamra fogadom. Talán nem vetnék meg szerény vacsoránkat?

– Már vacsoráltunk, – felelt Savó és kivonszolta Tukorayt, ezt sugva neki: – majd, hogy utolsó krajcárunkat borravalóra adjuk a cselédeknek.

– A nyugtákat elvárom a zoltánvári fogadóba! – ezt kiáltotta még vissza Tukoray.

– Meglesz, méltóságos uram… Mari! Hamar vacsorát, tálaljatok! – kiáltott a főnök vigan és átrohant a lakásába.

Félóra mulva barátaink egy vasuti kocsiban robogtak, melyre ez volt fölirva: Hat ló, huszonnégy ember.

Sokáig hallgattak és gondolkoztak a történtekről, végre Tukoray egyszerre fölkiáltott:

– Hát nincs isteni gondviselés, mely a szegény embereket segiti?

– Nem tudom, – felelt Savó, – lehet; ezzel még nem foglalkoztam. De egyről tudom pozitive, hogy nincs.

– Mi?

– Nincs többé szemtelenség.

– Mondasz valamit, – felelt Tukoray szerényen.

XVII.
ÁLLAMCSINY.

Eránosz Bogdán Györgynek hivták azt az embert, a ki Zoltánvára egyetlen kávéházának a tulajdonosa volt.

De nem erről vala ő nevezetes egyén, hanem a szakálláról. Óriási volt ez a szakáll és iszonyu fekete.

Ha az ember ezt a szakállat megnézte, azonnal tisztában volt vele, hogy Eránosz Bogdán Györgynek miért van két keresztneve.

Igen egyszerü okból: Bogdán viselte a szakállt, György pedig a tudatot, hogy Bogdánnak szakálla van.

Remek szép szakáll volt, büszkesége, öröme, boldogsága a gazdájának.

Mikor Eránosz Bogdán György az Erdélyhez kapcsolt örmény vilajetből, vagyis Szamosujvárról Zoltánvárra érkezett és a kávéházat átvette, az első ember, a ki a szakállát szemügyre vette, Bánkay István volt, a helybeli „Szabadság” szerkesztője.

Nem irigység fogta el Bánkay szivét. Ezt az érzelmet ő nem ismerte. Hanem egy eszméje támadt, mely némi haszonnal kecsegtette őt.

Az jutott eszébe, hogy mily óriási hitele lehet annak az embernek, a kinek ekkora szakálla van. Ő tehát e szakáll tulajdonosát szemelte ki viszont megpumpolás céljából, szóval ő akarta élvezni a hitelt, melynek Bogdán György szakálla örvendett.

És megtelepedett Eránosz Bogdán Györgynél. Ezt a szabad sajtó nevében tette, ugy magyarázván a kifejezést, hogy a sajtónak szabad akkor fizetni, mikor neki tetszik. Mert Zoltánvárában ő volt a sajtó, vagyis az egyetlen lap. Mindenféle megyei és városi egyesületnek hivatalos közlönye, kezdve a fillér- és rongyos-egyesülettől, az ármentesitő társulaton át egészen a méhész-egyesületig. Nem is volt más a lapban, csak dicséret, évi jelentés és hirdetés. Nem festékkel, hanem valami fekete mézzel nyomtatták ezt a lapot. De azért féltek tőle és ez volt Bánkay István hatalma.

Szombat este volt a kritikus idő. Ilyenkor kellett Bánkaynak a heti számot megcsinálni. Bánkay már szombaton délben készült a nagy munkára: több bort ivott, mint máskor. Azután leadta a megyei tüzoltószervezet évi jelentésének a harmadik folytatását, az iparos ifjuság majálisán felülfizetők névsorát (5-ik közlemény), a megyei mérnök tervét a Gerje-Perje vizeinek végleges szabályozásáról, Czirók Polikárp cisztercita gimnáziumi tanár tanulmányát a fáraók temetkezési módjáról tárcának (7-ik közlemény), a városi főjegyző egy költeményét, egypár városi és megyei hyment és halálesetet, gulyaárverést, katonai lóvásárt, rendőri hirt, menetrendet… azután megpihent. Elment a kaszinó kertjébe kuglizni, onnan elhivatta a főispán, ellátta őt választási hirekkel, s megbizta egy kemény választási vezércikkel.

Erre Bánkay a „Zöld koszoru”-hoz sietett, inspirációért. Itt a jó kompániában eltelt az idő féltizig, a szikfröcscsök olvasatlan mennyiségben tüntek el a szerkesztő ur torkában, közben a lap főszedője, ki öt szedő-gyerekkel korlátlanul rendelkezett, négyszer átjött vezércikket és választási rovatot sürgetni, végre Bánkay rászánta magát és átment, – nem a szerkesztőségbe, hanem ennek az utolsó állomására, Eránosz kávéházába.

Miközben itt a cognacot és a fekete kávét szürcsölte, Freund ur, a főszedő, ujra kétszer megjelent, hangoztatván, hogy a lapnak reggel meg kell jelennie, a mit Bánkay nem látott fölöttébb szükségesnek. Mert – ugymond, – más lap ugy se jelenik meg helyette, s a „Szabadság”-ot hétfőn is oly szivesen fogadja a közönség, mint vasárnap. A mire Freund ur azzal felelt, hogy a lapot Zsigára, a legidősebb szedő-gyerekre bizta, maga pedig kiment a város alatt levő szőlőjébe, a hol még a felesége nyaralt. Mert – ugymond – vihar készül, s az asszony megőrül félelmében, ha ezalatt egyedül marad kint.

Az utcán egy kövér és egy sovány fiatal ember állitotta meg őt és megkérdezte, van-e itt kávéház?

