MÓRA FERENC

VÉREIM

A SZÖVEGET GONDOZTA VÉSZITS FERENCNÉ

Ez a könyv az Országos Széchényi Könyvtár

Magyar Elektronikus Könyvtárából származik:

http://mek.oszk.hu

A konvertálást a Kindlevarázs készítette (szerkesztette: Kalmár Csilla),

további PRC könyvek a Kindle Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat,

azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

2011

Tartalomjegyzék

- MINDENNAPI KENYERÜNK

- A GYÉMÁNTCSERÉP

- ÉN ÉS A ZENE

- TETRAKONTAOKTAÉDEREK

- EGY GYÁSZJELENTÉS SZÉLÉRE

- ISTEN ÁLDJA A TISZTES IPART!

- HARMADIKON

- A DOROZSMAI VARJÚ

- TÖRTÉNELMI TANULMÁNY

- AZ ASSZONYOK TÜKÖRÉ-BŐL

- TÁPÉI DIPLOMATÁK

- BALÁZS A BÜRGÉVEL

- A GYEVI TÖRVÉNY

- A VÁROS LÚDJA

- VIRÁGNYELVEN

- SZÉKSÉRTÉS

- TRIÁSZ ÉS TÁRSAI

- A FAJTÁM

- LÓVÁSÁR

- PÉLDÁNAK OKÁÉRT…

- OSZTOZKODÁSOK

- I

- II

- IGAZSÁGKERESŐK

- ZUGINÉ EGYKÉJE

- KÜLPOLITIKA

- GERGELYNAPI HARANGSZÓ

- ISTENÁLDOTTA BÚZA

- HOL TERMETT AZ ISTENÁLDOTTA BÚZA?

- FÖLDHÖZRAGADT JÁNOS TÖRTÉNETE

- VASÚT AKAR LENNI

- SZÉL ÁNGYÓ JÓT AKART

- AZ UTOLSÓ LOPÁS

MINDENNAPI KENYERÜNK

Már nagyocska gyerek voltam, lehettem olyan ötödfélesztendős, és már körül tudtam bukfencezni a pernyés-gödröt, ha senki se látta. Úgy látszik, politikusnak készültem, azonban hamarosan kiderült, hogy nem való vagyok erre a pályára, mert a nyilvánosság előtt nem tudok bukfencet vetni. Pedig a nyilvánosságot csak fél szem képviselte, amely az utcáról bekukucskált rám a deszkakerítés hasadékán keresztül. Zsibrita Jóska volt e fél szem birtokosa, velem egyidős gentleman, akihez a legőszintébb irigység fűzött. Tudniillik Jóska függetlenítette magát a polgári divattól, és télen viselt szalmakalapot, nyáron pedig akkora báránybőrsüvegben járt, hogy abba belefért volna a Dzsingisz kán feje is. Ezt azonban nem azért tette nevezett kortársam, mintha szembe akart volna helyezkedni a Daru utcai társadalom világfölfogásával, hanem azért, mert télen az öreg Zsibritának kellett a sapka, és nyáron ő hordta a szalmából készült párszárítót.

Elég az hozzá, hogy Jóska bekukucskált a kerítésen, ami még nem lett volna baj, de tudtomra is adta, hogy jelen van:

– Játjak!

Én akkor éppen a fejem tetején álltam, de a következő pillanatban már benne voltam a pernyében. Szerencsére puhára estem, és így politikai pályám anélkül ért véget, hogy csontom tört volna. Azóta meggyőződtem róla, hogy előbb-utóbb minden politikus belebukfencezik a pernyés-gödörbe, s minél később esik bele, annál nagyobbat puffan.

Nem is ezért emlékezetes nekem ez a télvégi nap, hanem azért, mert akkor ettem először háromfogásos vacsorát.

Letappogtam magamról a hamut, és beoldalogtam a szobába. Szerencsére szülém semmit se vett észre, mert nagyon bele volt merülve a Krisztusatyafiság könyvé-be. Odakuporodtam mellé a padkára, a hóna alá fúrtam a fejemet, és néztem, hogy mozog a szája:

– Ö-rül-je-tek-és-vi-gad-ja-tok-mert-a-ti-ju-tal-ma-tok-bő-sé-ges-meny-nyek-ben.

A voces paginarum[1] hamar elaltatott. Mikor fölébredtem, még mindig ott ültünk a padkán, az óltetőről besütött a frissen esett hó, a félhomályban is ki bírtam venni a szülém arcát. Most már lecsukott szemmel, könyv nélkül imádkozott.

– Mindennapi kenyerünket adjad nekünk ma…

– Édesanyám – állítottam be közé és a jó isten közé –, mit vacsorázunk máma?

Először végigmondta a miatyánkot, keresztet vetett, megcsókolta a könyv tábláján a feszületet, aztán felelt:

– Háromfélit: kenyeret, haját, bélit.

Azt mondtam erre, jobban szeretnék csak kétfélét enni, úgy, mint máskor. Szalonnát kenyérrel.

– Jaj, gyerekem, a szalonna most elment adóba – vette elő anyám a kanapé sarkából az abrosszal letakart fél kenyeret. – Örüljünk, hogy a mindennapi kenyeret megadja a jó Isten.

Arról persze még akkor semmit se tudtam, hogy minden államnak támasza és talpköve az adó, s hogy annak a malackának, amit karácsonyra vágtunk, az volt a hivatása, hogy féloldal szalonnájával fönntartsa az államot. A jó Istenről azonban már tisztább fogalmam volt. Tudtam, hogy ha akart volna, legalább egy kis vajalját adhatott volna a kenyérhez. No, majd ha apám hazajön – gondoltam magamban. Oda volt dohányt vágni Ring kapitány úrnak, és mindig csak az esti harangszó vetette haza. De soha anélkül haza nem jött, hogy legalább egy kis nemzetiszínű árpacukrot ne hozott volna.

Félálomban voltam már, mikor hazaért, de bizony semmivel se verte ki az álmot a szememből. Csöndesen ültek az asztalnál, elmorzsolt egy karaj kenyeret, megivott utána egy kancsó vizet, és csak akkor szólalt meg, mikor pipára gyújtott. Akkor is csak annyit mondott:

– Az istene ne legyen ennek a rossz háznak, legjobb volna felgyújtani, akkor nem nyúznának az adóval.

Kicsit nyugtalan álmom volt, égett a házunk, ropogott a nádtető, mint disznópörköléskor a szalma. Az apám pedig vasvillával két úriembert forgatott a tűzben.

– Mit csinál, édesapám? – kérdeztem.

– Megpörkölöm, fiam, ezeket a disznó koslebálók-at.

A koslebálók azok az úriemberek voltak, akik házról-házra jártak minden esztendőben, és konskribálták az adót. Egy mérges városi írnok, aki kalamust hordott a füle mellett, meg egy bakter, aki vitte utána az összeírási íveket és a tintásüveget. No meg az is a bakter tisztje volt, hogy megakadályozza a kötelességteljesítésben a kutyákat, akik minden házban meg akarták harapni az írnok urat.

Reggel, ahogy kisütötte a nap az álmot a szememből, az első dolgom volt kiszaladni az udvarra, megnézni a nádtetőt. Megvolt friss jó egészségben, a nagy mohacsomók elevenen zöldelltek ki az olvadó hóból.

– Más baj van itt – szólalt meg bennem a lelkiismeret. – A Lacika gombja miatt fogta el a jó Isten a kenyerünk mellől a szalonnát.

Lacika a legrongyosabb szabó volt, aki valaha e világon foltokat vetett a romlásnak indult nadrágokra és kabátokra. Már úgy ötven felé járt, fehér fércek akadoztak a szakállába, de gyámoltalan és együgyű volt, mint a gyerek. Ezért hívtam Lacikának még én is, akit pedig ő mindig „fiatalember”-nek szólított. Minden vasárnap eljött hozzánk vecsernye után, és lámpagyújtásig segített az apámnak Deák Ferencet szidni. Akkor fölkászolódott, és a nyakamba akasztotta a botja kampóját:

– No, fiatalember, hogy kell szépen köszönni?

– Éljen a negyvennyolc! – rikkantottam el magam, mire Lacika elégedetten megveregette a vállamat, és megígérte, hogy ha az Isten élteti, akkor ő nevel belőlem olyan szabót, aki még atillát is tud szabni, olyant, mint az övé.

Nem hiszem, hogy lett volna a világon olyan kétségbeesett madárijesztő, aki azt az atillát vállalta volna, de volt rajta egy gomb, amihez fogható szépet nem fogok már látni az életben. A gomb piros csontból volt, de fekete karimával, és az eredeti hivatása az volt, hogy női keblen fogja össze a kabátot. A Lacika atilláján azonban csak mint l’ art pour l’art nyert alkalmazást, s a mester tekintete mindig ő rajta pihent meg, ha galambepéjét fölkavarta a politikai szenvedelem.

Hát ez a gomb volt az, amely két nap óta az én ingem derekában lappangott. Nem bírtam ellenállni a kísértésnek, és egy óvatlan pillanatban, mikor Lacika az asztalra könyökölt, lesodorgattam a kincset az atilláról. Meg kell vallanom, hogy a bűntudat csak a gyomromon keresztül ébredt föl bennem, de egy percig se haboztam a jóvátétellel. Még aznap délelőtt beosontam az öregtemplomba, s az oltárterítő megcsókolásának örve alatt odacsempésztem a gombot az Úr asztalára. Talán egyszerűbb lett volna a Lacika zsebébe csúsztatni, de akkor a jó Isten nem tudott volna róla, s én vele akartam a barátságot helyreállítani.

S azon az estén csakugyan azzal örvendeztetett meg édesanyám:

– No cselédem, kertészpecsenye lesz a vacsoránk.

Hát az volt, de bicska nem kellett hozzá. Kertészpecsenyének a sült-tököt csúfolja a szegény ember. Jó étel az annak, aki szereti, de én hamarosan felmondtam neki a barátságot. Tél végén már vizet ereszt a tök, és elnyálkásodik a méze. Visszakívántam a mindennapi kenyeret, hajával, bélivel. De bizony néha a hajával is be kellett érni. Igaz, hogy amint kitavaszodott, hetipiacos napon zöldhagymát is lehetett hozzá kapni. Ez volt a bérem azért, mert Vak Márinak, a zöldséges kofának hazatoltam a piacról az üres talicskáját.

Rossz esztendő járt, mostohán bánt velünk a földecskénk. Amit meghagyott a fagy, elverte a jég, leégette a nap.

– Az idén aszalt cseresznyét termett a cseresznyefa – vágta a sarokba esténként az apám a posztó-tarisznyát.

Az is jó volt nekem már akkor, a magjára száradt cseresznye. Olyan szűkös volt nálunk a kenyér, hogy egyszer színét se láttuk három napig.

Éhesen ődöngtem az utcánk gyepes árokpartján, mikor a gazdag Dobákné, a csirkéskofa rámkiáltott a muskátlis ablakukból:

– Te gyerek, szaggass a malackámnak egy kis papsajtfüvet ott az árokparton!

Szép, kövérlevelű papsajtok bodorodtak ott, a levelüket megszedtem a malackának, én magam meg teleraktam a zsebemet szép kerek papsajtocskával. Abból lesz énnekem jó vacsorácskám.

Gazdag Dobákné igen meg volt elégedve a munkámmal. Nagy karéj fehér kenyeret adott napszámba.

– Megállj, kenek rá mézet is – fordult be a kamrába.

De én már akkor kívül voltam a kisajtón, és nekiestem a kenyérnek. De a falat nem ment le a torkomon, mert megképzett előttem az édesanyám sápadt képe.

– De jó volna visszaragasztani – néztem a megcsonkult karajra, s belemarkoltam a papsajtba. Pedig most már nem volt olyan jóízű, mint azelőtt.

Édesanyám azonban nem örült meg a kenyérnek. Inkább sírva fakadt, és visszaerőltette rám az ajándékom.

– Én már megettem a másik karajt – vörösödtem el. (Azóta se esett hazugság ilyen nehezemre.)

Anyám meg azon erősködött, hogy ő is vacsorázott már. Még pedig bundás gombócot. (Az meg a hajába főtt krumplinak az ünneplős neve. Nem rossz étel az se, ha só is van hozzá.)

– Hanem tudod mit? – törülgette meg anyám a szemét. – Eltesszük a kenyeret apádnak. Szegény ki lesz éhezve, ha hazaér a szőlőből.

Azt már én nem értem ébren. A papsajttól jó álma van az embernek, nem fekszi meg a gyomrát. Csak hajnalban ébredtem föl a szóváltásra.

– Ne bántsd, fiam, jobb lesz az nektek itthon – hallottam az apám szavát. – Én elvagyok kenyér nélkül is, ellát engem az eperfa.

– No minket se féltsen – kevélykedett anyám s belecsúsztatta a kenyeret a tarisznyába. – Jó az Isten, ma is ad annyit, mint tegnap.

Hát éppen annyit adott. Papsajtocskát, sárgarépácskát, krumplicskát. De még egy darab sajtocskát is találtunk a láda fenekén. Ott felejtődött még a télen, s úgy megkeményedett, hogy nem vette magába a kést. Anyám örült is neki nagyon, mert így az egészet nekem adhatta. Azt mondta, az ő foga már nem bírja.

Még akkor is a kővé vált sajtot majszoltam, mikor este az apám hazaért a szőlőből. Vígan csóválta meg a tarisznyáját:

– No, Ferkó, találd ki, mit hoztam neked?

– Jaj, mit? Tán fürjecskét? – ugrottam fel lelkendezve.

– Nagyobb újság ez annál is – bontogatta a tarisznya csücskit. – Nézd-e, madárlátta kenyér!

Tulajdon az a kenyér volt, amit én adtam anyámnak.

Azóta tudom, mi az a „mindennapi kenyerünk”.

A GYÉMÁNTCSERÉP

Az íróasztalomon van egy kis japán puszpángfatányér, abban tartogatok én mindenféle piros, kék, sárga üvegcserepeket. Hogy hol veszem őket? Hát találgatom őket az utcán, hol az aszfalton, hol az árokparton. Hogy minek kellenek ezek nekem? Hát csak eljátszogatok velük, mikor nagyon fáradt vagyok, és se látok, se hallok már azoktól a kis fűrészektől, amik az agyamban nyiszognak. Van azzal így más ember is, s az akkor a fűrészmalmát elviszi a színházba vagy a kaszinóba, vagy belefúrja a nagyvánkosba és rászorítja a kisvánkosokat, vagy ha semmi se használ, akkor összevesz a feleségével. Nem mondom, ezek is jó módszerek lehetnek, de az enyém biztosabb, és kevesebbe is kerül. (Nem az asszonnyal való összeveszés ruinálja az embert, hanem a kibékülés.) Én se a magam fejét nem viszem sehova, se a más fejét nem harapom le ilyenkor, hanem fölveszek egyet a színes üvegeimből, és azon keresztül nézem a kezemet, a szobát, a fákat. Kiszököm ebből a seszínű világból egy piros világba, kék világba, sárga világba, és az olyan különös, hogy a kis fűrészek egyszerre elhallgatnak tőle. És amikor csönd lesz bennem, akkor ráfogom az üvegcserepet az égre, és azon keresztül mindig meglátom az Istent.

Most is éppen olyan, mint kisgyerek koromban volt, mikor a gyémántcserepet találtam a szőlőúton.

A gyémántcserép már messziről úgy tündöklött ki a homokból, hogy majd kiverte a szemem. Nagyot dobbant a szívem, mert mindjárt ráismertem.

– Gyémánt! – szaladtam oda lelkendezve, s beletörülgettem a kincset az ingem derekába.

Közelről nem ragyogott úgy, de ha napnak tartottam, vakítóan szórta a szikrát. Bizonyos voltam benne, hogy valami jókedvű tündér hajította az utamba, aki meghallotta, milyen jó gyerek vagyok. Akkoriban tudtam, hogy a tündérek úgy röpködnek körülöttünk, mint a legyek, s azt hittem, úgy szórják szanaszét a gyémántot, mint én a cseresznyemagot.

– Ugyan melyik lehetett? – néztem körül a kutyatejvirágos homokon.

De nem röpködött ott egy fia-tündér se. Mindössze egy cinege bujkált a gilice-tövisek közt. Igaz, hagy az is azt kiabálta:

– Kincs! Kincs! Kincs!

A szememhez emeltem a kincset, és láttam rajta keresztül Tündérországot. A kutyatejvirágok szivárványszínű fáknak látszottak. A csillámos homok csillogott-villogott, mint a porrátört gyöngy. Kék hangyák mászkáltak rajta, és a legyek úgy villantak el előttem, mintha röpülő rubintcsöppek lettek volna.

Nem voltam, nem is leszek már többet olyan boldog az életben, mint akkor voltam. Annyiszor jártam Tündérországban, ahányszor akartam. Nem kellett hozzá egyéb, csak a gyémántcserép. Azt meg nem kellett féltenem senkitől, mert csak én tudtam, micsoda. Még az édesapám is üvegdarabnak nézte, pedig az volt a legokosabb ember a világon.

Egyszer, ahogy az ünneplő kabátkám zsebében megtalálta a kincset, megpirongatott:

– Hát azt a pohárcserépdarabot mit hurcolod magaddal, te bolondos? Hiszen kilyuggatja a ruhádat.

– Ó, dehogy – sompolyogtam ki a szobából, s attól fogva éjszaka is a markomban szorongattam a kincset, hogy senki el ne vehesse tőlem.

Utoljára aztán odaadtam magamtól. Még pedig a jó Istennek adtam oda egy orgonaszagú, ragyogó tavaszi vasárnap. Annak a jó Istennek, aki olyan szomorúan nézett le rám az ó-templom gyertyafüstös, régi oltárképéről. Ott ült hosszú kék palástban a felhők fölött, aranykorona volt a fején, rózsakoszorús angyalkák röpködtek körülötte, és nézett, nézett maga elé szomorúan. Pedig az öreg-templomban minden olyan vidám volt. A nyitott ablakon bebújtak az orgonagallyak, vadméhek döngicséltek a tömjénfüstben, nevetett a napfény az anyókák fehér haján és a gyerekszemek tükrében. Csak az Istenke nézett örökkön olyan szomorúan, ahogy csak az tud nézni, aki mindig maga van.

Nagyon megsajnáltam a jó Istent és azt gondoltam magamban, hogy neki adom a gyémántomat.

– Majd meglátod, milyen szépet látsz ezen! – néztem biztatóan a képre, ahogy odasompolyogtam az oltár elé.

Kis fatányér volt az oltár sarkán (olyan, amilyen most az íróasztalomon van), jó emberek abba rakosgatták, amit Isten dicsőségére, szegények gyámolítására szántak. Abba tettem én is a gyémántomat az aranykrajcárkák, a fényes ezüsthatosok fölé.

De a gyémánt megcsörrent az Istenke pénzein, és Fekete harangozó, aki alacsony szalmaszékén az oltár mögött szundikált, mert ott jó hűvös volt és a legyek se csíptek, a harangozó kitekintett a csörrenésre, és haragosan rám mordult:

– Takarodsz, te gyerek, azzal az üvegcseréppel!

És ahogy utánam hajította a kincsemet, az nekem jobban fájt, mintha a fülemet húzta volna meg, ahogy a tisztelendő úr szokta, ha megakadtam a „kilenc idegen bűn”-ben. Szepegve bújtam meg egy nagy magas padban, amelyikből a fejem se látszott ki, és addig keseregtem, míg utoljára magam maradtam a templomban.

Már leborult az este, elhallgatott a vadméhek zsongása, csak a Fekete harangozó lassú horkolása hallatszott az oltár mögül. Az Istenke képe az örökmécs pislogásánál még szomorúbbnak tetszett, mint a napsütésben.

– Mégiscsak a tied lesz! – kacsintottam a jóistenre, és a gyémánttal lábujjhegyen odaóvakodtam az oltár elé. Szép lassan tettem le, hogy ne csörrenjen, a harangozó nem ébredt föl, és én elégedetten surrantam ki a templomból.

De hogy a porticusba értem, visszarettentem. Nagyfejű béka lepkedte ott a katonabogarakat, és nem mertem tőle kimenni.

– Megvárom, míg megvacsorázik – fordultam vissza, és behúzódtam a legutolsó padba, a missziós-kereszt tövébe. Ott bóbiskoltam egy darabig, s talán el is aludtam volna, mikor egyszer csak szárnysuhogást hallok az oltár felől. Odariadok: hát az angyal-fiókák röpülnek le az oltárképről. Az egyik éppen a fatányérkát tette a jó Isten ölébe.

– Látod, Uram, mégis csak jók az emberek, – muzsikált a szava, ahogy kifordította a tányérkát.

Aztán a tányérkát visszatette az oltárra, a jó Isten pedig fölszedte a pénzeket az öléből, és egyenként visszadobálta őket a tányérra. Csak azt csodálom, hogy egyik se csengett, mikor olyan magasról leesett.

– Ez bizonyosan azért van, hogy Fekete harangozó föl ne ébredjen – gondoltam magamban.

És szórta, szórta az Istenke a pénzeket, és nézett szomorúan maga elé, és csak akkor kezdett el mosolyogni, mikor az én gyémántom a kezébe került. És attól fogva a mosolytól egyszerre szivárványszíne lett az éjszakának, egészen olyan, mint amilyent a gyémánt szokott mutatni.

– Ezt elteszem – méregette a tenyerén a kincset, és eltette a kék palástja alá. És ezen elmosolyodott az egész templom, a haragos kopasz kőszentek is, és láttam, hogy még Fekete harangozó is mosolyog álmában, aki tán az édesanyja ölében mosolygott utoljára. És mosolyogtak az angyalok is, amikor megszólaltak:

– Pohárfenékből való cserép az, Urunk!