Freund ur megállt. Mint minden kisvárosi ember, ő is szivesen szóba állt idegenekkel, a kiktől remélhette, hogy valami ujat fog hallani. Ez is egy neme az olvasásnak.

– Csak egy kávéház van a városban, az se nagyon kellemes ebben a pillanatban.

– Miért?

– Mert ott ül Bánkay, a „Szabadság” szerkesztője, részegen, s mire az urak odaérnek, valószinüleg már garázdálkodni fog.

– No, attól még nem ijedünk meg.

– Az urak hová valók?

– Pesti biciklisták vagyunk.

– Igazán? Ejnye, nagy szivességet tehetnének nekem.

– Ugyan mit?

– Ha netán összevesznének Bánkayval, dobják ki a kávéházból.

– Különös kivánság. Aztán miért dobjuk ki?

– Mert akkor Bánkay nem megy vissza többet. Az neki elve. Hanem hazamegy és megcsinálja a lapot.

– A holnapit?

– Azt.

– Hát még nincs készen?

– Dehogy van. Éppen a legfontosabb rész hiányzik. Vezércikk a balpárt jelöltje ellen és jelentés a megyei választási mozgalmakról.

A két fiatalember összenézett.

– Megteszik az urak?

– Uram, mi békés uriemberek vagyunk, nem szoktunk zenebonát kezdeni, de legyen nyugodt, ha Bánkay kapcáskodik, ki fog röpülni a kávéházból.

Freund ur valamivel nyugodtabban folytatta utját a szőllő felé. A két fiatal ember ugyanazon a helyen áll egy darabig.

– Matyi! – szólt a szikárabbik.

– Mi baj?

– Egy eszmém van.

– Ne légy vele nagyra, mert ugyanaz az eszmém nekem is megvan.

– Micsoda?

– Meg kell akadályozni ennek a lapnak a megjelenését.

– Ugy van, nehogy elrontsa a holnap délutáni programmbeszédet.

– Előre! – kiáltott Savó, – a véletlen is segitségünkre van, mint mindig.

És fütyörészve siettek Eránosz kávéháza felé.

A mint beléptek, hadvezéri pillantással azonnal áttekintették a helyzetet.

Sokkal jobban állt a dolog, semmint gondolták.

Bánkay ugyanis a kávéházban mulató szabólegények egyikét billiárdozásra szólitotta föl. A szabó rosszul böködött, a mit annak tulajdonitott, hogy mozdulatai nem szabadok. Mozdulatait tehát szabaddá tette azzal, hogy levetette a kabátját. Bánkaynak megvolt az a sajátsága, hogy öntudatlanul sokkal illedelmesebb volt, mint józan korában. Józanul a rossz nevelése szerint cselekedett, részegen pedig a jó természete szerint. Nyugodtan igy szólt a partneréhez:

– Hallja, kecske, vegye föl a kabátját.

– Velem ne gorombáskodjék.

– Hallja, ha odáig aljasodtam is, hogy egy szabólegénynyel összeállok karambolázni, azért megkivánhatok annyit, hogy tisztelje személyemet.

– Fogja be a száját.

– Maga nem gentleman, tehát sértegethet.

A szabó ezt biztatásnak vette s fölemelt dákóval rohant Bánkayra, a ki széket lökött ellenfele alá, melyen ez keresztül bukott. A szabók csataorditással rohantak Bánkayra. Bánkay fölugrott a billiárdra, s tele torokkal üvöltötte, hogy ha összetépik a ruháját, ő nem fizeti ki, mely fenyegetésre két szabó kivált a csatasorból, s félrevonult, de azzal a titkos eltökéléssel, hogy ha Bánkay közel jön hozzájuk, csipnek vagy ütnek rajta egyet olyan helyen, melyet a szabókontó nem tesz immunissá.

Eránosz fekete szakálla mint egy nagy kalózlobogó lengett a küzdő csapatok közt. A kávés folyton orditott: „Szerkesztő ur, szerkesztő ur!” S a drága posztóról levenni igyekezett Bánkayt.

Akkor toppantak be a mi barátaink.

– Az Bánkay! – szólt Savó, a billiárd tetején Dugovicsként álló alakra mutatva, – ezt ki kell innen mentenünk.

A következő pillanatban a szabók oldott kéve gyanánt hullottak szét, Kázmér a Mátyás pedig kezet nyujtottak Bánkaynak.

– Ne féljen, uram! – kiáltott Tukoray.

– Testvér! – üvöltött elérzékenyülve Bánkay, s a billiárdról lehajolva megcsókolta hőseinket, a kik leemelték fellegvárából.

– Egy üveg konyakot, – rendelte Savó.

– Nem, nem itt, eljöttök a lakásomra. Van diópálinkám, konyakom, szilvóriumom, barackszeszem… Egy percig sem maradunk ebben a lebujban.

A szabók ugyanis segitségért küldtek, s a támadás megujitására készültek.

Barátainknak semmi kifogásuk nem volt a helyiség elhagyása ellen. Kint az utcán aztán bemutatkoztak egymásnak. Tukoray mint Simon ügyvédsegéd, Savó pedig mint Péterfi ügyvéd mutatta be magát, a kik biciklin beutazzák az országot.

– Még egyszer köszönöm, fiuk, – szólt Bánkay, és meghatva rázta a kezüket, – lássátok, ha az intelligencia összetart, a poklok kapui sem győzedelmeskednek rajta.

– Kérlek, mi csak kötelességünket teljesitettük, – szólt Savó szerényen, s arra a szabólegényre gondolt, a kit odabent az ő ökölcsapása következtében borogattak. Mit csinálna az az ember, ha ő többet tett volna, mint a mennyi a kötelessége?

– Igy szeretem én a művelt osztályokat. Vállat vetve. Kéz a kézben. Ez a nagy szolidaritás, a szellemek rokonsága.

Igy szavalt Bánkay, miközben erősen belekapaszkodott Savó karjába. Tukoray hátramaradt, mert észrevette, hogy valaki jön utánuk. Egy fiatal gyerek volt.

– Mit ólálkodol itt? – kérdé.

– Kérem, én Zsiga vagyok, a szedőgyerek. Én szoktam a szerkesztő urat hazakisérni. A Freund ur rendelt ide.

– A lap készen van már?

– Dehogy van. És Freund ur kiment a szőllőbe. Csak mi gyerekek vagyunk a nyomdában.

– Hát el tudtok készülni?

– Ha kéziratot kapunk, egészen jól.

– Ne busulj, lesz kézirat. Mi a szerkesztőnek jó barátai vagyunk. Majd segitünk neki megcsinálni.

– Biz az jó lesz, nagyságos ur.

Tukoray Savó mellé somfordált.

– Óriási eszmém van, – sugta oda, – de a föltétel az, hogy Bánkayt minél hamarabb le kell inni a sárga földig.

– Bizd rám, – zümmögte vissza Savó.

Megérkeztek a szerkesztő lakására, mely két szobából állt, s az a hire volt, hogy a legelegánsabb garçonlakás Zoltánvárott. Az első szoba falán Zoltánmegye térképe, képes lapokból kivágott ábrázolatok, fali naptár, a főispán arcképe és egy kakuk-óra függöttek. Az egyik sarokban egy rakás könyv, leteritve medvebőrrel, pótolta a kerevetet. Hatalmas lapos, tintafoltos asztal, melyen egy kávéscsészében állt a tinta. Óriási papirkosár. Két dugóhuzó. Egypár üres palack. Ez volt az egész butorzat.

A második szobában mennyezetes ágy, szőnyegek, asztal, karosszékek. A berendezés elegendő volt, csak izlés és egyéniség nem nyilatkozott benne.

Bánkay minden szobában lámpát gyujtott, aztán szó nélkül fölemelt egy csapóajtót, mely a hálószobából vezetett a pincébe és lement. Pár perc mulva legalább öt üveg különböző fajtáju pálinkával tért vissza. Vizes poharakat rakott hozzájuk.

– Tegnapelőtt mulattunk és akkor az összes kupicáimat a falhoz vagdaltuk.

Ezzel mentegette magát.

– Nem baj, komám, – felelt Savó vigan, – legalább keverhetjük.

És elkezdték a keverést. Savó a baráti érzelmek összes hurjait végigjátszotta. Ezzel csalogatta be Bánkayt az ingoványos területre. Aztán nobel spiccet szimulált, s lovagias ügyet csinált minden pohárból, melyet Bánkay nem szivesen üritett ki. Majd a bácskai embert kezdte játszani s végtelen megvetéssel nyilatkozott Bánkay ivási tudományáról. A mire a szerkesztő ur rohamléptekben kezdett inni.

Bánkay, tudjuk, jól megvetette már korábban alapját a teljes berugásnak, s igy háromnegyed óra alatt a sárga földig elkészült. Ekkor barátaink ledobtak egy szalmazsákot a pincébe, megfogták a szerkesztő urat kezénél-lábánál, óvatosan levitték, gyöngéden levetkeztették – és otthagyták, rázárva a pinceajtót.

– És most megirjuk a lapot mi! – kiáltott diadalmasan Tukoray.

Savó a nyakába borult és sirni kezdett.

– Kázmér, barátom, veszszek meg, ha nem te fogod másodszor megirni Shakspere tragédiáit. Óriás vagy! Előre magyar!

És a nagy iróasztal mellé ülve lázasan dolgozni kezdtek, ugy, hogy az álmos Zsiga alig győzte hordani a kéziratokat, melyeket a fiuk apró darabokra vagdalva vigan és gyorsan szedtek.

Öt órakor a szabad sajtó két zoltánvári főoszlopa, a két legerősebb napszámos elkezdte forgatni, mozgásba hozni a gépet, megkezdődött a nyomtatás.

Hétkor postára adták a háromszáz vidéki példányt, kilenckor elkezdték kihordani az ötszáz helyi példányt.

De hőseink ekkor már mélyen aludtak a városvégi fogadóban.

XVIII.
A HATÁS.

Ő méltósága, a főispán ur, pont kilenckor fölébredt, s megrázta ezüst csengetyüjét.

Belépett a huszár levelekkel, ujságokkal és csokoládéval. Ő méltósága a csokoládét kezdte szürcsölni, de mivel meleg volt, letette, s a „Szabadság” legfrissebb számát vette elő.

Ez még melegebb lehetett, mert roppant gyorsasággal letette.

Kis ideig maga elé mormogott valamit, aztán ujra fölemelte és olvasni kezdte.

A következő percben, – illem ide, illem oda, – kiugrott az ágyból és dühösen csengetett, majd földhöz vágta a csengetyüt.

A huszár berohant.

– A hálókabátomat! A titkáromat!

Mire a titkár megérkezett, ujra levetette a hálókabátját és visszafeküdt az ágyba.

– Üljön le, titkár ur, fogja itt ezt a lapot. Ugy-e, ez a helyben megjelenő „Szabadság”?

– Igenis, méltóságos uram.

– Nézze meg, ki van oda irva felelős szerkesztő gyanánt?

– Bánkay István.

– Igen? Most már annak kideritéséről van szó, hogy én bolondultam-e meg, vagy Bánkay? Olvassa föl a vezércikket.

A titkár elkezdte:

A lelkiismeret.