– De hát nem látjátok, hogy világít! – csengett az Isten szava, és egyszerre úgy teleragyogta az éjszakát az Úr kebelén nyugvó üvegdarab, hogy be kellett hunyni a szememet.

Mikor fölnyitottam, bepiroslott a hajnal az ablakon, imádkoztak az orgonák sűrűjében a fülemülék, és Fekete harangozó rázta a vállamat.

– Ejnye, de elaludtunk, te üveges kisgyerek – mondta olyan szelíden, ahogy ez a mogorva vénség sohase szokott beszélni.

Kidörzsöltem az álmot a szememből, és ijedten pillantottam oda az oltárra. De mingyárt megnyugodtam: az aranykrajcárok és az ezüsthatosok ott voltak, de a gyémántom nem volt ott.

Az azóta mindig ott van a jó Isten kebelén, akit én most is mindig úgy látok az üvegcserepeken keresztül, mint akkor láttam, csak éppen hogy most már tudom, hogy a jó Isten nem azért szomorú, mert mindig egyedül van, hanem azért, mert sohase lehet egyedül.

ÉN ÉS A ZENE

Ne tessék rossz néven venni, hogy én vagyok előbb, mint a zene. Nem szerénytelenségből van ez így, hanem amilyen a kérdés, olyan a felelet. A kérdésben pedig ilyen volt a sorrend. Idézhetem szószerint is:

– Szíveskedjék lehetőleg érthetően és röviden arra a kérdésre felelni: milyen az ön viszonya: a) az énekhez, b) a zenéhez? Szíves válaszát a hó végéig kérjük, mivel akkor rovatunkat lezárjuk.

Ezt a kérdést Budapestről intézte hozzám egy olvashatatlan aláírású úr, és ellenjegyezte egy másik olvashatatlan aláírás. Az egyik mint szerkesztő, a másik mint kiadó. Közlik velem azt is, hogy ezt a kérdést hazánk több jelesének is föltették. A honorárium nem sok, csak tízezer korona. Tudniillik hogy hazánk jelesei tartoznak ennyit fizetni válaszuk közzétételéért, amire a zenekedvelő magyar közönség rendkívül kíváncsi.

Nem tagadom, nagyon jólesett ez a figyelem. Először azért, mert ritkán van alkalma az embernek a mai világban tízezer koronáért hazánk jelesének érezni magát. Másodszor azért, mert így végre magam is tisztába jöhettem vele, hogy milyen is az én viszonyom az énekhez és a zenéhez. Szégyen, nem szégyen, eddig sohse gondoltam rá. De ha már a zenekedvelő magyar közönséget is úgy gyötri ezirányban a kíváncsiság, akkor illik, hogy magam is számot vessek magammal.

Hát az ének ügye nem éppen komplikált. Tegnap délután nekem kellett elaltatnom az unokámat. Az elaltatásnak többféle módja van. Az ember a bal karjára veszi az elaltatandót a pólyában, megy vele le és fel a szobában, s a szabad kezével ott ütögeti a pólyát, ahol leggömbölyűbb benne a gyerek. Lehet úgy is csinálni, hogy az ember föl se kel az íróasztaltól, hanem a babakocsit egy zsineggel hozzáköti a lábához, aztán hol előre rúgja a lábát, hol hátrarántja. Én azonban szeretek előírásos nagyapa lenni, s régi szép családi novellákból úgy tudom, hogy a rendes nagyapák dallal altatják el unokáikat. Hát megpróbáltam a rendes nagyapaságot. Az eredmény magamat is nagyon meglepett. Az unokám most tette életében az első öntudatos mozdulatot: bedugta mind a két fülecskéjét.

Azt hiszem, a kérdés a) pontjára lehetőleg értelmesen és röviden feleltem.

A zenéhez való viszonyom már komplikáltabb.

Olyan ötesztendős lehettem, mikor a kocsiúton találtam egy rézből való aranykrajcárt. Első, utolsó talált pénzem volt ez életben. Az apám ezt is el akarta tőlem venni azzal az indokolással, hogy azon a pénzen, amiért nem dolgozott meg az ember, úgy sincs isten áldása.

Ebből látnivaló, hogy az apám kissé doktrinér ember volt, ami a szűcsipari pályán különösen megbecsülni való erény. Én azonban már akkor is gyakorlati észjárású férfiú voltam. Befektettem a talált pénzt. Mégpedig körtemuzsikát vettem rajta a ponyván áruló tótoknál.

A körtemuzsika nagyon elegáns hangszer volt, az egyik oldala piros, a másik sárga, addig, amíg hol a szájával, hol a kezével le nem szedte róla az ember a festéket. De szépen szóló muzsikának akkor is megmaradt, mikor az eleganciáját elvesztette. Kár, hogy kiment a divatból. Filharmonikusok ugyan nem igen használhatnák, de például a parlamenti harmóniát nagyon eredményesen lehetne vele szolgálni. Azt hiszem, a házelnök is méltányolná úgy, mint ahogy Borbás keresztanyám méltányolta, akit először bűvöltem el zeneművészetemmel.

Megálltam az ablak alatt, és megrikkantottam a körtemuzsikát.

Keresztanyám bazsarózsaképe mindjárt kipiroslott a zsalun.

– Ejnye, te vagy az, gyerekem? Azt hittem, valami eltévedt rigó. No tartsd a kalapodat! Ezt azért adom, mert olyan szépen fújod!

Egy aranykrajcár hullott a kalapomba. Öt perc múlva mellé pendült a második.

– Ezt meg azért adom, hogy most már ne fújjad!

Így bukott meg öt perc alatt az apám puritán közgazdasági elmélete. A talált krajcár már fiadzott kettőt, pedig még csak egy keresztanyámnál próbáltam szerencsét.

A szegénysoron ugyanis másképp látják el az embert keresztanyákkal, mint a királyoknál. A princeknek egy keresztanyjuk van és sok keresztnevük. A szegényember gyerekének keresztneve csak egy van, de annál több a keresztanyja, és ez sokkal okosabb berendezkedés. Most már öreg ember vagyok, de még most is sajnálom a szegény kis princeket, hogy mennyit sírhatnak azok, míg valamennyi keresztnevüket megtanulják! Sokkal jobb az, ha csak egy keresztneve van az embernek, de azon tizenöt keresztanya becézgeti, hullatván a kalapjába az aranykrajcárt.

Tizenöt keresztanyához természetesen legalább tizenöt keresztapa is tartozik. Azokról azonban meg kell állapítanom, hogy nem mutattak annyi fogékonyságot a zenéhez, mint a nők. Ők mindjárt a második krajcáron kezdték, és azon az óhajtáson, hogy álljak odébb egy házzal.

Rám estellett, mire alvéget, felvéget bejártam és minden komán, komaasszonyon, sógoron behajtottam a zenepénzt. Úgy tele lett a kalap, hogy alig bírtam. Mire a magunk ablaka alá értem, le is kellett tennem a földre. Isten látja a lelkem, hogy nem a pénzvágy, hanem a tiszta művészi ambíció vezetett, mikor itt is megszólaltattam a szépen szóló muzsikát.

Már alig lihegtem, mikor kiszólt az apám:

– Ejnye, de fene-szépen szól!

– No – gondoltam magamban –, most jön az aranykrajcár.

De hát megcsalt az emberismeretem. Nem az aranykrajcár jött. Az apám jött, egy frissen hasított szíjostorral.

– Eddig fújtad, most már járjad – mondta minden harag nélkül, az elfogulatlan műbíráló hangján.

De itt olyan intim részlet következik, amely nem tartozik a haza zenekedvelő közönségére. Érje be azzal, hogy azóta nem foglalkozom zenével, legföljebb nádihegedűvel. Az a szokásom azonban azóta is megmaradt, hogy szótfogadok azoknak, akik unják a nótámat. El lehet engem hallgattatni, csak a kalapom kell kibélelni aranykrajcárral.

TETRAKONTAOKTAÉDEREK

Ma reggel, ahogy átmentem egy kis zöld-szagért Újszegedre a füzesbe, örvendetes találkozásom esett egy régi ismerősömmel, akihez harmincvalahány esztendeje nem volt szerencsém. Neki, szegénynek, most se volt se öröme, se szerencséje, amennyiben meglehetősen züllötten feküdt egy pad alatt, mind a negyvennyolc oldalán.

Nem móka ez, kérem szépen; a szóban forgó egyénnek a szó legszorosabb értelmében negyvennyolc oldala van, tehát nagyszerű városatya lenne belőle. (Hirtelenében nem jut eszembe sokoldalúbb foglalkozás, de úgy látom, a városatyák csakugyan mindenhez hozzászólnak. Bizonyosan azért, mert mindenhez értenek.) Éle is van vagy hetven, tehát lehetne színikritikus is. Sarka, gondolom, huszonhat van, tehát kész politikai talentum, mert minden helyzetben a sarkára tud állni. S ez a tömérdek képességű egyén még se megy se városatyának, se színikritikusnak, se követnek, hanem beéri azzal, hogy test gyanánt szolgál a haza ifjúságának. No, nem kell rosszat gondolni így érettségis időben; csak olyan mértani testet értek, akin a kis diákok a kristály alakokat tanulmányozzák.

Az én ismeretségem is még diákkoromból való a tetrakontaoktaéderrel. Innen a gyűlölség is, amely harminckét esztendő után durva bosszút állatott velem a tetrán a világ minden kis diákjai nevében.

– Ó, gonosz, gonosz, gonosz! – döfködtem bele a botomat az ocsmány kéregpapírfigurába, és addig tapostam a cipőm sarkával, míg nem maradt rajta mértani ábrázat.

Mert én is voltam valaha kis diák, én is tanultam test-eket szerkeszteni!

Ó, milyen öröm volt a nádtetejes házakban, mikor a szabályos jegecrendszer első alakjait összebarmoltuk, mink, nehézkezű szegényember-gyerekei!

– Mártony – állt ki estefelé a kisajtóba Puci takács, a homlokára tolt okuláréval –, oktajédert csinál a gyerek! Mit szól ehhöz, Mártony?

Márton, az édesapám, nem szólt semmit e hívságos kérkedésre. Volt neki magának is elég ügye-baja – mert szűcsmester volt, s abban az időben mifelénk még a szenátor is subában reprezentált –, és soha nem avatkozott a gyerekei dolgába. Ha tanultunk, tanultunk, ha nem, nem – bizony miértünk nem hajtogattak malacot a professzor urak udvarába.

Legföljebb én voltam a malac, mire elkészültem egy-egy testtel. De azért megcsináltam őket, ha nyakig belecsirizesedtem is az igyekezetbe. A hexaéder, az oktaéder, az ikositetraéder, a pentagondodekaéder mind ott merészkedett már a kemencenyakon. Igazság szerint nem ott lett volna a helyük, de szegény anyám így könnyebben fölhívhatta rájuk a szomszédasszony figyelmét. Még most is hallom, ahogy mondja panasznak álorcázott szemérmes kevélységgel:

– Nézze már, Ágneskám, milyen bolondokat csináltatnak mostanában a szegény diákfiammal azok a kórságos perfesztorok. Nagy ész kell ehhez, tudja, meg az a temérdek petlóreum, mikor hajnalig is elkínlódik velük.

Hát még mikor a rettenetes tetrakontaoktaéder jött! A negyvennyolclapú, a hetvenélű, a huszonhatsarkú állat. A gyémánt kristályalakja! Ezzel a barommal nem boldogultam sehogyse. Összenyirbáltam a test vázának egy félmázsa kéregpapírt (most nem futná az árát egyhavi fizetésem), egy rizsma kékpapírt borítólapnak, kétannyi sárgát az éleknek, – csak nem akart az szerves egésszé kögülni. Se ételem, se italom egy hétig; egyik éjszakám álmatlanabb, mint a másik; ha elaludtam, százmillió tetrakontaoktaéder százbillió csúcsa szurkált föl álmomból; sápadtan bolyongtam, mint a hazajáró lélek, s azt hiszem, fekete hajamban akkor jelentek meg az első ősz szálak. Hiába, a negyvennyolc lap csak nem gömbölyödött eggyé.

Mikor aztán semmi se segített, a legősibb metódushoz folyamodtam: a zálogos tehénéhez. Édesapám erre csakugyan tudomást vett rólam, és a nyakam közé szedett egy frissen hasított szíjjal (bárányéból hasította, nem az én bőrömből), hogy legyen miért sírnom. Azután kérdezte meg: mi lelt.

– A tetrakontaoktaéder… – bömböltem keservesen.

Apám megint a kezébe vette a szíjat, mert nem szerette, ha csúnyákat mondanak. Sietve siettem a magyarázattal:

– Apám, nem tudom megcsinálni a testet, a negyvennyolcast…

Apámnak erre fölragyogott a mély árnyba bújt szeme. Micsoda? Negyvennyolcas? Az már beszéd! Az aztán iskola, ahol ilyent tanítanak! – S fölugrott a verpánk mellől, kapta a görbe szabókést, fogta a kéregpapírt, s egy kis félóra múlva olyan tetrakontaoktaédert kanyarított, hogy azt a Kohinoor is megkívánhatta magának.

Ki nem mondhatom, micsoda örömmel vittem az iskolába a nevezetes állatot. Először annak örültem, hogy nekem van, másodszor annak, hogy másnak nincs. Negyvenünk közül egy se tudta megcsinálni. Tanárom a szívére ölelt és genie-nek nevezett. (Persze e nélkül, de g-vel.) Én ugyan zs-vel se tudtam volna, mi az, de így is nagyon tetszett a szó. Elhatároztam azonban, hogy jogos tulajdonosának, az apámnak nem adom át, mert megint megver. Azt hiszi, csúfolom.

A tetrakontaoktaéder elemeit ilyenformán egész az év végéig az én példányomon tanulmányozta az osztály. Exámen után szétbontottam a kis húgom kedvéért. S akkor derült ki, hogy nem is negyvennyolc oldala volt, hanem negyvenkilenc. Szegény apám szélső függetlenségi volt világéletében.

EGY GYÁSZJELENTÉS SZÉLÉRE

Minden gyászjelentést megsóhajtok egy kicsit, amikor szétnyitom, de úgy elborongani nem igen szoktam egyiken se. Nem vagyok irigy természetű ember, és senkitől se sajnálom az örök békességet, ami mégis csak a legnagyobb jó az életben.

– No, te szegény, te már elvégezted? – mondom a szomorodott szívvel jelentett névnek, amire már senki se ért, és akár ismertem, akár nem, ültetek a sírjára egy kis virágot, amilyen hitem szerint éppen megilleti. Kisgyerekek sírjára mandulavirágot gondolok, fiatal lányokéra tubarózsát, szép asszonyokéra lafránszot, öregemberekére császárszakállt, anyákéra golgotavirágot, államférfiakéra kakastaréjt, tudósokéra vadsárgarépát, írókéra délignyitót, és a kormányfőtanácsosokéra pénzecskevirágot.

Ma reggel kaptam egy gyászjelentést, mely kibuggyantotta a szememből a könnyet, és ahogy a reszkető prizmán át néztem a Flórián páter nevét a falusi nyomdában összebarmolt gyászlapon, egyszerre papucsvirágokká formálódtak előttem a keret kacskaringói.

Sok-sok éve már annak, amikor utoljára láttam Flórián pátert, aki nyugalmazott katonapáternak került a vidékünkre és arról volt nevezetes, hogy nyáron is báránybőr sapkában járt. Beszélték, hogy régebben más furcsaságai is voltak, például, hogy a kis kápolnában, ahol misézni szokott, két töltött puskát tartott az oltár mellett, és azokat mindig elsütötte, mikor a glóriá-t mondta, mert regimentspáter korában úgy szokta meg, hogy a díszlövés hozzátartozik az Isten dicsőségéhez. Ez egy ideig nagy gyönyörűsége volt az ájtatos híveknek, de egyszer valami öreg templompribék, akit kikergetett a páter a templomból, mert meg akarta vele szenteltetni a piócákat, amikkel kereskedett, följelentette a tisztelendőt a püspöknél. Úgy hírlett, hogy akkor nagyon csúffá tették odafönt Flórián pátert, a puskákat is elvették tőle, és attól fogva az öreg tisztelendő csak csöndes misét mondott a templomban, és káromkodni is nagyon csöndesen káromkodott, ha mise után szilvórium helyett törkölyt öntött a pohárkájába Csillag úr, akinek kocsmacégérjén egy Molináry-baka nyakalta az ákovitát, merev ujjával peckesen mutatva a bakancsa felé, amelyet ez a felírás koszorúzott: Zum Soldaten.

És mikor már ilyen nagyon csöndes ember lett a páter, akkor érte a legnagyobb szégyen: valami jótét lélek feljelentette a váci püspöknek, hogy a tisztelendő úr papucsban mondta a hajnali misét.

Zimankós téli hajnal volt akkor, és kegyetlenül rázták a szelek a Hatrongyost, amely pestises betegek lazarétuma volt valaha, s mikor már annak se volt jó, akkor Flórián páternek csináltak belőle enyhelyet. Szelemenjeit megőrölte a szú, zsindelyét lerothasztotta az eső, a padlata penészes volt, a falai repedezettek, és nem volt egyetlen csukható ablaka sem. Mármost tessék elképzelni egy téli hajnalt, mikor havas eső esik, és üvölt a temető felől a felszél, és csak azért nem viszi el a Hatrongyos tetejét, mert már rég nincs neki teteje. Még sűrűllik a sötét mindenütt, csak egy ablakon szivárog ki a mécsvilág: Flórián atya már talpon van, készül a hajnali misére.

Persze körülményes dolog a készülődés, mert törődött ember már Flórián atya, és sok motyót kell öreg testére szedni, hogy kibírja a kápolna gyilkos hidegét, ahol abban az időben igen szegényesen lakott a jó Isten. Igaz, hogy ami szél a repedt ajtón befütyült, az kimehetett a törött ablakon. De közben a csontja velejéig didergett az ember. Különösen a láb, a láb – azt nem győzi már felfűteni a fáradt, öreg vér!

Szerencsére Flórián atya jól el van látva meleg lábbelivel. Borjúbőr csizma, bélés is van benne, húsz esztendeje szolgál, de csizma az még most is, nemhiába, hogy keresztapja cselekedte, aki híres-nevezetes vargamester volt valaha Kukáliában, az Isten nyugtassa szegényt!

Én ismertem e hosszú életű csizmát, és ismertem azt a cinegeképű kisfiút is, aki éppen akkor zörgette meg az ajtót, mikor Flórián páter beleigazította magát a kukáliai bőripari remekbe.

– Ki van ott?

– Ego sum Franciscus discipulus. Laudetur Jesus Christus.[2] Minisztrálásra jöttem, domine páter.

– In aeternum, amen.[3] Gyere be, fiam.

Becsusszan az ajtón a Franciscus discipulus. Csupa lucsok a gyerek, átáztatta a hólé a felső temetőtől a kis kápolnáig. Vacog a foga az isten szegénykéjének, tócsa marad a lába nyomán.

– Per amorem Dei[4] – hőköl vissza az öreg katonapap –, hát a te lábadon mi az a kék?

– A bőröm – mondja a cinegeképű.

– Hát csizmád nincs?

– De van, csakhogy azt most édesanyám húzta föl, mert a vásárkútra kellett neki menni vízért.

Flórián atyának fáztában is melege lett. Úgy ágaskodott föl a három szál haja a kopasz fején, mint Szent Péteré az oltárképen.

– Gyere ide, te trifurcifer, húzd le a csizmámat.

A cinegeképű megtette.

– No, most húzd föl!

A cinegeképűnek most még könnyebb volt szót fogadni. Derékig belesuttyant a csizmába.

– No, most eredj, zörgess be a harangozónak, azután várj meg a porticusban.

S ahogy a cinegeképű elcsuszogott, Flórián atya előkaparászta az ágy alul a keshedt papucsait. Bizony a lábujja kikéredzett belőlük, mire az oltár elé került, de hát azért a Rorate coeli[5] így is csak föltalált az égbe.

Sohase tudtam meg, mit szólt a váci káptalan a papucsos miséhez, hanem abban bizonyos vagyok, hogy mikor most Flórián páter a csillagmorzsával kavicsolt tejúton ballag a mennyei parókia felé, a jó Isten fele úton elejbe szalajtja a legkedvesebb angyalkáit, hogy papucsban kattyogó öreg lábai elé a legpuhább felhőcskéket terítsék szőnyegül…

ISTEN ÁLDJA A TISZTES IPART!

Éppen a magyar kisipar szomorú helyzetéről szóló elkeseredett vezércikket fejeztem be a helyi lap számára, mikor hallom, hogy valaki az udvaron a mindenszentek litániáját imádkozza.

Ez a ház, amelyikben lakom, nincs éppen kongregációs szellemmel telítve, azért kissé meglepődve néztem ki az ajtón. Tán búcsúsok mennek keresztül a két utcára néző udvarunkon?

Nem, csak a feleségem állt a spájzajtóban kisírt szemekkel, és éppen ott tartott, hogy „Szent Özséb püspök, könyörögj érettünk!”

– Mért éppen Szent Özséb? – bámultam rá.

– Azért, mert az lakatos volt, mielőtt püspök lett volna. Én még szegény nagyanyámtól tanultam, hogy azt kell segítségül hívni, ha a kulcs nem akar kijönni a zárból.

– Hát mért nem szólsz nekem? – kérdem bosszúsan. – Nem vagyok én még annyira az ördögé, hogy egy megvetemedett kulcsot ki ne bírnék rántani az ajtóból!