Sokáig hurcoltam az igát és játszottam a sorsát békén türő rabszolgát, de ember, érző, okos lény vagyok én is, s végre a lelkiismeret szava bennem is megszólalt.

Tudom, hogy elveszitem a kenyeremet, de nem bánom. Az igazságnak Krisztus óta mindig voltak vértanui, hadd tartozzam én is közéjük.

Üres zsebet, szegénységet, de tiszta kezet és fölemelt fejet hagyhatok unokáimra.

Földönfutó leszek, kiüznek puha fészkemből, de a népért hoztam áldozatot, s ez megnyugtat.

A mit ez a megyei banda, – ki kell mondanom, ha agyonütnek is, – itt a néppel csinál, az hallatlan.

Nép! Mikor nyilik meg már a szemed!

Ébredj föl, te alvó óriás, itt az idő, szállj magadba, mint én, és térj át a balpártra, mert különben gyermekeid hazaárulással fognak vádolni.

Én ismerem, óh nép, a te ellenségeidet, mert vak koromban őket szolgáltam, de most kinyilt a szemem és leleplezem őket.

Hallgassatok reám!

– Megálljon, – szólt a főispán, – ki van a cikk alá irva?

– Bánkay István.

– És ez, a mit maga nekem fölolvasott, tényleg benne van a lapban?

– Becsületszavamra, méltóságos uram.

– Akkor nem én bolondultam meg, hanem Bánkay, – szólt ő méltósága teljes meggyőződéssel; – hallatlan! Mi történt itt? Azonnal keressék elő Bánkayt.

A titkár elsietett. A főispán böngészett a lapban. Hajmeresztő dolgok voltak benne Tukoray diadalutjáról a kerület falvain keresztül, a jobbpárt vesztegetéseiről és erőszakosságairól, Kámfor lefőzéséről, a párbajról, a népnek a balpárthoz történt általános csatlakozásáról.

– Kiesett a világi feneke. Ilyet még Európa nem pipált. Ha ez az ember nem bolondult meg, akkor egy perfid gazember.

Ott volt egy kis cikk „A megváltó” cim alatt. Ez a megváltó Tukoray volt. Egy másik cikk „A bukott nagyság” cim alatt. Ez a bukott nagyság a főispán volt. S ő méltóságának a hideg borzongás futott végig a hátán. Rossz sejtelmei támadtak.

Éppen jókor rohant be a főispáni titkár.

– Bánkay eltünt, a lakása üres.

– Akkor hát gazsággal van dolgunk. Mi ujság a városban?

– Iszonyu a forrongás. Általános a megdöbbenés. Mintha egy elszabadult oroszlán garázdálkodnék.

– Kik forronganak és kik döbbennek?

– Az elnémitott, megijesztett ellenzék fölemelte a fejét és forrong, hiveink pedig meg vannak döbbenve. Készülnek visszalépni a küzdelemtől, azt hiszik, veszve minden.

– Szent Isten! Mit tegyünk?

A főispán csak akkor esett volna még kétségbe igazán, ha látta volna a lakosság hangulatát. Mint egy megütött méhkas, zúgott a város. A rendszer oszlopai ingadoztak. A tüzoltó-egyesület tajtékzott, a megyei gazdasági-egyesület a fejét csóválta, a méhész-szövetkezet a markába nevetett, a főmamelukok a szabad sajtó ellen mennydörögtek. A lap kiadója árulást emlegetett, sirt és háromszor ájult el. Föltúrták a nyomdát a becstelen cikkek kéziratáért, de barátaink, mikor a korrekturát csinálták, gondosan zsebrevágták a kéziratokat… Bánkay pedig nem került elő.

Végre a főispán a korteseket és a szolgabirákat hivatta. Hosszu ideig tanácskoztak, s először is egy falragaszt bocsátottak ki, melyen kijelentették, hogy Bánkay István áruló, a ki gaz módon eladta magát az ellenzéknek, a mivel átadta magát a tisztességes elem megvetésének.

A tanácskozás végén érkezett meg Kámfor, a szolgabirájával, Baltássyval, a ki Tukorayval megverekedett.

A főispán keserüen nézett végig rajta.

– Jól megcsináltuk a dolgot, mondhatom. Most már akár visszavonulhatunk a küzdelemtől.

– Ne még, – szólt Kámfor hidegen.

– Te beszélsz? Hisz téged legelőször lóvá tettek.

– Megfizetek érte, arra esküszöm. Mikor lesz Tukoray programbeszédje?

– Ma délután három órakor, a csizmadiaszinben.

– Ott leszünk, – felelt kurtán Kámfor és titkon intett a főispánnak, hogy négyszemközt akar vele beszélni.

A főispán szemében megcsillant a remény: ennek a Kámfornak valami nagy terv van a zsebében a melylyel még ki lehet köszörülni a csorbát.

XIX.
DRÁMAI JELENET.

Senki sem sejtette a városban, hogy a balpárt jelöltje ott van. Hőseink édesen aludtak délig, aztán borbélyt hivattak és kicsinositották magukat, majd alaposan megkefélkedtek, s bőségesen megebédeltek. Mindezt megtették a nélkül, hogy a fogadó kertre nyiló hátsó szobáját elhagyták volna. Nem tudták, hogy mi következménye lett éjjeli működésüknek. Lehet, hogy Bánkayt megtalálták, ez leleplezte őket és azóta az összes csendőrök és szolgabirák halálra keresik a tetteseket.

Ebéd után elküldték egy embert a nagyvendéglőbe, hogy ha Sáska Márton ott van, jőjjön azonnal ki.

Negyedóra mulva távoli kurjongatás és a Rákóczy-induló hallatszott. Sáska Márton jött ötszázad-magával.

A vén kuruc elől lépkedett, fokossal a kezében, darutollas kalappal a fején. Néha-néha meg-megállt, arca eltorzult és száját iszonyuan kitátotta. Ez annyit jelentett, hogy éltetett valami eszmét, vagy valami embert. De mivel a hangját elkorteskedte, semmi se hallatszott. A nép azonban megértette és zajosan éljenzett minden nagy grimasz után.

A kapu előtt csend lett. Kilépett Paczor Ambrus, a csizmadia-ipartestület elnöke és szóla:

– Kisütött az igazság napja. Olyanok is zászlónkhoz álltak, a kik sohse tartottak velünk. Győzelmünk bizonyos, de ki kell tartani utolsó csepp vérig. Eljöttünk a jelöltünkhöz, szives nyilvánulás céljából, hogy közénk fáradni ne terheltessen, a társadalmi helyzet és a pártok állása megkivánván az őszinte beszédet. Halljuk!

Tukoray megjelent, Sáska egy pokoli grimászszal rámutatott, mire azonnal lekapták a tiz körméről és körül hurcolták.

– Beszéljek? – kérdé Sáskát.

– Nem, bor kell előbb, azután a beszéd. Ez a sorrend ezer év óta, – susogta Sáska.

Tukoray borzadva látta, hogy egy tiz hektoliteres hordót görditenek az udvarra. Ki fogja ezt megfizetni?

Sáska, Savó és Tukoray visszavonultak beszélgetni, miután a jelölt ur az összes jelenlevőkkel kezet fogott.

– Mi történt Bánkayval? – kérdé Márton ur.

Hőseink megdöbbenve néztek egymásra.

– Hogyan, mi történt?

– Hogyan történhetett az, hogy hozzánk állt? Óriási dolog ez, fiuk. Megvettétek?

– Meg, – felelt szemtelenül Savó.

– Mennyiért?

– Kétezer forintot fizettünk ki neki, – folytatta Savó.

– Azért szökött hát meg!

– Megszökött?

– Meg. Az egész várost tűvé tették érte, de nem találják.

Kázmér és Mátyás megkönnyebbülve tekintettek egymásra. Igy még semmi sincs fölfedezve.

– Megér az eset nekünk tizezer forintot. Először, mert a központ, Zoltánvára, ezzel egyszerre fölemelte a fejét, magához tért és mellénk állt. Ez pedig ötszáz voks. Másodszor, mert a főispánt a nyavalya töri, s ez nekem örömet okoz. Csak most ki kell vágni a rezet. Akkor biztos a mandátum.

A bor csodálatos gyorsasággal elfogyott, s a hangulat sas-szárnyakon emelkedett fölfelé. Márton ur egy intésére sorakoztak, s négy izmos ember a vállaira kapta Tukorayt. Igy indultak meg a városba, a csizmadia-szin felé. A nép mindenütt csatlakozott. Énekszó, muzsika, zászlók lobogása, kurjongatás közt vonultak be a tágas szinbe, mely minden oldalról szabad volt.

– Halljuk! halljuk! – kiáltott egy magas tenorhang és egyszerre mély csend lett.

A dobogón megjelent Sáska, Savó és Tukoray. Először Sáska beszélt, csak a közelállók hallották, hogy bemutatták a követ jelöltet. Utána a balpárt budapesti végrehajtó-bizottságának nevében Savó emlegette dühös frázisok kiséretében a kormányt és ajánlotta a népnek Tukorayt, a ki egy oly csillag, a mely boszuálló kézzel le fog sujtani a nemzet ellenségeire, s melynek árnyékában a szegények és a szenvedők mindig megpihenhetnek.

Ezen csodálatos és uj csillagászati fölfedezések után föllépett Tukoray, s messze hallható hangon igy szólt:

Tisztelt polgártársak!

Mielőtt beszédemet megkezdeném, lehetetlen, hogy köszönetet ne mondjak Bánkay István barátomnak, a „Szabadság” szerkesztőjének. (Zajos éljenzés.)

Mit kellett szenvednie ennek az embernek, a ki szivében mindig velünk volt, titokban ápolta a szabadság- és hazaszeretet szent tüzet, nyilvánosan pedig a rabszolgák láncait kellett csörgetnie.

De becsületes lelkéből végre kitört az igazság szava. Kockára téve hivatalát, jövőjét, mindennapi kenyerét, kiállt és hangosan, nyiltan, férfiasan kijelentette: én ezt a gaz rendszert nem szolgálom tovább, hanem oda állok, a hol a nép barátai küzdenek a nemzet jogaiért. (Zajos: „Éljen Bánkay!”)

Sokra, igen sokra kell ezt becsülni, polgártársak. Hányan, százan, ezren vannak arra kárhoztatva, hogy a zsarnok hatalom előtt meghunyászkodjanak és lelkiismeretük szavát elfojtsák. Lélekben titokban mind velünk vannak, s lehajtott fővel, szégyenkezve, a gyalázat égő pirjával arcukon mennek szavazni a hatalom mellett. (Ugy van! Zajos éljenzés.)

Bánkay István nem tette, áldassék érte az ő neve. Magasztos példa ez a nemzetnek, mely mindig előtte fog lebegni. (Ugy van!)

Ilyen nagy a mi szent ügyünk ereje, melyen a poklok hatalma sem fog győzedelmeskedni. (Ugy van!)

A bünösök megtérnek és hivőkké lesznek. Fogadjuk őket szeretettel a keblünkre. (Éljen.)

Tisztelt polgártársak! Ne hallgassanak azokra, a kik azt mondják, hogy a mi ügyünk harcosai kevesen vannak. Oroszlán is kevesebb van a világon, mint szamár, (óriási derültség), mégis ha egy oroszlán elorditja magát, százezer szamár elszalad tőle. (Általános tetszés.)