Kár volt az ördögöt emlegetni, mert a tenyerem már olyan volt, mint egy vértanúé, de a kulcs csak nem akarta a jót követni. Pedig már a martirológiát is elmondtam, noha más hangsúllyal, mint a feleségem.

– Mért szólsz ilyenkor nekem? – fakadtam ki utoljára férfiúi következetességgel. – Én író vagyok, nem lakatos.

A feleségem csak rám nézett, de nem mondta ki, amit gondolt: hogy mennyivel többet érne, ha lakatos volnék!

Ami igaz is, mert akkor helyben lett volna a lakatos, de így el kellett érte küldeni a Jolán szobalányt. (Mári ugyan ő és szolgáló, de ha már belekerül az újságba, mégis csak előkelőbb így.)

Jolán tehát elment lakatosért déli harangszókor, és odajárt érte esti harangszóig. Nyolc lakatosműhelyben járt és mind a nyolc helyen azt mondták neki, hogy ebben a drága világban egy rongyos kulcsért nem érdemes kifáradni. Már azon tűnődtem, hogy minden zárat elpusztítunk a spájzajtó kedvéért – vannak erre történelmi analógiák is –, de akkorára megérkezett Jolán a kilencedik lakatostól. Ez a kilencedik lakatos nagyon emberséges ember volt, fölemelte az eléje térdelő leánykát, és megígérte neki, hogy ha legközelebb dolga akad valahol a környéken, akkor ide is benéz, de azt csakugyan ne kívánják tőle, hogy ilyen locspocs időben, pocsolyákon keresztül ugráljon ide egy kulcsért. Ha meg lefagy a hólé, akkor nagyon csúszós lesz, és ő már negyven év óta nem szeret iringálni.

Úgy számítottuk ki, hogy ilyen körülmények közt húsvétig nemigen számíthatunk a lakatos látogatására, és mivel élni addig is kell, legjobb lesz érte egy konflist küldeni.

A feleségem ugyan attól félt, hogy megsértődik a mester, amiért nem kétfogatút küldtem érte, de úgy látszik, a szerencse mellém szegődött, mert a mester az egyfogatún is megjelent. Elszívta egy szivaromat, megcsipkedte Jolánt, kifejtette, hogy a lakatosipar helyzetén csak az segítene, ha minden városban csinálnának internáló tábort, és annak minden celláján két lakat volna, aztán föltette a szemüvegét, megnézte a kulcsot, és azt mondta:

– A helyzet behatóbb körültekintést igényel.

– Mi? – meredtem rá megdöbbenten.

– Igen, igen – azt mondja –, holnap is el fogok jönni. Akkorára talán a helyzet is megfordul, és felülkerekedik az országos kormányzatban a zsenialitási eszmeerő.

Nem mondhatom, hogy a mester ne lett volna szótartó, mert csakugyan megjelent másnap, és most már sokkal itthonosabbnak érezte magát nálunk. Megjegyezte, hogy ő a kubát jobb szereti, mint a rövid szivart, a nagyságos asszony jobban tetszik neki, mint a szobalány, ha zsidók volnánk, akkor nem állna velünk szóba – végre pedig felszólított, hogy menjek be a spájzba, és toljam belülről a kulcsot, ő majd húzza kívülről.

Alázatosan szót fogadtam, s el kell ismernem, hogy a mester értette a dolgát… Nem telt bele félóra, mire elkiáltotta magát:

– Megfordult már!

Nem a kormányzati helyzetre értette, hanem a kulcsra, amely nagy csattanással csakugyan elfordult, azonban úgy látszik, megbánta elhamarkodott lépését, mert aztán többet nem fordult se te, se tova.

– No, ezzel megjártuk! – kacagja a mester elégedetten.

Én azonban rosszat sejtve rugdostam meg az ajtót:

– Nyissa ki!

– Nono, kérem – nyugtatott meg a zsenialitási eszmeerő hitvallója –, sohse volt jó az a nagy sietség. Majd később visszajövök.

Ennek már négy órája, de a mester még nem jött vissza. Pedig már háromszor küldtünk érte, ígérve neki négylovas hintót, esperesi cingulusos szivart és a Notre Dame de Sionból kikerült valódi szobalányt. Attól tartok, hogy legközelebbi vezércikkemet a lakatosipar szomorú helyzetéről még mindig mint internált fogom megírni.

HARMADIKON

Hazudnék, ha azt mondanám, hogy én nem szoktam harmadik osztályon utazni, mert a sportnak ezt a nemét fölöttébb kedvelem. Azért utazom harmadik osztályon, mert én vidéki író vagyok és vidéki múzeumigazgató, azoknak pedig ez a klasszis dukál. Egészen más volna, ha például a toronygombaranyozók szaklapjának kiadóhivatali segédfőnökhelyettese lennék, és a keresztanyám jóban volna valamelyik társadalmi egylet alelölülőjével. Akkor nekem elsőosztályú szabadjegyem volna, és nemcsak a sürgönykarók állnának előttem haptákot, hanem az állomásfőnökök is, mikor a fönntartott szakaszomat megmutatnák. Azonban az a jó asszony, aki keresztelésemkor képviseletemben mondott ellene az ördögnek és minden incselkedéseinek, már harminc esztendeje meghalt. S noha kvalifikált kijáró lett volna, mert se írni, se olvasni nem tudott, mégse tehetett volna értem semmit, mert nem mívelek szakirodalmat.

Így aztán nemcsak szabadjegy-képes nem vagyok, hanem még annyi vasúti kedvezményem sincs, amennyi minden tisztviselőtársamnak kijár, úgy tudom, az útkaparónak is, meg a hóhérsegédnek is. No igen, mert a hóhérsegéd szorosan végzi a dolgát, ezért úgynevezett szorosan vett közigazgatási tisztviselő. Ellenben mivel negyven évvel ezelőtt kimondta az akkori magas kormány, hogy a könyvtár, a múzeum, az úgynevezett kultúra csak magánvállalata a városnak, az efféle pántlikamérések hivatalnokai máig is nem szorosan vett közigazgatási tisztviselők, akiknek nincs jussuk azokra az állami kedvezményekre, amikre a vármegyei útkaparók érdemeseknek találtatnak.

Pár esztendővel ezelőtt azonban, mikor divatba jött a „kultúrfölény”, Rubinek Gyula, mint kereskedelmi miniszter, kicsit megbolygatta az ősi tradíciót. Kiterjesztette a vasúti kedvezményt – mindazokra a hajdúkra, akik addig nem voltak benne. Attól kezdve aztán az én szolgáim is kijártak Szatymazra bort kóstolni minden héten kutyástól, macskástól, és szívből sajnálták az igazgató urat, aki nem hajdú minőségben kaparja a kultúra útját.

Engem nem hívnak bort kóstolni sehova se, mert nem igen élek vele, hanem akkoriban valami díszülésre hívott a Petőfi Társaság, emlékbeszédet vagy mit kellett tartanom. Megírtam, hogy ez a tisztesség nekem félhavi fizetésembe kerül, s mivel a feleségem nem akar belemenni abba a rekompenzációba, hogy majd az utódomnak is félhavi fizetésébe kerül az én felmagasztalásom, hát eszeljek ki valamit. Azt eszelték ki, hogy hivatalosan kértek a számomra egy utazásra szóló szabadjegyet. A kereskedelmi miniszter gyorsan intézkedett, értesítvén a Petőfi Társaságot, hogy a kérés teljesítésével az államháztartás büdzséjét megrendíteni nem lehet. A különben igen szép stílusú aktát nyílt ülésen olvasta fel Szávay Gyula bátyám, a közönség élénk érzelemnyilvánításai közt. Hiába, a szép stílus mindig megkapja az embereket.

Nekem akkor majd leégett az arcomról a bőr, hogy olyan sok ember előtt ért ez a tisztesség, azóta azonban látom, hogy az Isten valóban a legnagyobb rosszat is jóra tudja változtatni. Mert az a sok ember, aki ott volt, mind tanúságot tehet róla, hogy amennyiben némileg megrendült azóta a magyar állam büdzséje, nem énmiattam rendült meg.

Hanem azért én nem haragszom, s a harmadik osztály ablakából is nyájasan fogadom a váltók mellett álló vasúti bakterek szalutálását. (Tudom, hogy nem nekem köszönnek, hanem a Rendnek, a Fegyelemnek, de mindig sajnálom az olyan szegény köszönőket, akiknek nem köszön vissza senki.) Mért is haragudnám? Hátha az állambölcsesség arra gondol, hogy Kant Immanuel azért lett olyan okos ember, mert negyven esztendeig nem mozdult ki Königsbergából, és mibelőlünk is Kant Immánueleket akar nevelni? Csak azt nem tudom, hogy mit csinál aztán majd ez a kis ország annyi öreg bölccsel. Mert vagyunk vagy kilencen ilyen büdzsérengető vidéki múzeum-chefek.

Ezek után be is ülhetnénk a harmadikba, ha az olyan könnyen menne. De hát először mindenféle udvarias vasutasok figyelmeztetik uraságomat, hogy a második osztály hátra van. Mikor aztán kinyilvánítom, hogy én csak a harmadikba igyekszem, akkor már nem igazít útba senki. Négy zárt ajtó után sikerült kinyitnom az ötödiket, amely aztán nem akar becsukódni. Szemnek, orrnak kicsit szokni kell a nem színtelenül, se nem szagtalanul kavargó füstóceánhoz. Kofák, napszámosok, nincstelen kis-parasztok szirtellenek ki belőle. Csupa olyan nemzetfönntartó elem, aki nem tudja, hogy ő az. (Aki kisgazdának hívja magát, az leginkább a másodikat kultiválja, ha már vonatra szorul.)

Ahogy belépek, csakugyan egyszerre megmerevednek, mint a szirtek. Csak a lábukat vetik széjjelebb, hogy kevesebb legyen a hely.

De hát nekem eszemben sincs leülni. Tudom, hiszen hallom, olvasom eleget, hogy én nem vagyok nemzetfönntartó elem, ennélfogva ahhoz képest is viselem magamat. Nekivetem a hátam az ajtónak, amely rosszul záródik, és fölfogom a hideget, amely beszivárkodik rajta. Ezt ugyan még nem javallta nekem egyik orvosom se, de legalább ezzel tagadhatatlan szolgálatot teszek a nemzetnek.

Egy kicsit várják, hogy mi lesz, de mikor látják, hogy nem lehetek valami zenebona ember, nem törődik velem senki. Az első, aki megszólal, egy tömpe orrú kofa. Azt mondja:

– Hát csak nem akar nyár lönni.

Ez olyan észrevétel, aminek a helyességét nem lehet kétségbevonni. Egy ködmönös öreg azzal járul hozzá az előtte szóló véleményhez, hogy bizony foga van az időnek.

– Kilenc fog vót máma – mondja egy báránybőrsipkás tatár kán. – Hallottam, ahogy az alorvos jelöntötte a fölorvosnak az ispitában.

Kórházjárt embertől mégis csak illendő megkérdezni, hogy mi keresete volt ott.

– Tán heptikéje van kendnek? – hajolt előre a kofa. Nagy bivaly ember a tatár kán, a kofa is tudja, hogy ennek sohse lesz a tüdejével baja, de bizonyosan tud valami érdekes tüdővészes-esetet, azt szeretné elmesélni.

De a tatár kán rázza a fejét:

– Nem a’, csak a formátlan üdő mögkörnyéközte a lábamat.

Ez úgy értendő, hogy a kánnak megfagyott a lába, és ez valóban olyan téma, mint az akadémián a székelyek eredete. Hogy a faggyúgyertya jobb-e a fagyott lábnak vagy a hordóskáposzta, az csakugyan nagyon meggondolni való. Jánosszállásig csak annyi van eldöntve, hogy okos ember nem mén vele orvoshoz, mert az mindgyárt le akarja vágni.

Jánosszálláson azonban hátba üt valaki az ajtóval, és szidja a marha istenemet.

– Gyün a kalóz – morogja valaki, és ez öreg globe-trotter lehet ezen a tájon, mert a fiatalabb nemzedék már kalahuz-nak tiszteli a jegyeket követelő gentlemant, aki az én gyerekkoromban még a kondoktor címet viselte.

A lámpás ember rám világít, és egy kicsit megszégyenli magát.

– Mért nem adnak kendtök helyet ennek az úrnak? – mondja mérgesen.

A nemzet nevében a kofa válaszol:

– Aki úr, az mönjön az urak közé!

Látom, hogy mindenki egyetért a kofával és én magam is érzem, hogy igaza van.

– Úr a fene – mondom –, hiszen én csak esernyőcsináló vagyok. De azért énmiattam ne legyen semmi violencia, hoztam én magammal ülést.

Azzal fogom a kis faládámat, és ráülök. Az emberek kezdenek rám barátságosabban nézni. A ködmönös ember összébbhúzza a lábát. Ez annyit tesz, hogy ha van magához való esze az esernyőcsinálónak, ide is leülhet.

Én azonban önérzetes férfi vagyok még esernyőcsinálónak is. Ügyet se vetek az útitársaimra. Szivart veszek ki a nagykabátom zsebéből. Ez növeli a szimpátiát, mert ha úr volnék, akkor tárcából venném elő a szivart. A szivar törött, de azért szívom, mert így kívánja a becsület. Meleg részvét áramlik felém mindenfelül.

– Ehhöz is marha tüdő köll ám, hallja – mondja őszinte elismeréssel egy juhász-féle atyámfia. – Ezt még én se győzném szusszal.

– Pedig a kend dohánya is fán termett – mondom neki félvállról, orientálódván az illat után.

– Jól mondja – vette ki a pipát a szájából. – Möggyfalevél.

Most már aztán egészen rendben vagyunk. A nemzet érzi, hogy itten közéje tartozandó emberrel van dolga, és a tatár kán föláll.

– Egészen elmacskásodott a lábam – azt mondja –, üljön mán ide az én helyemre.

– Már hogy ülnék – mondom –, csak maradjon kend a helyén, és tegye föl a fájós lábát ide a ládám szélire.

– Hiszön van itt hely – mondják három felül is, s hozzáteszik azt is, mint ilyenkor szokás, hogy sok jó ember elfér kis helyen.

A kofa erőszakoskodott legjobban, hát ő mellé ültem, és meghallgattam a heptikás Mári esetét. Ugyan csak odáig értünk, hogy a Márinak volt egy muszkája, és azért kapta a száraz betegséget, mert akkorára Csengelére értünk, és megint bejött a kalauz.

– No embörök, ki vösz bőröndöt? – lóbált meg egy kopott bőrtáskát. Valami nemesi címer is volt rajta, ezüst griffmadár, ki tudja, melyik zászlós úr járt vele valaha első osztályon Károly-feredőre?

Az emberek nem mutattak túlságos érdeklődést a tisztes ócskaság iránt, csak a juhász kérdezte meg, hogy hát aztán mire való ez.

– Hát arra, hogy ha utazik kend, ebbe töszi a ruháját, hogy össze ne gyűrödjön – magyarázta a kalauz.

– No, akkor nem vöszöm mög – határozta el a juhász –, mert akkor becsuknának.

– Hát mán mért csuknák be kendőt?

– Hát mán hogyne csuknának, ha abba tönném a ruhámat, én mög meztelen járnék?

A kalauz kiment, mivel így csúffá tette a juhász, de úgy látszik, a bőrönd mégis ébresztett némi történelmi reminiszcenciákat a lelkekben. Egy eddig nem hallott reszketős hang kiszólt az egyik sötét sarokból:

– Ugyan, az az Appóni él-e még?

Némi vita árán tisztázódott, hogy él még az Appóni és azt Apponyinak kell mondani, és olyan görbe orra van neki, mint a kisteleki korcsmárosnak. Valamint az is kiderült, hogy a kérdés fölvetője szőregi szerb ember, és szerb karácsonykor töltötte be a nyolcvanhatodik esztendejét.

– No hát akkor volt ideje ilyen szépen mögtanulni magyarul – dicsérte meg a tatár kán.

– Aj – csikorgott az öreg hang –, minálunk szerb mind tudja magyarul, magyar mind tudja szerbül.

– Hát megvannak szép békességben, ugy-e? – kérdem az öreg testvért.

– Magyar is megvan szegény, szerb is megvan szegény, hát mi bajuk volna egymással?

– No – mondom –, azért negyvennyolcban a szőregi szerbek is csak ráfogták a kaszát a magyarokra.

– Aj, az nem úgy volt – nyöszörögte az öreg. – Én tudok, mert én voltam már akkor kanászgyerek. Az úgy volt, hogy magyar bakter mondta: „gyinnek rácok, megölnek benneteket”, rác bakter mondta: „gyinnek magyarok, megölnek benneteket”. Addig beszélte magyar bakter, rác bakter, még a népek csakugyan megöldösték egymást.

*

Az nem baj, hogy én harmadik osztályon szoktam utazni, mert abból nem lesz háború. Hanem az nagy baj, hogy mindenféle népek különvonaton járó nagy bakterai nem szoktak harmadik osztályon utazni.

A DOROZSMAI VARJÚ

Tisztelet-becsület a mai világbeli pénzügyminisztereknek, de azért a kényszerkölcsönt mégse ők találták ki. Ismerte azt már Mátyás király is, akiről írva vagyon, hogy amikor tovább nyújtózott, mint ameddig a takarója ért (szép magyarán, mikor „a költségvetési hitel kimerült”), a következő levelet intézte a budai polgárokhoz:

– Jóreggelt, polgárok! Ha holnap ilyenkorig be nem fizettek negyvenezer aranyforintot a királyi kincstárba, mindnyájatoknak elüttetem a fejét. Mátyás.

Ez egészen hiteles dolog, benne van a Tóth Béla Magyar Anekdotakincs-ében is, már pedig az igen komoly történeti kútfő.

Persze azért annak is van hiányossága. Például még Tóth Béla se tudta, hogy valóságos körrendelet volt ez a levél, s megkapta azt nemcsak Buda, hanem Dorozsma is. Persze Dorozsmától nem kívánt negyvenezer aranyforintot a király, hanem csak negyvenet. De hát ez igen mindegy volt, mert a kunok nem fizették meg a negyvenet se.

No nyargalt is mindjárt valami királyi fittyfiritty a dorozsmaiakhoz:

– Azt parancsolja a király, hogy azonnal induljon hozzá a dorozsmai bíró, mert beszélni akar a fejével. De ha az adót nem viszi, akkor legyen rá elkészülve, hogy feje nélkül érkezik vissza.

Azzal a staféta elporzott, a dorozsmai bíró pedig a földhöz pukkantotta a bíró-süveget.

– Eb lesz Dorozsmán bíró, nem én! Keressetek a süvegbe más embert, mert én nem adom érte a fejemet.

Kapta a kisbíró a süveget, bekopogtatott vele minden háznál. De bizony senki se akarta beledugni a fejét, bujkált előle minden okos ember, ki padlásra, ki szénakazalba. (Ez volt az utolsó eset Magyarországon, mikor senki se akart hivatalt vállalni.)

Utoljára aztán talált a kisbíró a faluvégen egy bojtárlegényt, aki nem szaladt el a süveg elől. Hasmánt hevert a szép kövér gyepen, s fütyörészett hegyesen, mint hajnalban a rigó.

– No, Gergő öcsém – toppant eléje a kisbíró –, te vagy az, akit én keresek. Téged az isten is dorozsmai bírónak teremtett.

– Már mért teremtett volna? – tátotta el a száját a legényke.

– Azért, mert ilyen szépen tudsz fütyülni. Most az a törvény Dorozsmán, hogy azt választják bírónak, aki legszebben fütyül.

– Hát ez szép törvény – nyugtatta bele a fiú a fejét a süvegbe –, csak azt szeretném már most tudni, mi lesz az én hivatalom?

– Kerek e világon semmi egyéb, csak hogy hordoznod kell a süveget, és fütyülnöd benne napszámra. Most pedig szedd a tenyeredbe a lábad, ugorj föl Buda várába a királyhoz, mert nagyon szeretne veled megismerkedni.

– Én is ővele – bólintott rá a bojtár jókedvűen, azzal a nyakába akasztotta a tarisznyáját, s meg se állt, még a budai vár tövében nem kocogott.

Azaz, hogy ott már nem nagyon kocogott, mert egy öreg varjút látott tollászkodni a kökénybokrok alatt, s egyszerre meglassította a menést.

– No, ezt megfogjuk – kapta le a bírósüveget, s hirtelen ráborította a madárra. – Gyere, varjú, a tarisznyába, ne mondják a dorozsmaiak, hogy semmit se vittem nekik Budáról.

Azzal betarisznyázta a varjút, s most már csakugyan meg se állt addig, míg a várkapu ajtónállója keresztbe nem fektette előtte a dárdát.

– Hé, ki vagy, mit akarsz?

– Én bizony maga a dorozsmai bíró vagyok – mondta kevélyen a bojtár –, s a királyhoz törekszem, mert tiszteltetett, hogy szeretne velem megismerkedni.

– Bizonyosan az adót hozza a tarisznyában – súgtak össze az udvari cselédek, s bevezették a dorozsmai legényt a király madaras-szobájába.

Mert tudnivaló, hogy az a király, aki annyi költőt tartott az udvarában, a szépszavú madarakat is nagyon szerette. Most is tele volt a két válla csízzel, pintyőkével; a tenyerében meg valami külső országbeli sármány-madár árulta az aranyat, a török császár ajándéka.

– Szép jó estét adjon az úristen! – billent be az ajtón a dorozsmai deputátus, s mindjárt megkérdezte a madaras embert, merre tartózkodik most a király.

– Én vagyok – szögezte rá szigorú szemét a madaras ember. – Hát te ki fiacskája vagy?

– Ugyan ugy-e? Hát csakugyan kelmed az? – mosolyodott el barátságosan a bojtár. – Lám, hát majd meg nem ismertem. No, én meg a dorozsmai bíró vagyok.

– Úgy? Te vagy az a híres? – rebbentette el magától Mátyás haragosan a madarakat. – Hát mért nem küldtétek be az adót idejében?

– Micsoda? – csóválta meg a bíró a bírósüveget. – Hát még most se ért ide? Pedig mink ugyancsak biztattuk, hogy „eredj, adó, Budára, eredj”!

Ez az együgyű tréfa aztán igazán kihozta a sodrából a királyt. Fölemelte az aranygombos botját, hogy a nyaka közé szedjen vele a suhancnak, csakhogy az megneszelte a szándékát, s akkorra kiugrott a szobából. De nemcsak kiugrott, hanem a kilincset is úgy megkapta a két markával, hogy Mátyás ki nem bírt szaladni utána, akárhogy rángatta az ajtót.

– Eressz ki, te kófic! – kiáltotta bosszúsan is, meg nevetve is, mert mulattatta a legény együgyűsége.

– Nem addig, még a botját ki nem adja kend, mert még bolondjában valami kárt tehetne vele bennem! – alkudott a dorozsmai bíró, s olyan fütyülést csapott nagy jó kedvében, hogy a budai hegyek rigói is mind odafüleltek.

Magának a királynak is egyszerre elvette a füttyszó a haragját. Azt hitte, valami ritka madár, s megbékülve kiáltott ki az ajtó mögül:

– Megállj, te ember, még az adót is elengedem, ha azt a szépszavú madarat nekem adod, ami nálad van.

– Hát én azt is megtehetem – mondta leereszkedően a bojtár. Azzal eleresztette a kilincset, betoppant a szobába, kinyitotta a tarisznyáját, s huss! kiröpült belőle a varjú.

– Ejnye, te csiribiri ember! – vörösödött el mérgében a király, s kihessegette az aranygombos bottal a varjút az ablakon. – Hát bolondnak nézel te engem? Hát azt hiszed, nem tudok én különbséget tenni a rigó meg a varjú közt?

– Azt én egy szóval se mondom – biccentett a bojtár. – Csakhogy ezt a varjút mégis kár volt kihajkurászni, mert ez dorozsmai varjú volt, Dorozsmán pedig úgy fütyül a varjú, mint másfelé a rigó.

– No, azt szeretném én hallani! – csapott a bojtár vállára a király. – Meg is mondom, hogy a színem elé ne kerüljetek többet, míg fütyülő varjút nem hoztok.

– Ezt add már írásba, uram király – borult térdre a bojtár –, másképp el nem hiszik nekem otthon, hogy ilyen bölcs parancsot adtál.

Szép holdvilágon vígan ballagott haza a dorozsmai bíró. Vitte a tarisznyájában a nagypecsétes írást, hogy dorozsmai ember addig a király elé ne kerüljön, míg olyan varjút nem hoz, amelyik úgy fütyül, mint a rigó. S üzengethetett ezután a kincstartó az adóért, mindjárt a király kezeírását tartották a végrehajtó orra alá:

– Nem találtuk még meg a fütyülő varjút.

*

Tudom én azt, hogy ha az ember történeti tanulmányt ír, akkor illik idézni a forrást is, amiből merített. Ilyen adótörténeti stúdiumoknál meg különösen fontos a hitelesség kérdése. Meg is nevezem a forrásomat: Gomborrú Hebők Fügedi Mátyásnak hívják, dinnyecsősz a dorozsmai tanyák közt. Nagyon lelkes királypárti hazafi, de ő meg is tudja mondani, miért az.

– Azért, kéröm, mert ha mögént lösz király, akkor mögént érvényös lösz a valódilagos adó-szabadság, akit a Mátyás király adott, isten nyugtassa szögényt.

TÖRTÉNELMI TANULMÁNY

A hetvenkilencediki nagy-vízkor történt, amely Tápét egy nappal előbb öntötte el, mint Szegedet. A városból csónakosok mentek ki a faluba, összeszedni a kiöntött népet. Az egyik háztetőn találtak egy öreg magyart, aki a pipaszárat rágva komoran bámult maga elé.

– No, bátya, szálljon le! – integettek neki.

– Minek szállnék?

– Hát hogy magát is el ne vigye a Tisza.

– Mindegy az már – legyintett az ember –, aztán meg hová lehetne menni a Tisza elül?

– Hát be, Szegedre.

– Elér a Tisza oda is.

– Hát akkor tovább, Temesvárra.

– Azt is megtalálja a Tisza. Elér az mindenüvé.

– Ördögöt ér – nevetett a kormányos –, Svéciába csak nem ér el?

– El az, kérem – bólintott szilárd meggyőződéssel az öreg. – Ismerni kell a Tiszát. Nehezen indul meg, de ha megindul, elér a világ végére is, és ott is egy öles lesz.

Hát én is mindig így voltam Szegeddel, mint a tápéi nemzet a Tiszával. Mindig mondtam én a pestieknek, akik álmos városnak meg halott városnak nézték Szegedet, hogy nem kell minket félteni.

– Ismerni kell a mi városunkat. Nehezen indul meg, de ha egyszer megindul, akkor azt se tudja a világ, melyik lábára álljon előtte!

Azóta aztán olvastam is már sok mindenről, hogy „Szeged felől indult”. Most legutóbb azt sütötték ki a városunkról, hogy a destrukció is innen indult el, mert Szeged közgyűlése kiáltotta ki elsőnek az országban a köztársaságot.

Ami igaz, igaz, ezt a bűnünket le nem tagadhatjuk, de azért meg kell védenem a városomat. Az én véleményem szerint a destrukció hajszálgyökereit egy pár száz esztendővel mélyebben kell keresni.

Abból indulok ki, hogy ha Szegedről a törököt ki nem űzték volna, itt soha se lett volna forradalom. Tessék elgondolni, milyen más lett volna a helyzet, ha polgármester urunkat nem Somogyi Szilveszternek hívták volna, hanem Togrul bégnek, nem hitetlen portorikót szívott volna, hanem igazhitű nargilét, és nem közgyűlési jegyzőkönyvek alá rakta volna a kénytelen-kelletlen tugrá-ját, hanem markos basibozukokkal kapatott volna le a tíz körméről minden forradalmárt, hogy a Monkir és Nakir angyalok taszigálták volna őket bele az Alsirát borotva-hídjáról a kénköves gyehennába, valahányan voltak!

Az igazi destruktor tehát az volt, aki a törököt Szegedről kikergette. Eddigi nyomozásaim alapján el fogom mondani ennek a hiteles történetét, amely némiképpen eltér a Szeged monográfiájában találhatótól, sőt még az Akadémia által kiadott Evlia Cselebi török történetíróban se lelhető fel, pedig az nagyon tudós ember volt. (Ő volt az, aki még azt is feljegyezte, hogy a Leopoldus császár ábrázata egészen olyan volt, mint egy kétéves tevecsikóé.)

Ezen oknyomozó történelmi tanulmányomban tehát mindenekelőtt azon ténykörülmények mikéntjére derítendek fényt, amelyek közt a helyi szájhagyomány szerint Szegedről a törökök kiűzve lettek…

Hopp, ez így nem jó lesz! Megvallom, hogy ezt az előbbi mondatot félóráig fúrtam, faragtam, esztergályoztam, míg sikerült a komoly történetírás stílusát úgyahogy belevinnem. Sajnos, tovább nem erőltethetem a dolgot, mert akkor jövő ilyenkorig se készülök el ezzel a tárcával, pedig nekem egyéb dolgom is van. Így hát kénytelen vagyok arra bátorodni, hogy csak úgy parasztikus nyelven írjam meg ezt a közleményt. De azért hacsak kimódolhatom, elküldés előtt át fogom stilizáltatni valami hozzáértő emberrel, akinek vérében van a tudományos stílus.

Most pedig lássuk a medvét!

A medvét, azaz az utolsó szegedi basát Pali bégnek hívták. (Későbbi szegedi lapokban ugyan többször előfordul ilyen kifejezés: a szegedi adóbasa, a szegedi iskolabasa stb. Azonban ezek csak uzurpátorok voltak, akik a komoly történetírás éles szeme előtt fantomként szétfoszlanak.)

Pali bég nagyon tekintélyes ember volt, akinek fiatal korában mély belátása is volt, ha mély kútba nézett. Később azonban olyan hasat eresztett, hogy semmilyen kútba se tudott nézni, sőt a tokája is annyira megnőtt, hogy csak fölfelé tudott tekinteni. Ezért jegyezték fel róla az egykori török történetírók, hogy fennkölt gondolkodású férfiú volt, aki tekintetét mindig csak magasabb dolgokra szegezte.

Hogy ilyen disznó kövér ember volt ez a Pali bég, napszámra nem mozdult ki az irodájából, ott végezte hivatalos dolgait reggeltől estig a pamlagon, két janicsárral vakartatván a talpát. Destruktív elmék ezt naplopásnak neveznék, azonban a régi jó török világban még nem voltak destruktívek és ha lettek volna, se lett volna nekik igazuk. Mert mi a hivatása egy olyan nagy úrnak, amilyen Pali bég volt? Az, hogy szolgálatára legyen a köznek. S mikor tesz leghasznosabb szolgálatot a köznek egy Pali bég? Akkor, ha alszik, mert akkor nem csinál semmit.

Mivel azonban a világ már akkor is olyan volt, hogy csak tekintéllyel lehetett fékentartani, és a tekintélyt néha meg kellett mutogatni a palánkban, Pali bég árendába adta a tekintélyt a Bűregér zsidónak. Ez a Bűregér zsidó volt a bizalmasa a török nagyúrnak, ő adott-vett neki a börzén, ő szerzett neki uzsorakölcsönt, ha megszorult, s ő simította el az ügyet a budai fődefterdárral, ha az hibát talált az adólajstromokban és Konstantinápolyból akart selyemnyakravalót hozatni a Pali bégnek.

Elég az hozzá, hogy ez a Bűregér volt a titoknoka a török uraságnak, magyarán házi zsidaja, és őt bízta meg a bég azzal, hogy hébe-hóba mutogassa meg a tekintélyt a jámbor gyauroknak, akik a palánkban tengették nyomorult életüket, és az igazhitű muzulmánoknak, akik a várban hirdették Allah dicsőségét. A tekintély pedig nem volt más, mint a Pali bég turbánsüvege, amiben akkora gyémántkő volt, mint a két öklöm. El lehet képzelni, mekkora volt ehhez a süveg, és mekkora volt ehhez a süveghez a fej!

– Mintha csak engem látnátok, ha a süvegem látjátok! – ez volt a bég kemény parancsolata a szegedi városhoz – és amit a süveg parancsol, azt emberül megfogadjátok, ha egy darabban akartok maradni!

Egyszer azonban az történik, hogy a Bűregér zsidó beszalad a gazdájához, és átnyújtja neki a süveget:

– Uram, Pali bég, ezt most már magadnak muszáj a fejedre tenned! Gyere ki hamar, ha olyant akarsz látni, amilyent még nem láttál!

Föltápászkodott a Pali bég, beledugta a fejét a turbánba, és odaszuszogott a Bűregérnek:

– No, mi csodát mutatsz, zsidó?

– Jaj, azt nyelv ki nem beszélheti, magad szemével kell látnod, csak eredj ki a vashídra.

Hát elcammog a Pali bég a vashídig, de akárhogy meresztgeti a szemét, nem lát egyebet, mint egy célszerű szegény embert, az se csinál egyebet, csak egy fej lugas-szőlőt eszik – de azt aztán szegedi halbicskával eszi ám, úgy, hogy egy szem egy kapás, egy szem egy kapás!

No még ilyen bolond embert nem látott a Pali bég, aki bicskaheggyel, egye a szőlőt. Gondolja magában, ezt jól megnézi, oda is ült a szegény ember mellé a karfára, úgy nézte szájatátva, hogy ugyan mikor szúrja már meg magát a bicskaheggyel? Hogy aztán nem győzte tovább várni, gondolta, ha megijeszti, akkor bizonyosan megszúrja magát. Feléje is lökött hirtelen az ujjával:

– Kukk, szegény ember!

A szegény ember azonban nem szúrta meg a száját, mert nem ijedt meg, hanem tovább szedegette a szőlőt a bicskaheggyel. Mikor aztán az utolsó szemet is bekapta, gondolta magában, most már visszaadja a kölcsönt, és ő is megijeszti a nagy urat. Feléje bökött a bicskaheggyel:

– Kukk, nagyságos Pali bég!

Ő azt mondta, „kukk”, a bég meg azt mondta, „nyekk”, és úgy fordult bele a hídról a Tiszába, hogy a szegény ember hiába kapott utána, már csak a gyémántos turbánsüveg maradt a kezében.

Azt azután kibélelte töklevéllel, úgy húzta a fejére, hogy bele ne essen, azzal fölballagott a várba, kiállt a piac közepére, és elkurjantotta magát:

– Mintha csak a nagyságos Pali béget látnátok, ha a süveget látjátok, és amit a süveg parancsol, azt emberül megfogadjátok, ha egy darabban akartok maradni!

– És mit parancsol a süveg? – kérdezték ijedten a pogányok.

– A süveg azt parancsolja, hogy naplementére mindnyájan eltakarodjatok innen a fatornyos hazátokba, mert másképp egymás után szaladunk, s hol ti lesztek elöl, hol én leszek hátul.

Hát lelkemadta teremtette, mire odaért a nap, ahol az egyszeri menyecske megkente az eget hájjal, akkorra hírmondó se maradt a törökből Szegeden.

Igaz, hogy a Bűregér zsidó itt maradt, de csak azért, mert mikor ő is szaladni akart a szaladókkal, azt mondta neki a szegény ember:

– Hát hova az isten egeribe menne, szomszéd? Mert a süveget csak föl tudom tenni a ház tetejére gólyafészeknek, de ki a fene veszi meg tőlem ezt a gyémántkőpitykét, ha szomszéd is elszalad?

Így ment ki a török Szegedről, és így maradt idebent a zsidó, és ezzel kezdődött a destrukció. Ez a való igazság, és ezt minden más történetíróval szemben fönntartom.

AZ ASSZONYOK TÜKÖRÉ-BŐL

Abban az időben, mikor Hóbiárt basa volt a polgármester Szegeden, két igen nagyeszű ember élt a városban. Természetesen papucsosmester volt mind a kettő, csakhogy az egyik a törököknek csinálta a papucsot, a másik a magyaroknak. A törököt hívták Ali Patlidzsánnak, a magyart hívták Pali Pál Istvánnak. Azt mondani se kell, hogy Ali Patlidzsán a magyar menyecskéknek szabta a papucsot, Pali Pál István pedig a török kadináknak.

Mert az mindig úgy volt, hogy minden rendes nemzetnek a maga divatja volt a legszebb, de azért a másét hordta.

A közös művészet azonban nem tette egymás ellenségévé a két mestert, sőt inkább az tette őket igaz szívű barátokká és egymás magasztalóivá. Mert minél kiválóbb embernek ismeri el az ember a barátját, annál nagyobb a becsülete önmaga előtt.

– Büszke vagyok rá, hogy abban a városban tette le Allah a kenyeremet, ahol olyan papucsos él, aki méltó volna rá, hogy minden huri lábáról ő vegyen mértéket – ezt szokta mondani Ali Patlidzsán, aki már akkor is tudta, hogy szép beszéd illik ahhoz, akit a mezítelen lábak felruházójának választott ki a gondviselés.

Amely nyájaskodásra a magyar mester így szokta visszacirógatni igazhitű muzulmán szaktársát:

– De bizony te vagy az a mestör, atyámfia, hogy én, ha arkangyal volnék is, csak a tetőled mívelt papucsban járnék. Azért nem értöm én azt a sok szelekótya fehérnépet a ti fertálytokban, hogy mért köti az rá magát az ilyen magamfajta csiszliknek a kezemunkájára, mikor a tiedben is járhatna!

– Vak veti világtalannak – heherészett a török. – Hát a ti habókos asszonyaitok mért jönnek énhozzám, mikor te vagy az, akit a próféta maga tanított ki a szabókés használatára?

– Hja, hosszú haj, rövid ész! – kacsintott Pali Pál István, aki olyan szép kopasz fejet hordott a válla közt, mint egy sütnivaló tök Szentandrásnap után.

– Kecskében is az hordja az észt, aki a szakállt – bólintott elégedetten a török, akinek olyan szép hosszú szakálla volt, hogy munka közben hátra kellett neki vetni a vállán, különben előgetett volna, és beleragadt volna a csirizestálba.

Az asszonyi állatok oktalansága volt az eszmecserék állandó tárgya, és ezek az eszmecserék vagy a várbeli kafanában folytak le, vagy a palánki görög kocsmájában, vagy csibukozás, vagy ürmöskóstolgatás közben. Az pedig egyformán tilalmas művelkedés volt mind a kettő. A basa minden héten kidoboltatta dellál-lal, hogy aki igazhitű férfiút boritalon ér, annak izzasztó mogyoróhájjal kenegeti meg a meztelen talpát; aki jámbor kereszténynek pedig pipacsutora találtatott az agyarán, azt Móra Balázs, a magyarok tarka bírója kapatta le a tíz körméről. (Azt is érdemes meghallgatni, hogy miképpen lett a mészároscéh atyamesteréből „tarka bíró”. De ez már a Férfiak Tükörébe tartozó szép história lesz.)

Ezért aztán azt mondta egyszer Pali Pál István Ali Patlidzsánnak:

– Hallod-e, török testvér, sajnálnálak ám én tégöd, ha egyször három hétig a talpadat köllene borogatnod szamárszemöldöke-fű levelével, és én addig nem okosodhatnék az ékes beszédödtül.

– Bizony, atyámfia, az én szívem félholdja is elhalványodna, ha egyszer a ti pokolra való bírátok odaméretné neked az igazságot, ahol leggömbölyűbb vagy, és én holdtöltétől holdfogytáig nem sütkérezhetnék elméd fényességében.

– Azt mondom én, ne szöröncsétlenködjünk mink ennyi szájtátó nép közt, hanem tisztölj meg engöm holnap délben egy kis hirtelen-hamar-jóra az én hajlékomban, a Latrán utcában. Legalább közelrül megláthatod, milyen az az asszonyi állat, akirül a Markalf próféta azt mondja, hogy zsíros zacskóba kötötte az eszét, oszt a macska mögötte.

– No, azért nekem se kell a más portájára menni – legyintett a török –, mert errül én is tudok egy-két szurát.

– De ha tökéletlen is az asszonyi állat, főzni-sütni úgy tud ám, hogy olyat nem öszik a római császár a saját nevenapján se.

– Jaj, testvér, csakhogy én gyönge gyomrú ember vagyok – tapogatta a szakálla alatt a gyomrát a török. – Aztán a próféta is tiltja nekünk azt a förtelmes állatot, amelyet ti is csak úgy hívtok, hogy „disznó”.

– Tisztöltetem a prófétátokat – kavarodott föl egy kicsit az önérzete a Latrán utcai papucsosnak. – De a görlicemadarat nem tiltja tán a Szent Mahumend? Mert avval akarnék kellemesködni a gyönge gyomrodnak.

A török azt mondta rá, hogy már azt vállalja, s azzal szíves búcsút vettek egymástól, megállapodván abban, hogy majd karlócai mellett döntik el, sárkánykígyóból lett-e az asszony, vagy hogy asszonyból lesz a sárkánykígyó. Ali papucsos fölkattyogott a várba, Pali papucsos pedig hazadöcögött a Latrán utcába és kiadta az ordrét az asszonynak, hogy másnap délre meg kell sütni azt a két bús gerlicét, amelyik a pitvarajtó fölött kukkurúzik. Még pedig az egyiket mazsolaszőlővel megspékelve, mert a töröknek arra csúszik a bor, a másiktól pedig nem kímélve a törökborsot, mert az úgy kívánkozik a magyar gyomorba.

– Mán pedig neköm se így, se úgy nem köll – rángatta panyókára a vállát a mesterné.

– Teneköd? Hát ki kérdözte azt, hogy mi köll teneköd?

– Ú-úgy? – tette a kezét csípőre az asszony. – Hát én tán éhön tátogjak addig, míg kend föléteti a házat azzal a nagybélű pogánnyal?

– Te? – gerjedt föl a mesterben az ürmös. – Te nem tátogsz, hanem befogod a szádat, úgy hallgatod a kuckóbul, hogy hogy tanítgatja egymást két olyan nagyeszű ember, mint az Ali, mög a Pali.

A hüvelykujjával is nyomatékot adott a szónak, és az asszony tudta már tapasztalásból, hogy ilyenkor legokosabb hallgatni.

Nem is szólt többet egy igét se, másnap is csak annyit mondott, mikor az ember elment a vasárnapi tanácsba, beleadni az eszét a város dolgába, hogy „aztán ügyeközzön ám kend haza, mert én be nem eresztöm ezt a kórságos törököt, még magam löszök”.

Azután pedig elbánt a két áldozati állattal, kisütötte őket nyárson szép pirosra, de sem nem mazsolázta, se nem borsozta, mert ő csak a maga ízében szerette a bús gerlicét. Nem is hagyott egyebet belőlük, csak a hátuk csontját, azt is kiadta a Bodrinak, aztán megtörülgette a száját, kiült a küszöbre, úgy várta a gazdát, meg a vendéget.

A gazda frissebb volt, és mosolygott, mint a tót rózsa, mert a tanácsban megint elismerték a nagy eszét. (Móra Balázs azt javasolta neki, hogy drótoztassa be a fejét idejekorán, mielőtt szétvetné a bölcsesség, inkább a város kasszájából fizetik a drótost.)