(Itt Tukoray már vérszemet kapott és erőteljesen kiabált.)

Polgártársak! Mi adja meg nekem a jogot, hogy e szent lobogó alatt önök elé merek állni és az önök szavazatát kérni?

Az, hogy magam is a szamárkergető oroszlánok véréből származom. (Halljuk!) El kell mondanom, hadd tudja a nép, kivel van dolga. (Helyes, ugy van, halljuk!)

Apám végigküzdötte a szabadságharcot. Elsők közt volt Budavár ormán. (Éljen!) Az utolsók közt volt, a ki Világosnál a fegyvert letette. (Éljen, éljen!) Nem él már, uraim, meghalt. Százszor kereste a halált a csatatéren, de a halál kikerülte őt, hogy aztán később aljas módon, a vesztőhelyen teritse le. (Mozgás, meghatottság.) Apám sokáig bujdosott, s csak évek mulva tért vissza hazájába. De még akkor a nép rabigában görnyedt, s ő tüstént azok közé a jelesek közé állt, a kik a nemzetet föl akarták szabaditani. Ez volt az Almássy-féle összeesküvés. Elfogták és Kufstein várába hurcolták…

(Sáska ekkor odahajolt Tukorayhoz és a fülébe sugta: „Te, az uszással való menekülést hagyd ki, mert itt sokan tudják, hogy Kufstein vidékén nincs tenger.”)

…De a börtönben is folyton nemzete sorsán tépelődött. Elannyira, hogy elhatározta hogy megszökik. Meg is tette… (itt Tukoray a szeméhez nyult, mintha egy könnyet morzsolna szét), de elfogták, (tört hangon), katonai biróság elé állitották és agyonlőtték. (Nagy mozgás és meghatottság.)

– Fiam! Fiam! – kiáltott egy hang a zúgáson keresztül.

Mindenki oda tekintett. Egy fehér szakállu öreg ember, kitárt reszkető karokkal, közeledett a dobogó felé.

– Emberek, barátaim, én vagyok Tukoraynak az apja. Becsületes, jámboréletü szabómester Veszprémben. Hallottátok, mit hazudott rólam… a tulajdon apjáról…

Kétségbeesett jajgatás közt beszélte el az öreg. A nép félelmesen zúgni kezdett.

– Hazudik! – kiáltott Tukoray stentori hangon, – ez az ember nekem nem apám.

– Fiam, édes jó gyermekem. Óh, hogy ezt a napot meg kellett érnem… Miket beszél rólam… én semmit sem tettem azokból… A hatvanas években jöttünk be Csehországból és akkor még Holupkának hivtak bennünket.

– Hazudik! – üvöltött rekedten Tukoray, – én ezt az embert ma látom először.

– Fiam! Megtagadod az apádat? Jó. Ma látsz először. Emberek, nézzetek ide…

És az öreg ledobta a kabátját és fölgyürte az ingujját.

– Ime, ez egy diófalevél-alaku anyajegy. És most nézzétek meg az ő balkarját… ott van ennek a párja. És ő tagadni meri, hogy a fiam. Gazember!

Tukorayt egy pillanat alatt lerántották a dobogóról és letépték róla a ruhát.

– Itt van, itt van a karján a diófalevél. Gazember, meg akartál csalni, hazudtál, megtagadtad az apádat. Ki vele! – orditott a nép.

Savó odaugrott s a két legény ököllel védte magát a fölháborodott tömeg sürü csapásai ellen.

E pillanatban a csendőrök Kámfor főszolgabiró vezetése alatt föltüzött szuronynyal behatoltak, hőseinket körülvették és kivitték a tomboló tengerből. Baltássy az öreg Tukoray-Holupkát vitte el.

Kámfor azonnal kocsira ültette őket és kivitte az állomásra. Kövek repültek utánuk.

Sápadtan, összetépett ruhával, kalap nélkül érkeztek meg hőseink az állomásra. A csendőrök körülvették az épületet, hogy senki be ne mehessen.

– Azt hiszem, az urak a történtek után el fognak utazni, – szólt udvariasan Kámfor.

– El, – mondá rekedten Savó.

Tukoray egy padra dobta magát és mereven nézett maga elé. Nem látott és nem hallott semmit. Savónak azonban már visszatért a lélekjelenléte. Hidegen igy szólt Kámforhoz:

– Főszolgabiró ur, látja, milyen állapotban vagyunk. A dulakodás közben ezek a betyárok mindenünket ellopták. Ha ön gentleman, ellát bennünket pénzzel.

– Mennyit parancsolnak? – kérdé Kámfor, a ki örömében egy vagyont kész lett volna nekik adni.

– Adjon háromszáz forintot.

– Tessék! Azonkivül megváltom a vasuti jegyüket Ha nem csalódom, Budapestig méltóztatnak?

– Odáig, – felelt Savó és dühében az ajkába harapott.

A három százas azonban csakhamar derüt varázsolt Savó szemébe. Ez az övék, ezt nem iszsza el immár senki, ezt nem csalja ki tőlük senki, ezen vehetnek cipőt, kifizethetik otthon a szobát, fiakkerezhetnek az Andrássy-uton, s nem kénytelenek vele a zoltánvári kerület közjólétét emelni.

Savó lelkébe édes nyugalom vonult. Csak ha barátja zilált külsejére, arcára tekintett és valószinüleg még ziláltabb belsejére gondolt, dobbant át lelkén valami kínos érzés. Szegény svihák Ikárus, bizony lehullott a mennyországból. Gazság áldozata lett. Ki lehet az a fehérszakállu lókötő, a ki oly jól játszotta az apát? És ki lehet az az agyafurt intrikus, a ki Tukoray anyajegyét oly kitünően fölhasználta?