– No, asszony, de ráérsz. Tán kisültek már a görlicék?

– Ki is sültek, ki is hűltek. Fenjön kend hamar kést, mert mindjárt itt lösz a kutyafejű barátja.

A késfenés mindig az ember dolga. Ügyes ember úgy tudja csattogtatni a kést a fenőkövön, hogy a harmadik szomszédot is eszi az irigység amiatt, amit azzal vágnak. Pali papucsos pedig olyan nagyon ügyes ember volt, hogy az asszony alig tudott tőle szót érteni Ali Patlidzsánnal, mikor oda suhogott a ház elé az ünneplő kaftánban.

– Jó asszony, itt lakik-e az én barátom, a becsületes Pali Pál István, és vár-e már nagyon engem, az ő méltatlan barátját?

– Vár ám, jó embör, mert már nagyon éhös, még az idén nem övött török pecsenyét.

– Mi-it beszélsz, te átkozott méhnek tökéletlen gyümölcse?

– Nem hallod, te bolond, hogy köszörüli a kést a kamrában? Legelőször is azt a két nagy szőrös füledet vágja le, isten bocsássa mög a gusztusát!

– Héj, a sejtán hordjon el benneteket! – ordította el magát a török, és esze nála nélkül vitte ki a kontyát a Latrán utcából.

– Ne te ne! – kurjantotta el magát az asszony is, s erre Pali papucsos is kiugrott a kamrából, kezében a nagy görbe bicskával.

– Hát tégöd tán a nyavalya tör, te asszony?

– Törje ki kendőt avval az ördögfajzotta barátjával együtt! Hát nem látta kend, hogy fölkapta a konyhán a két sült görlicét, oszt elszaladt velük?

– Hű, a könyörgője ne lögyön annak a Mohamed hóna alul kihullott szurokrágónak! – eredt inába a Pali az Alinak, dühösen forgatva a kezében a kardbicskát.

Az utca végén már majdnem beérte, mert a töröknek elfogyott a lélegzete. Egy kicsit hátra is billentette a fejét, hátha csak figurázik az a kótyagos gyaur?

– Csak legalább az egyiköt! – emelgette a bicskát a gyaur, amint észrevette, hogy a töröknek egyezkedő szándéka van. – Isten neki, a másikat vidd haza békességben, de az egyiköt én öszöm mög, ha addig élök is!

– Egyen meg tégöd a fekete ábrázatú Harut és Marut angyal! – hörögte a török, aki most már világosan látta, hogy az ő magyar barátja emberhússal élő dzsin.

Avval rúgott egyet magán, és ereje maradékával beugrott a várkapun.

Ettől fogva a két papucsos mester soha többet nem cserélt eszmét egymással, és eldöntetlen maradt mind a mai napig, hogy az asszony lett-e sárkánykígyóból, vagy az asszonyból lesz a sárkánykígyó.

TÁPÉI DIPLOMATÁK

Kimondjam, ne mondjam? – Kimondom, mert úgyis egy érte a fizetség: nem vagyok megelégedve a történetírással, még pedig azért nem vagyok, mert úgy csinál a témákkal, ahogy a miniszterek szoktak csinálni vidéki banketten az emberekkel.

Hogy pedig azok hogy szoktak csinálni, azt akkor láttam én legjobban, mikor a Tisza Lajos szobrát leleplezték. Volt itt akkor egy rakáson vagy hét miniszter, s azon a banketten mind külön-külön megkérdezték Lázár Györgytől, hogy „no, polgármester úr, hogy érzi ilyenkor magát, mikor az egész kormány Szegeden eszi a tokot tartárral?”

Szegény Lázár unta már mondogatni, hogy soha életében nem volt még ilyen boldog. Ellenben két parádéba öltözött hajdú ott állt az ajtóban három óra hosszáig feszes haptákban, nézte kopogó szemmel a sok drága ételt-italt, nyelte az éhkoppot szorosra húzott nadrágszíjjal – hát azoktól egy teremtett lélek se kérdezte meg a nagyurak közül, hogy hogy érzik ilyenkor magukat. Pedig el lehet képzelni, hogy azok is tudtak volna mit felelni, ha nem is éppen azt, amit a gazdájuk.

Hát a történettudósok is úgy vannak, hogy csak a nagyját válogatják a témáknak, és a kicsiket látatlanná teszik. Például Szegedről egész kis könyvtárt írtak össze, amiben még azt is megtalálhatja az ember, ha jól keresi, hogy hogy hívták a város bábáját százötven esztendővel ezelőtt. Ellenben itt vannak körülöttünk a szegény talpasok, a derék ajtónállók, Szőreg, Dorozsma, Algyő, Tápé – soha ezekkel a történetírás szóba nem állt, és meg nem kérdezte tőlük: – No, hát ti mire végeztétek ezer esztendő alatt? Mit dolgoztatok, mit álmodtatok, mit sirattok, minek örvendtetek? Kik voltak a nagy embereitek, mik voltak azoknak a tarka macskái, hova lett azoknak a híre-neve?

Mert itt van például Tápé. Hamarább itt volt, mint Szeged, és azt hiszem, már az Attila házanépinek is tápéiak árulták a gyékény-szatyrot, s már akkor is azért adták drágáért, mert „drága a csizma”. (Mérget vennék rá, hogy van is olyan tápéi, aki még most is abban a csizmában jár, amit akkor szabtak.) Egészen bizonyos, hogyha Szeged ide nem ül a nyakára, és el nem fogja előle a napot, akkor ma Tápé volna a metropolisz, és Szeged volna a gyékényfonó. Így azonban Szeged elvett előle mindent, s olyan nagyra dagadt, hogy Tápénak nem volt hova nőni. Kénytelen volt megmaradni a világ közepének. (Mondják, hogy a régi nagykocsmára, amit hetvenkilencben elvitt a víz, még az volt kiírva: itt a világ közepi, ki nem hiszi, lépje ki.) És be kell neki érni azzal a dicsőséggel, hogy Szeged csak azért híres város, mert Tápéval határos.

A történettudomány nem vesz tudomást Tápéról, és ezt Tápé azzal fizeti vissza, hogy nem olvassa az Akadémia történettudományi szakosztályának az értekezéseit. Én azonban ezzel nem látom elintézettnek a dolgot, azért szeretek körülnézegetni Tápé múltjában. Ha a történettudósoknak is szabad olykor költeményt írni, nekem is jussom van néha históriát csinálni. Persze nem sok kilátásom van rá, hogy az Akadémia honorálja a kutatásaimat, mert nem egészen olyan módszerrel dolgozom, mint Marczali Henrik vagy Ballagi Aladár. Ők akármit mondanak, mindenre tudnak tanút idézni penészes pergamenekből, talitarkára festett kutyabőrökből, elfakult bullákból, egérrágta krónikákból. Én csak azzal bizonyíthatom az igazságot, hogy amit mondok, úgy láttam, mint most látom, úgy hallottam, mint most hallom.

Mért tartsam például véka alatt a tápéiak esetét a török időkben a szegedi vár parancsnokával, a Hóbajárt basával, akiről eddig csak a szegediek tudtak? Ez volt az az úriember, akit a tanyai kioszkjában papucs-sarokkal vertek agyon a szegedi menyecskék. (Hogy mért cselekedtek ezt vele, azt jobb nem feszegetni.) Elég az hozzá, hogy a Hóbajárt basa se basa nem volt, se hóba soha nem járt. A szegedi várnak csak bégjei voltak, de hát mért ne mondjunk basát, mikor az embernek annál nagyobb a becsülete, minél nagyobb rangú az ellensége? Hóba pedig azért nem járt a basa, mert Hóbiárt volt a becsületes neve. De hát ennél sokkal értelmesebb szó az, hogy Hóbajárt, azért bizonyosan úgy mondta azt már háromszáz esztendővel ezelőtt is minden jóra való ember.

Maga ez a Hóbajárt basa is kegyetlen jó ember volt. Semmi kevélység nem lakozott benne, ami abból is megtetszik, hogy olyan helyre is elment látogatóba, ahová senki sem hívta. Ott aztán egy ültő helyében megevett egy sült bárányt, megivott rá egy vödör bort, s mikor ettől jókedve kerekedett, leereszkedőn szóbaállt a szegény házigazdával is:

– Hej, te kutyaházi magyar ember, de szeretnék egy kis hegedűszót hallani.

Erre aztán előugrott két füligszáj szerecsen, lekapta tíz körméről a gazdát, s hegedült rajta mogyorófa-vonóval, hol frisset, hol sebeset, ahogy a Hóbajárt úr parancsolta.

Mivel pedig ilyen rettenetesen kedves vendég volt a basa, nem lehet rajta csodálkozni, hogy a forró hideg rázta a tápéiakat, mikor a szegedi várból kengyelfutó érkezett hozzájuk az örömhírrel:

– Holnap ilyenkorra mind az egész falu féllábon álljon, mert a basa őkegyelmessége szerencséltet benneteket a látogatásával. Saját kegyelmes szemével akarja látni, milyen volt a termés ebben az esztendőben.

– Nem érdömöljük mink ezt a nagy tisztösségöt – nyögött a tápéi bíró. – Nem volna jobb inkább, ha helyibe vinnénk a vacsorát a kegyelmes úrnak? Attól félök, lemarad a csizma a lábáról ebben a feneketlen sárban, mire Tápéra kiér!

– Feneketlen sárban? – csodálkozott el a kengyelfutó. – Színét se láttam a sárnak egész úton. Por van akkora, hogy vályogot köp tőle az ember.

Okos ember volt a tápéi bíró, tudta, hogy kis bölcsességgel kormányozzák a világot, a markába nyomott egy ezüst garast a kengyelfutónak.

– Visszafelé jobban kinyisd a szömedet, hogy mögláthasd a nagy sarat.

– Mit ér az, ha csak az egyik szememmel látom? – nyújtotta a kengyelfutó a másik tenyerét is. (Látnivaló, hogy a kengyelfutók is előkelő helyet foglalnak el a diplomácia törzsfáján.)

Egyszerre nekinyájasodott a Hóbajárt basa követe, amikor a bíró a másik tenyerét is kibélelte egy széles garassal.

– No – azt mondja –, látom, hogy jó helyen tartjátok az eszeteket. Hát majd megnyugtatom a gazdát, hogy helyébe hozzátok a hódolatot, hanem azt megmondom, hogy az aztán színe-java legyen ám az idei termésnek!

Alig porzott el a kengyelfutó Szeged felé, a tápéi tanács már kint őgyelgett a földeken. Összetette az eszét öregbíró, kisbíró, falu borbélya, falu kovácsa: mivel kedveskedjenek annak a nagybélű pogánynak?

– Édös a szőlőnk, mint a méz, azzal lögyünk udvarlására – vélte az öregbíró.

– De apró a szöme – vetette ellen a kisbíró.

– Annál nagyobbra nőtt a lószömű szilva – találgatta a borbély.

Erre meg a kovács tudott tromfot:

– Még azt gondolná az a lószemű török, hogy őtet akarjuk vele csúfolni. Inkább vigyünk neki ebből a lánybögyű almából.

– Ráéhözik az ebhitű a lányainkra – aggodalmaskodott a kisbíró. – Hanem mondok én annál jobbat. Semmi se nőtt az idén akkorára a határban, mint a tök. Azt vigyünk a Hóbajárt basának egy zsákkal.

Csakugyan ott sárgállottak a kukoricatarlón a nagy, gömbölyű disznótökök, igen formázván a basa tar fejét.

– No, ezt jól kieszölted, kisbíró – bólintott az öregbíró –, de hát hun szőttek akkora zsákot, akibe ebből beleszoríthatnánk vagy hármat?

Jó szerencse, hogy odavetődött az öreg kukoricacsősz is, igen világlátott ember, fiatal korában Makón volt a vármegye rabja, ott tanult meg urakkal bánni. Bele is adta mindjárt az eszét a tanácskozásba.

– Nem úgy lösz az, embörök. Sült-tököt vigyetek a Hóbajárt basának, majd meglássátok, annak úgy mögörül, hogy aranyba foglal bennetöket.

Ez okos beszéd volt, rá is helyeslett egyszerre az egész tanács, úgyhogy az öregbírót elfogta az irigység.

– Ejnye, bátyja – mondta csúfolódva –, kend úgyis ösmeri a nagy urak gusztusát, nem gyönne be kend velünk a Hóbajárt basához?

– Hát mögtöhetöm – vonogatta a vállát a csősz –, mert az bizonyos, hogy oda okos embör köll.

S ahogy másnap megindult a tápéi követség egy kemencebél sült-tökkel, csakugyan az öreg csősz sürgött-forgott legelöl, és bátorította a többit:

– Ne féljetök, embörök, van a töröknek annyi esze, hogy nem minköt ösz mög, mikor sült tököt öhet.

Az öregbíró azonban annál kelletlenebből csavargatta a nyakát, minél közelebb értek a várhoz.

– Csak nincs neköm kedvem ilyen disznó nagy úrral parolázni. Hiszön azt se tudom, minek tüsztöljem.

– Majd tudom én – legyintett a csősz. – Csak engöm erisszenek kendtök előre, oszt minden embör úgy tögyön, ahogy én töszök, akkor nem lösz semmi baj se.

Ebbe kész örömmel beleegyesültek mindnyájan, és amikor megérkeztek, libasorba álltak. Elöl a csősz, utána a többi, minden embernek két-két darab sült-tök mind a két tenyerén, úgy ballagtak föl a márványkőgrádicson a basa ebédlőszobájába.

Valami nagy bársonylócán ült a Hóbajárt basa, mérgesen dörgölgette a keze fejével a behízott tömpe orrát. Körülötte az udvari fityfirittyek, ki ezüstben, ki aranyban, de egyik ijedtebben izgett-mozgott, mint a másik. (Mert akkor is csak úgy volt az, hogy ha a nagy uraknak viszketett, a cselédjei is vakarództak.)

De ahogy ezt a sok keserű-savanyú ábrázatot meglátta, a tápéi követség szónokának egyszerre a bocskorába szállt a nagy bátorság.

– Itt van, amit Tápé termött, kögyelmes basa – dadogta meghajolva, de ijedtében akkorát talált hajolni, hogy kicsúszván alóla a márványpadló, elterült, mint a béka, s mind a két kezéből kiejtette a sült-tököt, rá egyenesen a Hóbajárt basa bársonypapucsának az orrára.

Ami talán még nem is lett volna olyan nagy baj, csakhogy erre egyezség szerint a többi tápéi követ is hasra vágta magát és szórta szanaszét a sok szép sült-tököt a török urak lábához.

– Itt van, amit Tápé termött, kögyelmes basa!

A kegyelmes basa pedig kapta magát, lehajolt egy darab sült-tökért s úgy vágta azt a saját kegyelmes kezével a tápéi csősz ábrázatához, hogy annak egyszerre tele lett vele szeme-szája.

– Egyétek meg a terméstek, ebadta kutyahitűek! – kapott veszett dühvel a szakállába.

Erre aztán a többi török is vérszemet kapott, s úgy telecsapkodták sült-tökkel a tápéi követeket, hogy egyszerre csupa sármány-madarakká változtak szegények. S ezzel jártak jól a jámborok, mert ahogy a basa végignézett a sült-tökbe ragadt követeken, egyszerre elnevette a haragját. Csak úgy döcögött bele a nagy hasa, ahogy a könnyeit törülgetve kiadta az obsitot a tápéiaknak:

– Kotródjatok, semmiháziak, még szépen vagytok, most az egyszer elengedem a talpatakról a kenetet, amiért így megnevettettetek.

Az öt követ pedig vitte ki az irhát esze nála nélkül, s csak mikor már túl voltak a palánkon, akkor mordult el az öregbíró, kapargatva le az orra tövéről a sült-tököt.

– Na minköt szépen aranyba foglaltattak, a macska hordja el kendnek a nagy eszét – fordult a szószólóhoz. – Kend se lösz többet csősz Tápén, fogadom!

– Nono, bíró uram – törülgette ki a szemét a báránybőrsüveggel a csősz –, ész van itt azért, nem korpa! Mert akárki mit mond, mégis csak jobb az, hogy sült-tökkel törültek bennünköt képön, mintha azokat a nagy, mázsás tököket nyersen vagdosták volna a fejünkhöz!

– Ez az igaz! – zúgták rá a többi követek, s ahogy hazaértek, rögtön bírónak kiáltották ki a csőszt. S ahogy a Hóbajárt basa meghallotta a hírt, szabatott neki olyan bíró-dolmányt, hogy azóta se láttak olyant Tápén.

Aki nem hiszi, próbálja magára!

BALÁZS A BÜRGÉVEL

Ez az a bizonyos nevezetű Móra Balázs, aki anno ekkor, meg ekkor főbírója volt Szegednek. Ide írhatnám, hogy mikor, de azért föl kellene kelni az ágyból, lehámozni magamról a hidegvizes borogatást, fölvenni az éjszakára való subát, átmenni a másik szobába, kiszedni a könyvszekrénynek a második polcáról az első sor könyvet, akkor rájönni, hogy Szeged története nem is a második polcon van, hanem a harmadikon, azt onnan kiszabadítani, megnézni benne, hogy mitől meddig uralkodott Móra Balázs, aztán mindezt fordítva végigcsinálni, egészen az ágyba való visszagubódzásig. Hát ezt igazán nem lehet kívánni az ilyen göthös embertől, aki minden locspocsos időben influenzára van ítélve, s különben is egészen biztos benne, hogy a könyvszekrénytől az ágyig elfelejtené az évszámokat, és csak úgy találomra írna ide helyettük valamit. Már pedig én csak hiteles dolgokat szeretek írni, mint például azt is, ami itt következik, hát minek rontanánk meg annak a szavahihetőségét évszámokkal? Egyébként ígérem, hogy ha a jó Isten sokáig köhögtet, írok én még regényt is Móra Balázstól, akit hajlandó vagyok ősömnek elfogadni, de persze csak attól az időtől kezdve, mikor már a főbírói székben ült.

Akkor, amikor ez a történet megesett vele, még csak afféle szegény barkácsoló ember volt, akit mindenre lehetett használni, mint a szalonnafölsőt, ezért igen nagy becsületben állt úgy az igazhitű keresztényeknél, mint a nem kevésbé igazhitű moszlemineknél. Így esett aztán meg, hogy mikor egyszer az alsóvárosi barátoknál rendbe hozta a kerítést, és azért kapott tőlük egy növendék birkát, amelyet is a négy lábán összekötve és a nyakába vetve hurcolna hazafelé, mindjárt a Latrán utca sarkán elejbe állt a Bócsa lakatos.

– Nini – azt mondja –, ez meg bürge, igaz-e?

Amire Balázs azt mondta, hogy az ám, bürge, mert hát mint komoly és megállapodott ember, csakugyan nem mondhatta azt, hogy griffmadár.

– Vötte kend?

– Nem.

– Akkor vagy kapta kend, vagy lopta kend.

– Kaptam.

– No, azt mögéri. Erővel, egészséggel!

Hát hiszen, ha ezeket a kérdéseket egyszer teszik föl az embernek, megfelel rájuk szívesen, de a felsővárosi Jerikó-utca messze van az alsóvárosi barátoktól, s Balázs még a Palánkig se ért a bürgével – a belső várost hívták akkor Palánknak –, mikor már tizenkettedszer állította meg a kérdés:

– Bürge az, igaz-e? Vötte kend, lopta kend, honnan hozta kend, hova viszi kend? stb.

Tizenkét felebarátjának megfelelt Balázs emberséggel, de akkor föltette magában, hogy akárki lesz a tizenharmadik kérdezősködő, ő azzal csúfot tesz, ha addig él is.

Abból lett aztán veszte szegény Móra Balázsnak, hogy a tizenharmadik kíváncsi nem volt egyéb, mint maga Musztafa Csökmedzsi, a Hóbajárt basának a fejvakarója. Nagyon rendes ember különben tarkahitű pogánynak is, soha e világi életben semmi baja vele Balázsnak nem volt, most se lett volna, ha a borbély meg nem állítja baráti szóval:

– Nini, gyaur felebarátom, ugye bizony bürge az, amit a nyakadban cipelsz?

– Nem a’, hanem a szent Mohamed próféta, vesszen meg veled együtt! – fohászkodta el magát Móra Balázs, és lekapván nyakából az összekötözött bürgét, megcsóválta azt a feje fölött, és úgy dobta vele fültövön a jámbor Csökmedzsit, hogy az egyszerre arcra borulva imádta Allaht.

Csődület támadt, a bimbasik is kitátogtak a várból, a borbélyt megmártották egyszer-kétszer a várárok vizében, amitől az egyszerre magához tért, és elkezdett kurjongatni, hogy vigyék a basa elébe, de a hitetlen kutyával együtt, akinek ő mindjárt ki akarja adatni a nyargalót.

– No, azon én is ott akarok lenni – állt elő nyugodtan Móra Balázs.

Tudván tudta pedig, hogy a Hóbajárt basa a valódi független török bíróság. Ennélfogva ha magyar a vádlott, akkor elüljáróba rákenet huszonöt botot a talpára, csak azután kérdezi meg, hogy mivel is szolgált erre rá.

Így lett volna ez most is, ha Móra Balázsnak olyan becsületes jámbor képe nem lett volna, és olyan törökösen lelógó hosszú bajusza, hogy a basa nem volt egészen biztos a nációja felől. (Mert a süvege a nagy huzakodásban lemaradt a fejiről, amúgy meg nyáridőben nem igen lehetett különbséget tenni a szegény emberek közt: mind mezítláb járt az, és magyar textilben.)

– No, melyiktek a vádló?

– Én vagyok az, kegyelmes basa – hajlongott keresztbe tett karral a borbély. És elmondta úgy, ahogy volt, miképpen szólította ő meg emberséges szívvel ezt a disznóevő hitetlen gyaurt, és miképpen adott az őneki olyan goromba választ, hogy kiesett mind a két papucsából.

– Így volt-e, te kutyaházi? – fordult a basa a jámbor magyarhoz.

Az pedig égnek emelte a szemeit, és azt felelte:

– Egy az Isten és Mohamed az ő prófétája!

– No, ez derék gyaur – enyhült barátságosra a basa, és kiemelkedvén a kerevet vánkosai közül, a többi igazhivővel együtt ő is igyekezett a földet érinteni az arcával, már amennyire a tekintélye engedte. (Értendő alatta a pocakja.)

– Most már aztán mondd el, fiam, hogy hogy történt a dolog?

– Egy az Isten és Mohamed az ő prófétája! – kiáltotta Móra Balázs újfent igen ájtatosan.

– Hallod-e, ebnek eb fia, ha még most se mondasz egyebet, akkor én mindjárt a lábadhoz tétetem a fejedet. Hát hogy volt az azzal a bürgével?

– Egy az Isten és Mohamed az ő prófétája! – mondta el Balázs harmadszor is a török hiszekegyet.

A basa erre szétrúgta maga körül a vánkosokat, beletapsikolt egyik tenyerével a másikba, belépett a fülig hasadt szájú szerecsen hóhér.

– Vidd ezt a kutyát és nyúzd meg, nekem pedig a kicserzett bőrével számolj be.

Úgy ordított, hogy mindenki megkushadt bele, csak Móra Balázs állta nyugodtan az egy helyet.

– Látod, kegyelmes basa – mondta szép csöndesen –, milyen éktelen dühbe hozott téged az, hogy háromszor egymásután hallottál egy szép szent mondást! Hát akkor engem hogyne hozott volna ki a béketűrésből, mikor tizenharmadszor kellett azt a kérdést hallanom, amit kérdés nélkül is tudhatott mindenki, aki nem vak: hogy bürgét viszek-e a nyakamban?

Akkorát nevetett a Hóbajárt basa, hogy csak úgy recsegett alatta a bársonykanapé.

– Hogy hívnak téged, gyaur barátom?

– Engem? Móra Balázsnak.

– Nohát, Móra Balázs, távozz békében a bürgéddel, aztán majd ha levágod, elhozhatod nekem a máját. Te pedig, fiam molláh, fogd az írónádad, és írd föl ennek a kutyazsírral megkent eszű gyaurnak a nevét, mert erre még nekünk szükségünk lehet, ha Allah úgy akarja.

Úgy is akarta Allah. Hanem ezt már mégis inkább regényben mondom el, majd ha jobban ráérek.

A GYEVI TÖRVÉNY

Gyevit ne tessék keresni a térképen, mert a térképen csak Algyő található, egy macskaugrásnyira Szegedhez. De hát a makfa mondhat, amit akar, a gyevi magyar mégis csak jobban tudja a faluja nevét, mint a mappa. A gyevi magyar itt árulja a sülttököt a kultúrpalota tövében, a két küszent lábánál, akiknek nagy örömük telhet ebben a déli-gyümölcsben, lévén az egyik Homérosz, a másik Arisztotelész. Kérdezem tőle, hova való, ezt feleli rá:

– Leginkább csak Gyevibe.

A régi világban szokásban volt a nagyeszű magyaroknál a Márton gyereket Mártának kereszteltetni, hogy a császár lánynak gondolja, és ne öltöztesse angyalbőrbe. Valami ilyen huncutság lehetett abban is, hogy Algyő Gyevinek nevezte el magát. Gondolta, hogy így majd nem találják meg a mindenféle dézsma szedők.

No de ez a tudósok dolga, én csak annyit mondhatok, hogy Gyevi már akkor is Gyevi volt, mikor utoljára járt benne király. Az pedig igen régen volt, mert az utolsó király, aki benne járt, Mátyás király volt. („Az pedig még Kossuth atyánknál is régöbben volt, hallja” – így mondja az én gyevi emberem, akinek valahogy olyan, mintha a negyvennyolctól ezer esztendő választana már el bennünket. Különben vagyunk ezzel így többen is.)

Elég az hozzá, hogy Mátyásra egyszer ráesteledett a szegedi határban, ahol nyulászni járt, amihez akkor még nem kellett az Eselovics-Palacsivinyi őrgróf engedélye. (Mert így könnyebb kimondani a Pallavicini nevét, mint ahogy az urak mondják.) Valahogy eltévelyedett a kíséretétől, nem volt vele senki az ispánján kívül, aki alatt a nádor értendő, azt ijesztgette tréfás szóval:

– Na, cselédem, hová bújjunk éjszakára, hogy el ne kapjon a réztollú bagó?

– Itt van Gyevi egy miatyánknyira – emelte meg a süvegét az ispán –, ott meghálhatunk, reggel aztán majd megkereshetjük a többieket.

– Okos embernek adsz kenyeret, ispán – biccentett rá Mátyás a tanácsra.

– Csak adnék, királyom, ha volna – mutatta mosolyogva az ispán az üres tarisznyát.

– No, annál szaporábban mehetünk, legalább nem viszünk terhet – nevetett a király.

Mentek is szaporán, gyertyagyújtáskor be is értek Gyevibe. Tücsökmuzsikás nyári este volt, bujkáló holdvilág úszkált az égen, ráérő emberek beszélgettek a leveles kapukban. A fejedelem délceg alakján mindjárt megakadt az asszonyok szeme, mondták is fönnhangon:

– Ott is nagy eső járt, ahol ez termett. Hét határban nincs ilyen szép szál legény.

– Hallod-e, ispán? – húzta ki magát büszkén a király.

Az ispán még meg se kukkanhatott, mikor valaki nagy-alázatosan megszólalt:

– Kivéve a gyevi bírót.

Szép fehérhajú öregember volt, aki mondta, még a sapkáját is megemelte hozzá.

Összenézett a király meg az ispán, de csak elnevették magukat. Ballagtak tovább, be a falu közepére, ahol nyitott ajtójú ház ajtófélfáján forgácscégért lobogtatott a szél. Ott is ácsingózott egy-két ember, odafordult hozzájuk a király:

– Csárda-e ez, atyafiak?

– Az ez.

– Van-e benne fehér cipó?

– A váci püspök se eszik olyant.

– Kivéve a gyevi bírót – mondták ketten is egyszerre.

– Hát piros bor?

– A török császár se iszik olyant.

– Kivéve a gyevi bírót – kapkodták le a népek a fejrevalójukat.

Az ispán meg akarta kérdezni, mért kell mindenből kivenni a gyevi bírót, de Mátyás húzta befelé:

– Gyere, gyere, mert éhes vagyok, mint a farkas.

Hát elverték az éhüket hamar, rántottát ettek kakastejes kenyérrel, ittak rá piros bort is, meg is köszönték a vacsorát a csárdásnak illendően.

– Ilyen jóízűt se ettek ma Budavárában – ütött a vállára a király barátságosan.

– Váljék egészségére, vitéz uram – dörzsölgette össze a kezét a gazda, de neki is mindjárt eszébe jutott hozzátenni, hogy „kivéve a gyevi bírót”.

– Én bizony nem veszem ki a gyevi bírót se – nevette el magát a király.

– Hej, dehogy nem, vitéz uram, dehogy nem! – kiáltotta ijedten a csárdás, s kézzel-lábbal, szemmel-orral egyre integetett a sarok felé. A király azonban most már bosszúsan vont vállat:

– Ejnye, de fura falu ez a Gyevi, vigye el a markoláb!

– Kivéve a gyevi bírót – kottyant bele a gazda, de olyan sebesen ám, hogy a királynak megint csak nevetésre szaladt a szája.

– De bizony azt vigye el legelőbb!

– Már pedig azt nem viszi! – csikorgott ki valaki a sarokból, mint a kenetlen kerék. S nyomban ki is gurult a szoba közepére egy kis dudaformájú ember, akinek szép nagy szélfogó füle volt, mint a szentesi korsónak, s azt annál sebesebben mozgatta, minél jobban elfutotta a méreg. – Gyeviben az a törvény, hogy a bírót mindenből ki kell venni.

– Ejnye, kutya meg a mája! – csodálkozott el a király.

– Hát aztán ki hozta ezt a gyevi törvényt?

– A gyevi bíró! – lengette a füleit a dudaember.

– No, szeretném azt a jeles bírót látni – kacagott a király.

– Hát csak nézzen meg kend – szuszogott a dudaember –, én vagyok a gyevi bíró.

– Hát akkor kendet vigye el a markoláb – mutatott rá a király –, ezt meg Mátyás deák mondja kendnek.

Az lett ebből, hogy a gyevi bíró mindjárt előrikkantotta a kisbírót, és hűvösre tetette a két deákot.

– Ki nem ereszted őket addig, míg meg nem tanulják a gyevi törvényt!

Ment is a két deák engedelmesen, de kisvártatva lelkendezve futott vissza a kisbíró, fúvogatva az összeszorított markát, mint az égett sebet.

– Hát te tán parazsat szorongatsz a markodban, hé? – meresztett nagy szemet a bíró.

– Jobban süt ez még annál is – nyitotta ki a markát a kisbíró. – Ezt küldik a csárdásgazdának a garabonciások.

Vadonat új aranyforint volt, Szent László képe az egyik felén, gyűrűs holló a másikon, addig csak hallomásból tudtak ilyenről Gyeviben.

Meg is szeppent a bíró egy kicsit, hogy mégse lehetnek ezek a deákok valami csiribiri emberek. Hazamenet a faluháza felé került, bekukucskált a kulcslyukon a két deákra, de nem csináltak azok semmi különöset. Papirost szedtek elő a tarisznyából, arra irkáltak-firkáltak; a nagyobb mondta, a kisebb írta.

– Mégis csak deákfélék lesznek – nyugodott meg a bíró. – Majd számon veszem reggel, mire pazarolták a mécsest.

Kürtriadásra, lódobogásra ébredt reggel. Cifraruhás urak sürögtek-forogtak a háza előtt, középen a két deák. Fogja az ákom-bákomos papírt a kisebb, adja neki a parancsot a nagyobb.

– Olvasd, ispán, olvasd!

– Gyevi derék népét szívébe fogadja a király őfelsége! – olvassa a kisebb deák.

– Kivéve a gyevi bírót! – mondja a nagyobb.

– Nincs köztük tökkel ütött fejű ember.

– Kivéve a gyevi bírót!

– Azért elrendeli a király, hogy Gyeviben többet senki porciót ne fizessen!

– Kivéve a gyevi bírót!

– Minden gyevi ember pünkösd napján az ő vendége legyen!

– Kivéve a gyevi bírót!

– Ezüsttálból aranykanállal egyen.

– Kivéve a gyevi bírót!

– Tíz arany útravalót kapjon! – hajtogatta össze az ispán az írást.

– Kivéve a gyevi bírót! – mondta rá a király, s odafordult nevetve a duda-emberhez: – No, gyevi bíró, ugye, hogy jól megtanultam a gyevi törvényt?

Azzal megsarkantyúzta a lovat, s egyszerre porba veszett a kíséretével. (A por nem is változott azóta se.) A gyevi bíró pedig nyekkent egyet, mint a megszúrt duda, betakarta magát a saját fülével, s világéletében ki nem bújt többet alóla.

*

Ezt pedig annak a bizonyságára írtam meg, hogy a tekintélytiszteletet nem most találták ám ki Magyarországon.

A VÁROS LÚDJA

Mikor ez történt, akkor a Tisza sokkal nagyobb volt, mint most, a városunk meg kisebb. Ennélfogva mikor a nagy Tisza egyszer tengernek játszotta meg magát, nem nagy erőlködésébe került neki elnyelni a kis Szegedet. De olyan tökéletesen ám, hogy minden oktalan állat beleveszett a vízbe, és nem maradt egyebük a szegedieknek egyetlen lúdjuknál. Nyilván az is csak azért maradt meg, mert hivatalos személy volt: a város lúdja, s mint ilyen, a város-gazda hatáskörébe tartozott. Az utalt ki belőle minden héten egy szárnyatollat a város nótáriusának, mint muszájból való írástudó embernek. (Hogy félreértés ne legyen a dologból: nem írásra utalták ki a tollat, hanem pipapucolásra.)

A szegedi veszedelem hírét meghallotta Bécsben a királyasszony is, a Mária Terézia. (Legyen annyi lojalitás a filológusokban, hogy ne sajnálják tőle azt a kis névelőt, ha már az őseink úgyis életüket és vérüket ajánlották neki. Hiszen nem név ez, hanem fogalom, akár a Holofernes király, vagy a Ferenc Jóska. Az is csak névelővel járatos a szegény ember történelmi dialektusában. Az V. Ferdinánd már nem vitte annyira, az már névelőtlenül egyszerűen csak Ferde nád. Aminthogy nádnak is elég nád volt szegény, meg ferdének is elég ferde.)

Olyan nagyszívű asszonyszemély volt ez a Mária Terézia, hogy sebten maga elé parancsolta az íródeákját.

– Fiam, deák, írj valami vigasztaló levelet azoknak a sanyarodott szívű szegedieknek. De száz aranyat is tegyetek bele a jó szó mellé, mert másképp valami csúnyaságot mondanak rám a kutyaháziak.

Szót fogadott a deák, hogyne fogadott volna szót, nagy volt a rend a Mária Terézia házatáján. Megírta a deák a levelet, beleírta a száz aranyat is, aztán bekocogott a kamaráshoz:

– Huszonöt aranyat kapok a szép levélért, hetvenötöt tétessen kelméd a kopertába.

Kapja a levelet a kamarás, viszi a kincstartóhoz:

– Huszonöt arany a fáradságomért, ötvenet helyhezzen kelmed a levélbe.

A kincstartó nem szólt semmit, hanem beletett a levélbe huszonöt aranyat, s futtatta vele az inasát az udvari futárhoz.

Az inas tudta, mi az illendőség, s a huszonöt aranyból nem vett el, csak húszat, a többit becsületesen átszolgáltatta a futárnak. Mivel azonban Szeged már akkor se egy macskaugrásnyira volt Bécshez, noha sokkal közelebb volt, mint most, a királyasszony levelének volt ideje kilyukadni az úton, s még szerencse, hogy az öt arany nem a kocsiút porába potyogott bele, hanem a futár tarsolyába.

Abban az időben azonban éppen úgy akadtak becsületes emberek, mint most, s ezek közé tartozott a futár is. Szégyellte volna üresen adni át a levelet a vízvette civitásnak, hát belecsúsztatott egy vadonatúj rézkrajcárt. Utóvégre azon is csak úgy rajta van a királyasszony gömbölyű képe, mint az aranyforinton.

No azért mégis csak elképedtek egy kicsit a szegediek, mikor az öregbírójuk, Miller Sebestyén felolvasta a királyasszony levelét, s hiába ürgette-forgatta a kopertát.

– Hát a száz arany, földi? – kérdezte a futárt.

– Micsoda száz arany?

– Aki a levélbe bele van írva.

– Hát akkor benne van, ha bele van írva.

– De nem jutott abból ide egy vöröskrajcárnál egyéb.

– Jaj, atyámfiai, ilyen a természete a királyok ajándékának! Elindul aranynak, megérkezik réznek – nyargalt el nevetve a becsületes futár.

A szegedieknek ugyan nem volt nevethetnékjük, de azért becsületből úgy megéljenezték a Mária Teréziát, hogy csak úgy zengett bele a kommunitás háza.

– De hát azért nem ér ez így semmit se, emberek – csóválta meg a fejét Miller Sebestyén –, mert ez nem hallatszik föl Bécsbe. Már pedig a királyasszony nagy jóakaratát úgy kellene megköszönni, hogy ő is tudjon róla. Azt javasolnám, küldjünk neki valami szegedi ritkaságot.

Ebben hamar megegyeztek. Elküldik neki az egyetlen ludat, annál nagyobb ritkaság most nincs Szegeden. Az ám, de ki vigye el? Senki se ajánlkozott követnek a felség színe elé. (Ez a leghihetetlenebb az egész történetben, ugy-e?) Mert ész kell oda, nem is kicsi, az pedig hol találkozik most ezen a szegény Szegeden, mikor mindent elvitt a víz?

Utoljára a kisbíró ajánlotta fel magát a „közért”, ahogy most mondanánk. Nem mintha ész dolgában kiruházottabbnak érezte volna magát, mint a többi, hanem mert a hivatalos emberek közül neki volt a legjobban felvágva a nyelve. (Ami érthető is, mert az ő tisztje volt rendet tartani a piacon a halas-asszonyok közt.) Mindazáltal a magisztrátus egy kicsit aggóskodva eresztette el a követet a ludacskával, de az nagyon kötötte az ebet a karóhoz:

– Nem köll engöm félteni, nagy jó uraim! Nem öszi mög a lúd Szépenlépő Hevér Mátyást.

(Ez volt a neve a kisbírónak, akit már a neve is kvalifikált a diplomata pályára. A szépen lépésen már azóta is sok diplomata-karrier alapult.)

Hát addig nem is volt semmi baj, míg a tarisznyában tartott. Ha a ludacska megállt legelészni, a kisbíró is kifogott abrakolni. De ahogy a tarisznya apadni kezdett, a kisbírónak is meglappadt a jókedve. Megrezzentette a legelő jószágot:

– Nem jó lösz ez így, te lúd! Úgy nézöm, sohse érjük el gyalogszörrel azt a Bécsöt. Jobb lösz az, ha én tégöd a hónom alá vöszlek.

A ludacska ebbe is belenyugodott, csak estefelé gágogta el magát, mikor Hevér Mátyás meg találta egy kicsit szorítani a nyakát.

– Csönd, ludacska! – szorított rajta egyet Mátyás – mert ha el nem hallgatsz, isten uccse sülve adlak át a Mária Terézia őfölséginek!

S mire a nap tüzet rakott az alkonyati felhőkben, akkorra a szegedi kisbíró is tüzet rakott az erdőszélben. Persze mire a ludacska pirosra sült, akkorra úgy elálmosodott a követ, hogy azt se tudta, mit csinál. Csak másnap reggel vette észre, hogy álmában megette az egyik combját a város madarának.

– Ejnye, ejnye, de csak csúnya is az egycombú lúd – búsulta el magát, s lekanyarította fölöstökömre a másik combját is.

Az lett biz ebből, hogy mire fölért Bécsbe, csak a mellecsontja maradt meg a ludacskának, az is szép fehérre kapargatva a halbicskával.

– Mi legyen ez, jó ember? – kapta föl a fejét haragosan a Mária Terézia, mikor a követ nagy alázatosan átnyújtotta neki Szeged ajándékát.

– Ez a város lúdja – hajlongott Mátyás.

– De hát ez nem lúd, csak a csontja.

– Lúdnak indult az el Szögedéből, ha csontnak érközött is a tötthelyre.

– Furcsa természete van a szegedi lúdnak – mosolyodott el a koronás szép asszony.

– Akár a fölséged aranyának – kacsintott vissza a nagyeszű Mátyás. – Az is aranynak indult el Bécsből, réznek érközött mög Szögedre.

Azt mondják, olyant nevetett a Mária Terézia, hogy belecsendült a füle az egész udvarnak, az íródeáktól a futárig. S azt is mondják, a kisbíró olyan tarisznya arannyal tért meg Szegedre, hogy ha most annak csak a fele megvolna, visszavásárolhatnánk rajta a Bánátot, de még Rácországból is egy darabot.

*

Azt mondják, azt mondják… megnevezem én a forrást is: Halvágó Dancs András mórahalmi célszörű szegény embör. Föltétlen hiteles tanúbizonyság, mert úgy látta az egészet, mint most látja, úgy hallotta, mint most hallja.

VIRÁGNYELVEN

Nem tudom, azok a csúnya destruktívek mért beszélnek mindig úgy, mintha minálunk mindenkit meg lehetne vásárolni. Hiszen a korrupció, a panama, a baksis csupa idegen szó, amely csak indigenátust nyert nálunk, mint a magas arisztokráciához tartozó nagynevű famíliák. Az egyik latin, a másik indián, a harmadik török, de egyik se szittya. Nyelvészeti alapon is bizonyítani tudom, hogy a törzsökös magyarnál nincs puritánabb náció. Hiszen szava sincsen ezekre a gonosz fogalmakra.

Mert a vesztegetés honi termék ugyan, de abban nincsen semmi rossz se. Az csak annyit jelent, hogy az embertől azt kívánják, maradjon veszteg, ne csináljon semmit. Már pedig, aki semmit se csinál, az nem csinál rosszat se, aki pedig nem csinál rosszat, az jó ember. Ez olyan kifogástalan szillogizmus, hogy még akkora filozófus is jóváhagyhatja, mint Kuna P. András.

Aztán volna még a kenés. Nem lehet letagadni, hogy ez magyar műszó, de ebben sincs semmi erkölcstelen. Ez orvosi kifejezés, amely talán még a turáni sámánok idejéből ered. Akinek valamije fáj, arra ma is ráolvasnak a javasasszonyok, és a fájós tagot megkenik tűröm-olajjal, hogy ne fájjon. Ebben nincsen semmi kivetni való, mert a tűröm-olaj a kormány gyógyszerkönyvében is igen tekintélyes szerepet visz, és nem is igen rendelnek mást. Egyformán jó lábtörésről, szívfájásról, atrocitásról, koronaromlásról, szanál ez mindent. Még a mondókájuk is az a szakállas javasasszonyoknak, mint a falusi kuruzslóknak. A Jézuska nevével kezdik, és azon végzik, hogy „nyúlháj, daruháj, majd meggyógyul, ha nem fáj”. (Legfeljebb a honoráriumban van egy kis különbség. A pesti doktor mindig drágább.)