Vonatra ültek. A szomszéd kupéba beült Kámfor egy csendőrrel, hogy, mint mondá, a kerület határáig elkisérje őket. A vonat tova robogott, az est beállt. A vidék lassan-lassan sötétségbe borult. Hőseink kinyitották az ablakot és forró fejüket a hüvös légáramlatba mártogatták, mely lassanként Tukorayt is magához téritette és megnyugtatta.

Sokáig hallgattak, végre Savó megszólalt:

– Egy bizonyos, fiam, az, hogy ekkora szellemi tőkét, mint mi, még sohse vittek bele választási harcba. Ez a mi hadjáratunk egyik karakterisztikus vonása.

– A másik karakterisztikus vonása, – tette hozzá Tukoray, – az, hogy viszont oly csekély anyagi tőkét, mint mi, még szintén sohse vittek bele választási harcba.

– Ez is igazi. Tehát világos, hogy pusztán észszel, furfanggal, csalafintával és ravaszsággal boldogulni nem lehet. Pénz is kell hozzá.

– Ne dicsekedjél, öreg, a furfangunkkal, mert ezen a téren is irtóztatóan lefőztek bennünket. A hiba az volt, hogy nem álltunk erkölcsi alapon.

– Mit értesz ez alatt?

– Azt, hogy törhetetlen meggyőződéssel, szilárd elvekkel, határozott zászló alatt, becsületes szivvel kell a küzdelembe menni, vagy iszonyu pénzzel kirukkolni és becsületesen megfizetni minden voksot. Mi egyiket sem tettük.

– Mondasz valamit.

A vonat megállt. Az ajtó kinyilt és Kámfor jelent meg bucsuzni. Tukoray némán meghajolt és elfordult, de Savó leugrott a vonzatról, s karonfogta Kámfort.

– Elhágy? – kérdé.

– El, ez a kerület utolsó állomása.

– Mondja csak: még mindig gentleman ön?

– Az vagyok.

– Akkor adjon kölcsön még kétszáz forintot.

– Tessék.

És Kámfor habozás nélkül átadott két százast Savónak.

– Ha szigoruan veszszük, ezzel ön tartozik is nekünk.

– Miért?

– Mert becsületszavamra merném mondani, hogy ezt a mai heccet ön rendezte.

– Gondolja? – és Kámfor kegyetlen mosolylyal nézett végig Savón.

– Én különben nem firtatom a dolgot, csak azt mondja meg, hogy ki volt az a gazfickó, a ki az apát játszotta?

– Az Kalotai Ákos drámai jellemszinész volt.

– Jellemtelen gazember, – sziszegte fogai közt Savó.

Ezzel a két augur kezet fogott és Savó visszament a kocsiba. A lépcsőről visszafordult, bizonyos páthoszszal megkapta Kámfor tenyerét és megindult hangon szóla:

– Becsülje meg Bellát. Én mondom önnek, becsülje meg.

Kámfor elképedve nézett rá. Savó ártatlan arccal folytatta:

– Becsülje meg e kedves leányt. Oly tulajdonságai vannak, melyek megérdemlik a becsülést. Én mondom önnek.

A vonat elindult, Kámfor lángvörös arccal tekintett utána.

– Nesze, tüske a szivedbe, – mormogta Savó elégedett vigyorgással.

A szép holdvilágban mosolyogva terültek el az utolsó falu fehér házai. És a mint barátaink ott álltak a nyitott ablaknál, egyszer csak az éjben egy éles, visitó hang elkiáltotta:

– Éljen Tukoray követünk!

Mátyás és Kázmér összenéztek. Mintha a sötét lombu fák alól valami pajkos démon csufot akarna üzni belőlük. A kezük ökölre szorult… De aztán Tukoray ökle lassanként kiengedett.

– Ez egy hivő, a ki még nem tudja, hogy mindennek vége, összeomlott az egész világ. Isten veled, jó fiu, áldjon meg az ég!

És levéve kalapját, meglobogtatta a kocsi ablakából.

– Isten veled!

– Isten veled, gyönyörnek sok lett volna, – dalolta hozzá Savó.

Egy félóra mulva minden feledve volt s ők mélyen aludtak.

XX.
A MEGLEPETÉS.

A zoltánvári Petőfi-utca tizenkettedik számu házának udvarra szolgáló pinceablakából, ezen mozgalmas vasárnapon, este nyolc órakor bömbölés hangzott ki. Egy odasiető cseléd nagy meglepetésére Bánkay szerkesztő urat ismerte föl a bömbölőben. Nagy keresésre megtalálta a pincekulcsot és kieresztette a szerkesztőt, a ki kabátot vett magára és nekiült a lapot megcsinálni.

Ugyanis sötét lévén, még mindig azt hitte, hogy szombat éjjel van és órája nem lévén, nem sejtette, hogy félkilencre jár az idő.

Egyszerre az utca végén nagy orditozás támad. Kinéz. Fáklyák világát pillantja meg. Zeneszót hall. Erről nem is tudott semmit. Bizonyosan fáklyás-zene a jobbpárt jelöltjének.

No, ezt megvárja és még beleszoritja a lapba. A nép arra hömpölyög. Mi az ördög? Tüntetés ő ellene? Hamar bezárta az utcai ajtót. Száz meg száz ember kiáltja: „Éljen Bánkay István!” No, ez mégis szép, a fáklyás-zenéből neki is jut, a főispán végre elismeri, hogy neki is nagy része van a közhangulat megcsinálásában. Erre nem is számitott. Magában azonnal elkezdte csinálni a beszédet, melylyel az üdvözletre felel, éltetvén a főispánt és öcscsét, a jelöltet.