Egyszóval a kenés nem tilalmas dolog, sőt nagyon is érdemes cselekedet, miért is ezt őseink is sűrűn gyakorolták, hol ők kenvén meg a konstantinápolyi basákat – azokat ugyan meg is rakták néha, ha helyükbe jöttek –, hol ők kenetvén meg a felséges ausztriai ház által. („Az Isten se győzi az magyari urakat pénzzel” – sóhajtott föl Ferdinánd, az első „magyar” Habsburg, mikor a szabad királyválasztás kortesköltségeit ki kellett fizetni.) De panamáról, korrupcióról ki hallott minálunk a régi jó időkben!

Egészen másképp csinálták azt akkor, mert akkor még tudtak szemérmet az emberek.

A tanyai magyar, akit akkor még csak parasztnak hívtak, mindenféle ügyes-bajos dologban bekövetkezett a városba, és kinézelődvén magát a piacon, bekocogott a hivataltévő házba.

Először is a főbíró uramhoz ment igazságért, beáztatván előtte azt a pokolbul szalajtott hátulsó szomszédot, aki már megint rábabonázott a tehenekre.

– Értöm – eresztette vékonyan a szót a pipacsutora mellől a hivataltévő nagy úr, aki soha ítéletet alapos kifaggatás nélkül nem hozott. – Most már azt kérdöm én kendtül, hogy honnan jött kend ide énelébem?

– Hát a Szremác bótjábul, mert annak adtam el a korpát. Osztán onnan mög bemöntem áldomást inni a Pávába…

Még azt is elmondta volna, hogy a palánki templomba is be akart menni, ami ugyan nem volt igaz, de akkor se ártott az, ha istenfélő kegyes hírbe keveredett az ember, – hanem akkorára a főbíró közbeszólt. De olyan szigorúan ám, hogy még a pipacsutorát is kivette a szájából.

– No hát, ha igazságot keres kend, akkor máskor ne a Pávából gyüjjék kend, hanem hazulról gyüjjék kend. Érti kend? Mehet kend Isten hírével.

A magyar megkaparta az üstökét, billegette a nyakát jobb válláról a bal vállára, meg vissza, ami mind azt jelentette tanyai idiómában, hogy érti a fene. De akkor már taszította kifelé a főbíró huszárja az ajtón, úgy, hogy a szemben lévő ajtón beesett a nótáriushoz.

No az se volt baj, mert ott is volt valami kis eligazítani valója. Még az azelőtt való esztendőben legelőt váltott a várostól a birkáinak, de a birkák eldöglöttek és most már az volt a kérdés, hogy ki legelje le a füvet, amelyikért előre ki van fizetve a fűbér?

De itt még bele se kezdhetett a szíve szándékába, mikor a nótárius már rámordult, füle mögé csapva a lúdtollat:

– Honnan jön kend?

A magyar most már óvatosabb volt. Nem szólt se borról, se kocsmáról, se templomról, hanem megmondta úgy, ahogy volt:

– Főbíró uram őkegyelmétől.

– Úgy? – csapott az asztalra mérgesen a nótárius. – Hát akkor mönjön kend vissza őhozzá! Hát annyit se tud kend, hogy ha énvelem van dolga kendnek, akkor hazulról gyüjjék kend!

S amerre járt a város nagy házában, ott mindenütt ez volt a törvény. Utcakapitány, vásárbiztos, fertálymester, koncipista mind azzal utasította el, hogy ők nem állnak szóba olyan emberrel, aki nem hazulról jött.

Szomorúan lógatta a fejét szegény igazságkereső mire leért a kapualjba, s ott nagyot rúgott a kerékvető kövön.

– Vesszön mög a gazdád a nevenapján!

A hajdú, aki ott támogatta a nagy sárga falat, hogy ki ne dűljön, fölkapta a fejét a zokszóra:

– Hát kendnek mi baja az én gazdáimmal?

– Nem ögyéb, mint hogy mög vannak háborodva az elméjökben.

– Hogyhogy?

– Mind azt parancsolják, hogy máskor hazulról gyüjjek.

– Hát osztán?

– Hát ez mán csak bolond beszéd. Kinek mi köze ahhoz, hogy én honnan gyüvök?

– De nagyon is okos beszéd az, hanem kend a tökfejű – kapta meg a hajdú a magyarnak a ködmöngombját. – Mert ha kend nem hazulról gyün, akkor kend üres kézzel gyün, de ha kend hazulról gyün, mán akkor csak nem gyün el anélkül, hogy vagy egy pulykát ne fogna a hóna alá, vagy egy malackát ne gurítana maga előtt, vagy egy-két kötés dohányt ne gombolna a ködmön alá, aszerint, hogy kinél keresi kend az igazságot.

– Így mán értöm – fanyalodott nevetésre az ábrázata a magyarnak és hazasietett, hogy hazulról jöhessen a hivataltévő urak elébe. Közéjük számítva a hajdút is, aki utána kurjantott:

– De ha be akar kend még egyszer jutni, akkor énhozzám is hazulról gyüjjék kend!

…Hála Istennek, most már nem ilyen szigorúak etikett dolgában az emberek.

SZÉKSÉRTÉS

Azon kezdem, hogy a mai generáció már nem igen tudja, mi az a széksértés, amivel a régi diétai naplókban minduntalan találkozik az ember. Ámbár az élő törvény is intézkedik róla, valami nyolcvanas évekbeli törvénycikk, s ez körülbelül úgy definiálja, hogy széksértést az követ el, aki a tanácskozás méltóságát, vagy a gyűlés egyes tagjait sértő kifejezésekkel él a hivatalos gyülekezetben. (Ebből most már mindenki láthatja, mért nem ismerheti a mai nemzedék a széksértést. Azért, mert most csupa illedelemtudó, egymást megbecsülő emberek vannak a világon, akik mindig bársonnyal simogatják egymást, és soha gorombaságokkal nem traktálódznak.)

A régi világban – tekintettel arra, hogy a magyar mindig nagy tekintélytisztelő nemzet volt –, mindennaposak voltak a széksértések, csakhogy akkor sokkal szebb nevük volt. Violatio sedis volt a latin titulusuk, s Verbőczy szerint a violatio sedis a királyi felség törvényszéke, vagy bármely megyei ispán széke előtt mondott „éktelen szavak és betsmérlő beszédek által követtetik el”. Száz pengő forint volt a váltsága, amit mindjárt le kellett szúrni a tetten fogottnak. Míg azt meg nem tette, addig se te, se tova nem eresztették a diéta vagy a megyegyűlés darabontjai.

Mondom, a rendi világban mindennaposak voltak a széksértések, és a széksértési keresetek, különösen a negyvenes években, mikor adminisztrátorok tatárkodtak mindenfelé. Akkor akadt olyan ellenzéki nemes úr, aki két hajdújával kísértette magát a vármegyeházára, és azok mind a ketten egy-egy zsákocska körmöci aranyat szorongattak a hónuk alatt. A gazdájuk pedig hazafias elszántsággal csörgette a kardját:

– Száz széksértésen alul nem adom máma, a miatyánkja ne legyen annak a Bécsből szalajtott császármadárnak!

Már most nem tudom, hogy az arany volt-e Szegeden kevés minden időkben, vagy a lojalitás volt sok – de az bizonyos, hogy a város történetében csak egyszer esett széksértés, az is csak a rekonstrukciós világban, 1882 tavaszán.

Novák József volt akkor a tiszti főügyész, később a Pallaviciniek bonorum direktora és munkapárti képviselő, akitől származik az a mindenkori kormányokra hagyott s mindmáig drága kincs gyanánt megőrzött politikai sarkigazság, hogy sohse volt jó az a nagy sietség. Nem csoda, ha mint a város cselédjének sokszor ki kellett neki vágni magát ezzel a szentenciával, mert nehéz és sokgondú hivatal volt az övé azokban az időkben, mikor éveken át az újjáépülő Szegeden volt az ország szeme. Öt-hat rendkívüli közgyűlést is tartottak akkor egy hónapban, s azt mind végigvádaskodták a hun ivadékok. Az volt a jó, hogy már akkor nem volt szokás karddal járni, mert különben mind fölaprították volna egymást a város atyái a rekonstrukciós áldomásra.

Egy ilyen viharos közgyűlésen történt, hogy valami alsóvárosi magyar, Kalmár Málé Imre nevezetű, szörnyen nekitámadt a magisztrátusnak. A város urai nem sok ügyet vetettek rá, mert szokva voltak az ilyen bőven mért töröttborshoz. A földi azonban, noha nem tartozott az úgynevezett széles látókörű politikusok közé, nagyon rossz pszichológus volt. Nem vette észre, hogy unják, hanem azt hitte, hogy félnek tőle, s erre még jobban vérszemet kapott.

– Majd mögmutatom én a polgármester úrnak is, hogy milyen ökör a csás! – süvöltötte szép paprikavárosi virágnyelven.

Jó Pálfy Ferenc polgármester meg tán rá is biccentett, hogy jó lesz biz az, hanem Novák főügyész hirtelen felpattant a helyéről, és egy ősrómai gesztusával nyújtván ki jobbját, rádörrent Kalmár Málé Imrére:

– Széksértéssel vádolom az urat!

Szegény alsóvárosi magyar, akit nyilván életében először tettek csúffá azzal, hogy úrnak mondták, ijedten nézett körül a teremben, hogy mért támadt olyan éktelen kiabálás, holott nem tett ő kárt senkinek a székében.

– Akció! Akció! – kiabálták jobbról-balról, akárcsak a Kölcsey Ferenc Országgyűlési naplójában.

Ez ugyan csak annyit jelentett, hogy az ügyész hivatalos kötelességből emeljen vádat, vagyis indítsa meg az akciót (mert egyéni akciók még akkor nem voltak, s ha voltak, azokat csak betyárságnak hívták), – de hát az mindegy volt az öreg széksértőnek. Nem tudta ugyan az istenadta, mi az az akció, de a deák szóból kisejdítette a nem jót, és mindjárt kifelé tudakolta az utat.

Novák azonban felokosította:

– Az úr megsértette a tanácskozás méltóságát. A violatio sedis kiegyenlítése a törvény szerint száz forint. Még azt le nem teszi az úr, addig innen ki nem megy.

– Ne-em? – hebegte a boldogtalan szittya a terem közepén.

– Avagy ha hiteles nemes ember az úr, és a nemesi pecsétgyűrűt zálogul teszi le az elnök úr őnagysága asztalára.

Kalmár Málé nevű nemeseket nem ismervén a magyar genealógia, az alsóváros atyja mégis csak kifelé igyekezett. Be volt zárva akkorára mind a három ajtó. Városi hajdúk álltak őrt mindnyájánál párosával. Így kívánja ezt a széksértési regula.

– Tekintetes urak – fogta most már alázatosra a szót a széksértő –, tessönek éngöm még az eccör hazaengedni. Hiszön nem töttem én sömmi rosszat, kéröm szépen. Mögengedöm, hogy eljárt a szám, de vögyék figyelömbe, hogy én csak szögény paraszti embör vagyok, nem vagyok én kitanulva az úri huncutságokba.

– Már megint sérteget az úr! – pattant föl Novák.

– De bizony az úr sértöget engöm! – buggyant ki a keserűség a „kámok utódjá”-ból. – Mért mond éngöm úrnak, mikor paraszt vót néköm mindön ivadékom.

Erre aztán egy kicsit megenyhülve kérdezte meg a főügyész:

– Mért fenyegette meg kend a polgármester urat?

– Én? Hiszön csak azt teccöttem mondani, hogy milyen ökör…

– Ökörnek a hivatalos gyülekezetben semmi helye – mosolyodott el Novák, és hangosan derült az egész közgyűlés.

Mivel pedig a mosolygó emberek mind jó emberek, Kalmár Málénak is egyszeribe megjött a bátorsága.

– Kéröm szépen – magyarázta ki magát –, nem gondoltam én ögyebet, csak azt, hogy a polgármestör úr is gazdálkodó embör, hát mondok, ha arra jár mifelénk, osztán tisztöletét töszi a tanyámon, hát akkor majd eldicsekszök neki a Bimbóval, hogy örüljön neki, mint szintén városunk szülöttjinek…

Már akkor hangosan kacagott az egész municipiális parlament, ennélfogva Novák József beszüntette az akciót, kinyittatta az ajtókat, Kalmár Málé pedig ment kifelé, mint akit orron vertek, és vissza nem fordult volna egy talicska majomért. A közgyűlésbe pedig soha többet be nem tette a lábát.

*

Az egyetlen szegedi széksértés történetét pedig azért írtam meg, mert valamelyik jogi szaklapban arról értekezik valaki, hogy igenis szükség van a házszabály-revízióra. Tekintsük Angliát! – mondja a tudós szerző – ott is nagyon szigorú szabályokkal állították helyre a parlamenti fegyelmet III. György alatt.

Nono, azért ne nagyon tekintgessük Angliát. Mert az is a III. György idejében esett meg, hogy mikor egy szabadszájú képviselőt arra ítéltek, hogy térden állva kövesse meg a parlamentet, az minden vonakodás nélkül eleget is tett az ítéletnek, csakhogy utána azzal verte le a port a térdéről:

– Uraim, sohase láttam még ilyen piszkos házat!

Hát ha már szigor kell a törvényhozó gentlemaneknek, ne menjenek érte Angliába, hanem restituálják az öreg Verbőczyt.

TRIÁSZ ÉS TÁRSAI

Az Ovidius Metamorfózisai-ban – majd azt írtam: Dekameronjában – szép hexameterbe van szedve az Aktaeon harmincnyolc kutyája közül vagy húsznak a neve. Van azok közt Nyomozó (Ichnobates), Feketelábú (Melampus), Csikóölő (Nebrophonos), Csordás (Poemenes), Bojtos (Lachne), Szárnyas (Ptereles), még farkaskutya is van, a Lyciste. Ha nagyon megszorítanának, még tán el is tudnám mondani a verset, hanem harmincnyolc magyar kutyanevet még az akadémiai nagydíjért se tudnék összehexameterezni.

Tudniillik a legtöbb magyar kutyanév folyóvíznek a neve, mert az ősi hit szerint amelyik kutyának folyóvíz-neve van, az nem kap víziszonyt, ahogy a finomnyelvű hivatalosság nevezi a veszettséget. Már most aztán nem tudom, nem ütközik-e az a trianoni békébe, hogy a szegedi juhász ezután is Sajónak és Drávának nevezze a puliját.

Ez jutott eszembe a minap, mikor egy túlatiszai nagy uradalomban loptam a napot, és hallottam, hogy az öregbéres Triásznak tiszteli az udvaron csellengő kuvaszt, bújtatván beléje az ördögöt valamely csínyjéért, amit a süldőnyulakkal szemben követett el.

– Ejnye, de furcsa neve van a kutyájuknak, János – mondom az embernek.

Azt mondja rá János, hogy van ennél furcsább is.

– No?

– A másikat mög – azt mondja – Burkusnak hívják.

Ebből egyrészt azt állapítottam meg, hogy az ifjabb öregbéres-nemzedék nem volt ott a königgrätzi nagy szaladáson, mert akkor nem találná a burkus szót olyan különösen cifrának, másrészt pedig mégiscsak nyomra találtam. A Burkus név eszembe juttatta Bismarckot, őróla pedig mindjárt ráemlékeztem a híres kutyájára, a Türaszra. Nagy emberek dicsőségében a kutyájuk is osztozik, itt valamikor olyan uraság lakhatott, aki nagy híve volt a hármas-szövetségnek. Bismarck iránt való tiszteletből ő is Türasznak nevezte a vadászebét, ebből lett aztán plebejus körökben Triász. És így találkozik az ember itt, az isten háta mögött a hármas-szövetséggel, még akkor is, mikor már egyéb sem maradt belőle, mint egy kutya-név.

Persze, az öregbéres sokkal okosabb ember, semhogy történetfilozófiai elmélkedésekbe bocsátkozhattam volna vele, hanem a tiszttartóval tettem kísérletet ebéd alatt.

– Ejnye, jó, hogy eszembe juttatod – kapott a szón a gazdám, s mingyárt kihujjantott az udvarra, hogy egy kanászgyerek hívja be a gulyától a számadót.

Ebéd végire be is ért a gulyás.

– Hallod-e, András – kérdezi tőle a tiszttartó –, hány kutyátok van most?

– Gulyánál, nyájnál, majorokban löhet összevissza vagy tizönkettő.

– Haszonra valók-e?

A gulyás csak a szemivel kérdezte, mi a ménta leli a tiszttartó urat, hogy már ilyenekbe is beleártja magát, de azért felelt tisztességtudással:

– Hát löhetősek. Csak mögvannak, mint afféle ebállatok. Kicsit ugatnak, nagyot harapnak.

– No jó, majd a napokban kimustráljuk őket.

András olyan hitetlenkedő mosollyal fogadta a létszámapasztási tervet, mintha valami entente-komiszáros volna.

– Ki vannak mán ezök mustrálva, tekintetös úr! Aki hitványos van köztük, kimarja azt a többi maga közül. Az ilyen aztán addig ténförög, még be nem talál a faluba. Aszongyák, a Halbűr zsidó úgy kereskedik velük, akár a csirkével, még tán külországba is szállítsa űket. De nem hiszöm én azt, hogy vóna olyan bolond embör, aki kutyáért pénzt adna.

De már erre a tiszttartó is elmosolyodott.

– No hát akkor csak jól megnézzen kend, András, mert én is olyan vagyok. Most olvasom az újságban, hogy valami kitűnő fajkutyákat árulnak Bécsben. Kezességet vállal értük a német, hogy a farkast is leszedik a lábáról. Igaz, hogy kereken száz pengőt kér darabjáért, de azért hozatunk próbára hármat.

– No-no – rántott a vállán András. Errefelé úgy mondják ezt, hogy panyókára rángatta a vállát, jelenteni pedig ez annyit jelent, hogy András, amint visszaért a gulyához, nagyon elkeseredve rúgott bele a Gurujj kutyába meg a Lapujj kutyába, amikor bizodalmasan ráugráltak.

– Csiba te, a rossz nyavalya törje ki a gazdátokat! Nektök mán kitelt az esztendőtök, möhettök ürgézni, gyünnek a bécsi kutyák!

Nem vagyok tudója, milyen szisztéma szerint adnak egymásnak vészjeleket a pusztai kutyák, de az bizonyos, hogy mire beesteledett, akkorára a Triász is, meg a Burkus is olyan hangulatban voltak, mintha már kikézbesítették volna nekik a B-listás végzést. Leeresztett farkkal, lesunyt fejjel oldalogtak előre-hátra, éjszaka pedig keservesen vonyítottak, mintha csak a Jack London alaszkai könyveiből tanulták volna.

A magam részéről örültem az ebek mélabújának, mert ettől fogva szabadon csavaroghattam a pusztán, nem kérték tőlem a passzust a Nyomozók és Csordások, akármerre jártam. Hanem a gulyások, kanászok, béresek, csőszök nem tudtak belegyőződni a dologba. Konyhán, kútnál, istállóban ha összejöttek, mind csak azon folyt a diéta, hogy lesz, mint lesz most már, ha a milliomos kutyák megjönnek.

– Úgy lösz – mondta a gulyás az öregbéresnek –, hogy a nyáron neköd köll őket az öledbe hordanod.

– Már mér’?

– Már azér’, hogy a királydinnye bele ne mönjön abba a kényös talpukba.

– Hát a kórság! – káromkodta el magát a béres. – Hanem kend majd nyargalászhat, ha a krumplis-tarhonyában mögégeti a szájukat a paprika, oszt kínjukban szétugatják a gulyát.

– Nem félök én attul – legyintett a vén gulyás. – Nagy böcsben tartják azokat az úri dögöket, majd möglássátok, hogy bográcsbul kávéznak.

Erre meg a béres mondta, hogy „nono” és azt is hozzátette, hogy ehetnek ám azok a bécsi kutyák olyant is, amitől másnapra fölfordulnak.

– Ótott meszetöt köll a moslékjukba keverni, arra nagyot isznak, oszt úgy mögdagad bennük, hogy szétfeszejti űket – adta a tanácsot egy nagyra menendő bojtárgyerek.

– Nem fogod be a szád, te girhös? – förmedt rá a számadó gulyás, de a szeme összevillant az öregbéresével.

Én a sövény mögül néztem őket, ahol az uradalom sánta hollója mutogatta a bölcsességét. (Csakugyan bölcs madár, mindig azt hajtja, hogy „urak a papok”.) Láttam, hogy itt többszörös ebhalál lesz, de hát mi közöm hozzá? Lehet, hogy én is csak úgy tennék az ő helyükben. Mégse hagyhatja azt az ember, hogy mindenféle jött-ment ebbel csúffá tegyék a tulajdon maga kutyáját.

Az ügy különben elég gyorsan elintéződött. A tiszttartó utasítást küldött a maga diplomáciai megbízottjának Bécsbe, s épp eljövetelem előtt való nap lovasposta hozta a hírt a faluból, hogy megjöttek az úri kutyák, lehet értük menni szekérrel. Akkora ólban hozta őket a vasút, hogy beillene faluházának.

Estefelé járt az idő, mikor a szekér kiérkezett a pusztára. Ott várta a majorudvaron a puszta minden épkézláb embere. Triász és társai is mind ott szűköltek a kút körül. Érezték, hogy nagy baj lehet, mert ekkora embersokadalmat itt csak temetésen szoktak látni.

A ketrecajtót maga a tiszttartó nyitotta ki:

– No nézzük azokat a híres bécsi kutyákat!