És a tömegből előlép Paczor Ambrus (hát ez is megtért?) és egy beszédet intéz hozzá, melynek hallatára Bánkayval elkezdett forogni a világ.

Paczor, miután egy rakás olyan dolgot mondott Bánkayról, a mit mindenkiről el lehetett mondani, csak Bánkayról nem, fölajánlotta neki a mandátumot.

Paczor láncait eltépő oroszlánnak nevezte Bánkayt.

Azután azt mondta róla, hogy kitört a koporsóból és eget kér.

Emlitette, hogy a polgároknak kötelessége tömörülni védőpajzs gyanánt azon ember körül, a ki egész jövőjét kockára tette értük.

A másik gazul elárulta az ügyet, itt van a vérünkből való vér, a ki ismeri bajainkat, vágyainkat, válaszszuk meg őt. (Egetverő éljenzés.)

Bánkay mint a gutaütött bámult rájuk és nem tudott felelni.

E percben megjelent Sáska.

– Toljatok be hozzá! – mondá a legényeknek.

Ez olyan gyorsan megtörtént, hogy a vén sas fejjel előre gurult a szobába. De egyszerre talpon termett.

– Hát felelj, ostoba! Beragadt a szád?

– Nem értem, mit feleljek? – hebegte Bánkay.

– Olvasd fel a mai vezércikkedet.

– A mai vezércikkemet?

– No, igen, itt van a zsebemben, nesze… Állj ki az ablakba és üvölts, a hogy csak tudsz.

Bánkay kezébe vette a Szabadság-ot s még jobban megzavarodott. A holnapi szám ma? Egészen készen. Micsoda boszorkányságok történnek itt körülötte?

– Olvasd már, mulya! – kiáltotta Sáska és Bánkay szót fogadva, stentori hangon olvasni kezdte:

Sokáig hurcoltam az igát és játszottam a sorsát békén türő rabszolgát, de ember, érző, okos lény vagyok én is, s végre a lelkiismeret szava bennem is megszólalt. (Zajos éljenzés.)

Tudom, hogy elveszitem a kenyeremet, de nem bánom. Az igazságnak Krisztus óta mindig voltak vértanui, hadd tartozzam én is közéjük. (Viharos éljen.)

Üres zsebet, szegénységet, de tiszta kezet és fölemelt fejet hagyhatok unokáimra.

Földönfutó leszek, kiüznek puha fészkemből, de a népért hoztam, áldozatot, s ez megnyugtat. (Éljen, éljen!)

A mit ez a megyei banda, – ki kell mondanom, ha agyonütnek is, – itt a néppel csinál, az hallatlan.

Nép! Mikor nyilik meg már a szemed?

Ébredj fel, te alvó óriás, itt az idő, szállj magadba, mint én, és térj át a balpártra, mert különben gyermekeid hazaárulással fognak vádolni. (Éljen Bánkay!)

Én ismerem, óh nép, a te ellenségeidet, mert vak koromban őket szolgáltam, de most kinyilt a szemem és leleplezem őket.

Hallgassatok reám!

Itt Bánkay kezdte átlátni a feneketlen gazságot, a mi vele történt. Elfehéredett és Sáskához fordult:

– Micsoda nap van ma, bátyám?

– Vasárnap este… de folytasd, az Isten áldjon meg!

– Emberek! – üvöltött Bánkay, reszketve a dühtől, – én velem irtóztató gazság történt.

– Ugy van! Halljuk! Micsoda? Le a főispánnal! Ki kell irtani az egész bandát! – harsogta a tömeg.

– Engem leitattak, pincébe zártak, meg akartak ölni. Ezt érdemeltem én?

– Gazság, alávalóság! Éljen Bánkay! – kiabáltak.

– Én ártatlan és becsületes vagyok!

– Ugy van, ugy van! Vállra vele, ki a piacra.

A kaput betörték, Bánkayt vállra kapták. Reszketett és csurgott róla a verejték.

– Mit csináljak? – kérdé kétségbeesetten Sáskát.

– Hömpölyögj a lavinával, három nap mulva képviselőnk lesz.

A zene megszólalt, a zászlók lobogtak, a nép tova vonult Bánkayval a nagy vendéglőbe.

*

Három nap mulva kétszáz szótöbbséggel és pártonkivüli programmal megválasztották, a főispán leköszönt, Sáska pedig hazament a fészkébe és lefeküdt ujra az ágyba betegnek.

Tartalomjegyzék

- I.A KIRÁLYDOMBI CSÁRDA.

- II.MIT BESZÉLTEK A BETYÁR JÓSKÁNÁL.

- III.A SAS ÉS A FÉSZKE.

- IV.A CSUDASZER.

- V.A „SARKCSILLAG” ÖZVEGYÉNEK A LAKÓJA.

- VI.A KÜLDÖTTSÉG.

- VII.ELŐKÉSZÜLETEK A HADJÁRATRA.

- VIII.A SÁTÁN MUNKÁJA.

- IX.A KÖZÉLET KIVÁLÓ BAJNOKA.

- X.AZ ELSŐ ÁLLOMÁS.

- XI.HÁROMFÉLE BECSÜLET.

- XII.AZ ŐRANGYAL.

- XIII.AZ ELSŐ BULLETIN.

- XIV.AZ ANYAJEGY.

- XV.SAVÓ ELŐKERÜL.

- XVI.HITELMŰVELET A TÁVIRÓHIVATALBAN.

- XVII.ÁLLAMCSINY.

- XVIII.A HATÁS.

- XIX.DRÁMAI JELENET.

- XX.A MEGLEPETÉS.