A híresek azonban nem igen igyekeztek kifelé. Haragos morgás hallatszott ki a ketrecből, mintha mindenik a másikat akarná előreereszteni. Persze Bécsben még a kutyák is mind udvariasságra vannak nevelve.

– Bújjatok már ki no, fene belétek! – rúgta meg a tiszttartó a ketrecet.

Erre aztán csakugyan ki is ugrott a ketrecből – egy kuvasz. Aztán a második kuvasz, aztán a harmadik kuvasz. De nem olyan akárhovávaló kuvasz ám, hanem csupa idevaló Triász-féle kuvasz. Éppen olyan lomposak, kócosak, bozontos farkúak, még a nyelvükön is értettek az itthonvalóknak. Az volt az első kérdésük:

– Eh-eh-ehhehe, szokott-e még finánc erre járni?

– Ahhá-ahhá-ahhá, több, mint azelőtt!

Andrásék nem szóltak semmit, mert tudják, hogy nem való az urakat szemtől-szembe kinevetni – csak lejjebb tolták a szemükbe a sapkát. Hanem a tiszttartó egy kicsit kelletlenül nevette el magát.

– A kutyateremtésit neki. Bizonyosan a Halbűr kuvaszaiból valók. Látod, így kell a magyar embernek még azt is a külföldtől megtanulni, hogy mennyit ér a kutyája.

Most meg én mondtam, hogy „nono”. Nemcsak a kutyáival van így a magyar ember.

A FAJTÁM

Paulnak hívták, szőlőcsősz volt, most halt meg Félegyházán, kilencvennégy esztendős korában. A legkáromkodósabb kis-kun volt, akit ismertem – pedig ez nagy szó, bizonyíthatja Horváth Zoltán, a kiskunok követe. Viszont alighanem az utolsó kiskun volt, aki kenyéren, vízen tartotta meg a negyvennapi böjtöt, ami kezdődik hamvazó-szerdával és végződik húsvétvasárnappal. (Igaz, hogy ha még egy kicsit regenerálódunk, akkor nagy számmal lesznek olyan kiskunok is, akik csak vízen böjtölnek.) Írni-olvasni nem tudott – lehet, hogy azért élt olyan soká –, de azért igen bibliás ember volt, engem is ő ríkatott meg az első teológiai kérdéssel egynapos diákkoromban.

– Megállj, te gyerek – akasztotta a gamósbotját a lábamszárába –, igaz-e, hogy te mán gyiák vagy?

– Igaz ám, Paul bácsi, már varrja is a táskát édesapám tarisznyábul.

– No hát akkor mondd meg nekem, Zebedeus két fiának ki volt az apja?

Azt hiszem, ez egyike a legfogósabb bibliai kérdéseknek, amivel talán még magát Zebedeust is zavarba lehetett volna hozni. Én semmiesetre se tudtam okosabb választ adni, minthogy ríva fakadtam, mire Paul hátba ütött egy nevető nyári-piros almával. (Lehet, hogy éppen a mi szőlőnkben csőszködte.)

– Szamár vagy, tebelőled se lesz pap.

Ebben is igaza volt Paulnak, mert szamár voltam, és nem lett belőlem pap.

Különben ő is szép szál legény volt a maga idejében, 1849-ben, csakhogy az olyan régen volt, hogy még akkor nem hívták Paulnak, hanem hívták Török Nagy Pálnak és mint ilyen cselekedett mindenféle vitézi dolgokat Szolnoktól Világosig. Ezekről azonban nincs mit beszélni, mert maga Török Nagy Pál se beszélt róluk, mint ahogy a mostani háborúról se a Török Nagy Pálok írják a memoárokat, hanem azok, akik nézték, hogy mit csinálnak a Török Nagy Pálok.

Világos után Pál egy darabig lappangott az éren és nádon, s csak az istenfélő keresztapja mentette meg attól, hogy szegénylegény nem lett belőle, a népdalok hőse, akiről még száz év múlva is kalendáriumot neveznek el a nemzet nagyobb épülésére. Pál karrierjének a tulajdon keresztapja állta útját, aki harminc pengőkrajcárért a zsandárok kezére játszotta a bujdosót. Pált becsípték cserepárnak, elnevezték Paulnak, és nyolc esztendeig oktatták a gyakorlati honisméből, hol olyan vidéken, ahol húsvét vasárnapján is olajost esznek az emberek, hol olyan helyen, ahol krumplival főzik a halpaprikást.

Mire én összeismerkedtem Paullal, akkorra már csak ilyen tökéletlenségek maradtak meg az emlékezetében az osztrák örökös tartományokból – az egy Galícia volt az, amelyiknek tudta a nevét, de még az esztendejét is annak, amikor ott viselte az angyalbőrt.

1854-ben volt, valahol Lemberg körül lágerozott a Paul hadteste. Förtelmes polyák tél járt, nagy máglyatüzek birkóztak a november-éjszaka szeles, havas, ködös zimankójával s a tábortüzek körül mindenféle nyelven áldották a legfőbb hadurat, akinek dicsőségére orroknak, füleknek kellett lefagyni. Ebben egyetértettek mindnyájan, azonban nemzetiség szerint külön-külön melegedtek csehek, stájerok, horvátok, rácok, oláhok, magyarok, tótok, így is szimbolizálván a Habsburg-birodalom páratlan egységét, amit már akkor sok szép pátens tett vitathatatlanná.

Egyszerre csak, hajnalon innen, éjfélen túl, lódobogásra neszelnek fel a bakák. Lószerszám is csillog a vörös fényben. Kis fekete ló gurul ki a ködből, tiszti sarkantyú pengését is hallani.

– Eh, csak az Ernec vizitál! – kuporodtak vissza az emberek a tűzhöz.

Erneszt főherceg, aki se különösebben rossz hadvezér nem volt, se a politikába nem balkezeskedett bele (amiért is a genealógián kívül semmi egyéb tudomány nem terhelte meg magát az emlékezetével), nem tartozott a parádés Habsburgok közé. Szeretett a mundérviselő plebs közé keveredni, evett-ivott egy csajkából, egy kulacsból a mancsafttal, s állítólag a császár minden katonájával a saját anyanyelvén tudott diskurálni, ami még akkor is rendkívüli nyelvtalentumra mutat, ha ez a diskurzus csak annyiból állt, hogy „na, hogy megvagy?”

Ezúttal azonban komolyabb téma körül forgott az Ernec érdeklődése. Kialudt a pipája – a porcelán burschpipa divatja járta akkor az uraknál –, és szeretett volna tűzhöz jutni.

Hát tűz volt ott annyi, hogy disznót lehetett volna nála pörkölni, de hosszú út az, míg téli szélviharban az őrtűz parazsából pipafüst lesz egy lovasember szájában, aki nem akar leszállni a lóról.

Először az oláhokhoz fordult a főherceg. Szanaszét ugráltak, ahogy a kis fekete ló megállt mellettük.

– Ne ugráljatok, brátye, csak egy kis tüzet adjatok a pipámba.

Szaladtak is a brátyek parazsas végű gallyakkal, de mire a pipáig értek velük, akkorra kinek a szél kapta el a tüzes fejét, kiét a havas eső égette hamuvá. A főherceg mormogva ugratott a legközelebb melegedőkhöz. Itt szerbek tartózkodtak, azok már okosabbak voltak. Egész gerendát emeltek ki a tűzből, azzal se szél, se hó nem bír, viszont a lovacska se tudta elgondolni, mért akarják a szemét tűzzel kiverni, mikor ő igazán senkinek se vétett. Rántott egyet magán, fölágaskodott, szügyébe vágta a fejét, és úgy vitte vissza a lovasát az éjszakába, mintha a sátán ösztökélné pokolbeli piszkavassal. A tábortüzek mellől csöndes vigyorgással néztek utána. Mert népszerűség ide, népszerűség oda, egy tábornok mégis csak akkor legnépszerűbb, mikor elszalad vele a ló.

A főherceg azonban nem hagyta magát. Utóvégre ha egy hercegnek pipázhatnékja támad, neki jussa van épp olyan makacsnak lenni, mint más animal fumans-nak. És hogy az Ernec milyen emberséges ember volt, abból látni legjobban, hogy se alarmot nem fúvatott, se egy falut föl nem gyújtott fidibuszért, hanem megint sorba vette a tüzeket.

Csakhogy a tüzek egymásután föladták a küzdelmet az egyre tombolóbb vihar ellen. Az már akkor valóságos burána volt, az a hózivatar, amely a szarmát síkon lovastól szokta felforgatni a telegákat. A bakák közelebb szorultak egymáshoz, összevetették a vállukat, és ügyet se vetettek rá, hogy a lovacska odatopogott melléjük. Ilyen istenítélet-időben nincs diszciplína. Különben se igen lehetett látni a jégtű-hullásban semmit. A főherceg legföljebb a füle után igazodhatott. Ahol néma maradt az ember-kupac, ott tótok bújtak össze. Ahol csúfondárosan morogtak vissza a hó alul, ott cseheket sejdíthetett, ahol dühös morgás hallatszott, ott horvátokat, mert azok mindig híres mérges emberek voltak.

Valahol messze pislogott még egy máglya, abban magyarok tartották a lelket; mint csikósok, gulyások, valamennyien pásztortűz-szakértők. Ahogy odabotorkált a kis ló, összevillant a legények szeme:

– Csak ide szorult tűzért a német!

Paul már akkor söpörgette is egy venyigével a szép menyecskeszemű parazsakat – a balmarkába, s ahogy a főherceg közel ért, fölugrott, szalutált és odanyújtotta neki az eleven parázstartót.

– Alássan jelentem, itt állok a parázzsal!

– Keszenek – hajolt le a főherceg a lóról, s abban a percben egy illojális szélroham kikapta az ajkai közül a porcelán pipát.

Persze puhába esett, nem is tört csontja, de keresni kellett s míg Paul jobbkézzel tapogatott utána a hóban, baljában mint égő áldozatot tartogatta a parazsat. S mire a pipa visszakerült a főherceg szájába s Paul a jobbkeze hüvelykujjával és mutatóujjával beleigazgatta a legelevenebb parazsat, és megadta jó szívvel a használati utasítást, hogy „no, most már csak szíjja az úr” – akkorára úgy összeégett a bal tenyere, hogy holta napjáig hordta a jegyét. „Szolgálati időm emlékére.”

*

– Hát aztán megszolgálta-e kendnek az Ernec az emberségét? – kérdeztük Paul bácsit, valahányszor disznótoron, lakodalomban szóbakerült a virtus.

– Hát. Meg ám. Nagyon rendes ember volt az Ernec. A saját acskójából kínált meg egy pipa dohánnyal.

Hát ezért nem egészen alkalmas nemzeti szimbólumnak a Paul. Mert a nemzet mindig úgy égette össze a kezét, hogy egy pipa dohányt se kapott érte.

LÓVÁSÁR

Életemben egyszer ültem lovon, az is szamár volt, arrul is leestem – őszintén megvallom, hogy a lótudomány mezején többre nem vittem. Ugyan úgy nézem, igen mindegy, mert például Esküdt Lajos a legkiválóbb magyar hippológus volt, azért utoljára mégis csak leesett a lóról.

Hanem azért mégis csak ez a jeles szakember volt az oka, hogy a héten kinéztem a lóvásárba. Kíváncsi voltam rá, hogy a lónevelő szittyák milyen álláspontot foglalnak el ebben a nemzeti ügyben.

Hát a vásár nem emlékeztetett Nizsnyij-Novgorodra. (Ifjúkorom Verne-stúdiumaiból úgy emlékszem, ott voltak hajdanában a legnagyobb lóbörzék.) Körülbelül több volt az ember, mint a ló, de leginkább csak magamformájú nézelődő városiak. A cédulaház előtt, amelyikben egy városi írnok átírja a vevőre az ablakon benyújtogatott passzusokat, semmi tolakodás. Az írnok úr akár, el is alhatott az újságon, és álmodhatta, ha akarta, hogy ő az Esküdt, és lapáttal szeleli a bankót, hogy meg ne dohosodjon a pártkasszában.

– Ez se úgy van már, uram, mint ezelőtt – legyint kelletlenül a vásárkapitány. – Valamikor másképp állt a rend. Ha a régi rend véletlenül elmenne a mostani rend mellett, nem is köszönne neki.

Ez így igaz, mert régebben az volt a rend, hogy majd összetörték egymást az emberek a cédulaház előtt a nagy tolongásban. Egy hatos volt az átírási díj, de az okos ember úgy csinálta, hogy kétfelé hasította az ostornyele végét, belecsíptette a passzust egy bankóval egyetemben, s úgy nyújtotta át a többiek feje fölött annak a másik okos embernek, aki az ablak mögött ült. Az okos emberek aztán mindjárt megértették egymást, noha az egyik csak szűrben volt, a másik pedig hosszú kabátban.

– Ejnye, a terítésit neki – mondja egyszer mérgesen az akkori főispán –, hát hogy szabad így sarcolni a népeket!

S mindjárt maga mellé vett egy passzusíró fiatalurat, és bekiáltatott vele minden ablakon, hogy egy passzusért csak egy hatost szabad szedni. Nem is volt semmi baj az utolsó ablakig, de ott rámordult a főispánra egy subás magyar:

– Azért is ehun a forintom, az én pénzembül ne parancsolgasson az úr!

Hát most más világ van, nincsenek ilyen magyarok, és a főispánok se járnak a lóvásárba, és csak abban az egyben régi a lóvásár most is, hogy ez az a hely, ahol valóban járnak a sánták és látnak a vakok. Már minthogy az eladó lovak, amelyek kosorrú, bikanyakú, szárcsafejű, gémszemű, szíjhátú epitetonokkal különböztetnek meg egyéniségük szerint.

Éppen a szíjhát minéműségét magyarázza a vásárkapitány, amikor némi mozgolódás támad a cédulaház körül.

– Kend volna az? – kiált ki az írnok. Igen érződik a hangján, hogy rosszat álmodhatott. (Bizonyosan a pártkassza esett rá.)

– Ügön is, én vagyok jelönleg – feleli egy öreges hang.

Már akkor jön is az írnok a vásárkapitány elé. Hozza a passzust és magyarázza:

– Báró Sztirinya József van bele írva. Löhetségös?

– Hát mért ne volna lehetséges? – vonunk vállat. – A mai világban bárók is szolgálják lókereskedéssel a hazát.

– Hol az a Sztirinya báró?

Az írnok körülnéz. Már akkor sokadalom támad körülöttünk, mert nagy öröm az a demokratának, ha bárót láthat.

– Báró Sztirinya József, álljon elő!

Csőszforma öreg férfiú keszegel elébünk. Hosszúra eresztett gubancos haja van, és az állát kiverte az egyhetes szakálltarló. A vállán keshedt posztószűr, tele bogánccsal, ami inkább az árokparton, mint a szállodában ragad az emberbe, és a csizma felperdült orra azt bizonyítja, hogy a kiegyezés idején sokkal szolidabb volt a lábbeli-készítő ipar, mint ma.

– Hm – húzza össze a szemöldökét a vásárkapitány –, hát kend az a báró?

– Én ám – mondja a szűrös szittya minden megilletődés nélkül, és nagyobb hitel kedvéért bele is döf a mutatóujjával a lólevélbe. – Láthassa, ide is bele van írva. Báró Sztirinya József.

– Nem igaz az, öreg – rázza a fejét a kapitány. – Nem lehet az, hogy kend az volna.

József báró leveszi a tasla kalapját, és féloldalt fordítva a fejét, mint a káráló tyúk, hamiskásan néz a kapitányra.

– Nem? Hát igazán nem én vagyok?

– Nem ám, hallja kend.

– Ugyan, mondja mán mög az úr, mért ne vónék? – ereszti lejjebb egy kicsit a hangot.

– Azért, mert a bárók nem így néznek ki.

– Nono – neveti el magát az ember, hangtalanul, mint az öreg parasztok –, báró vagyok én, csak most nem folytatom…

– Az, kutyaházi báró kend – mosolyodik el a kapitány is.

– Jól mondja – lóbálja meg az ostorát az öreg –, csakugyan nem az vagyok én; Sas Mátyás vagyok én. Majsárul.

A sokadalom szétszivárog. Sztirinya József bárót a szűrben érdemes volt megnézni, de Sas Mátyásra senki se kíváncsi. Mindössze a kapitány kíváncsi még, aki fölad néhány kérdést, amelyek nyomán hamarosan tisztába hozatik a dolog. Sztirinya József báró nem Sas Mátyás Majsáról, hanem Szerencsés Sátán István innen a város széliről, aki a lovával és passzusával együtt rosszban sántikál.

– A Szundi kalapos deákgyerökivel írattam be a lólevélbe a Sztirinya bárót. Mondok, akkor majd nem szorongatik úgy az embört, ha báró.

A csalódott ember szomorúságával mondja ezt Szerencsés Sátán István, de némi nehezteléssel is. Igaza is van neki. Nem való az, hogy már a lóvásárban is így lecsökkenjen az arisztokrácia tekintélye.

PÉLDÁNAK OKÁÉRT…

Ezt a történetet tán még a mohácsi vésszel kezdhetném, aminek az okairól sok okos tanulmányt írtak már, de azt hiszem, az igazi okára még senki se világított rá. Valahogy úgy lehetett az, hogy mikor a szultán démarsa megérkezett, a koronatanácsban nagyon összekaphattak a zászlós urak. Tömöri Pál volt a referens, de minél jobban jajveszékelt szegény feje, annál nagyobbakat nevettek az országnagyok.

– Ejnye, Pál barát, de hamar fölhúztad a nyulak bocskorát – ingerkedett vele a nádor.

– Jobb félni, mint megijedni, barátom uram – simogatta a szakállát a barát.

– Mi a ménkűtől? – ásítozott a horvát bán. – Egy-két sátoralja cigány széttüsszenti a törököt szultánostul.

Volt, aki szakállánál fogva akarta füstre akasztani a szultánt, volt, aki attól féltette a bandériumát, hogy a csatatéren besározódnak a szép tarka saruk, meg kellene várni, míg szárazra fordul az idő – mit lehet tudni, talán olyan úr is volt a király tanácsában, aki már akkor megmondta, hogy a destruktív sajtó az oka mindennek.

Utoljára aztán az erdélyi vajdához is odafordult a barát, Zápolya Jánoshoz, aki nagyokat hallgatott a trónus mellett.

– Hát tekegyelmed mit voksol, János vajda?

A vajda az asztalra ütött az öklével.

– Én csak annyit mondok, hogy ezzel a gyűrűs öklömmel agyonverem az egész janicsárságot.

– Hű, lator-teremtette, de nagyot mondott kend! – kacagta el magát a sánta Báthory nádor.

– Lator mondja, de nem annak – mordult vissza az erdélyi vajda.

Erre pedig ne tessék ám megbotránkozva azt mondani, hogy hát ez meg már micsoda csúnya kitalálás! Szerémi György, a pletykás udvari káplán följegyezte, hogy az urak a királynét is csak latrunculának hívták egymás közt – el lehet gondolni, hogy akkor milyen titulusokkal kedveskedtek egymásnak, ha összevesztek. Igenis, kedveskedtek, mert az ilyesmit okos ember már akkor se vette komolyan, és különben is mindenre vissza lehetett tromfolni. Ha azzal hízelegtek az embernek, hogy „te mordályégető!”, azt vágta rá vissza, hogy „te hamispénzverő!” és arra, hogy „törökök csahosa”, az volt a felelet, hogy „cruciatus”, vagyis, hogy Dózsa hadából való, azaz kommunista.

Mindebből nem lett volna semmi baj se. Abból lett a baj, hogy a nádor azt kurjantotta oda az erdélyi vajdának;

– No, Szapolyai úr, majd megválik, hány zsákkal telik…

Ezt a disputát ugyan nem jegyezték föl az akkori skriblifexek – különben is zárt ülés volt, – de biztosra veszem, hogy ezzel kezdődött a mohácsi vész. Magyar embert akkor se lehetett jobban megsérteni semmivel, mintha úrnak mondta a per-tu barátja. Sajátságos dolog, de a magyar úr mindig valami hallatlan gorombaságot érzett ki abból, ha akkor titulálták úrnak, mikor nem kellett volna, emlékszem én erre gyakorló újságíró koromból is. Akármilyen zenebona volt az országgyűlésen, föl se vettük. De ha Papp Zoltán vagy Holló Lajos úgy beszélt a miniszterelnökről, hogy „Bánffy Dezső úr”, abból legalább is párbaj lett lapzártára.

De nem is kellett ahhoz parlament, vért kívánt az ilyen gorombáskodás a szegedi kaszinóban is, még ha csak Rosenberg Miksa és Varga Sándor urazták is le egymást.

Rosenberg Miksa ezredorvos volt, jómodorú, jókedvű, mindenütt kedvelt társaságbeli ember. Varga Sándor pedig sómérő volt, még pedig nemcsak a sópajtában, hanem a saját kis boltjában is. Délelőtt mint sótiszt mérte a sót nagyban, délután mint boltos kicsinyben, este aztán kimosakodott, és fölszaladt egy kicsit az úri kaszinóba, felejtkezni a Deák Ferenc, a Semsey Pál báró és más jeles magyarok társaságában. (Úgy értendő, hogy az akkori kártyákon Deák Ferenc volt megfestve makk-ásznak, Semsey Pál tök-ásznak és így tovább. Soha többet nem lesznek ilyen tekintélyes politikusok Magyarországon.)

Majd el is felejtem mondani, hogy régi történet már ez. De hát tudnivaló az, ha nem mondom is. Van annak már vagy ötven esztendeje, mikor Rosenberg, az ezredorvos és Varga Sándor, a fűszeres együtt ferblizgettek az úri kaszinóban, nevezvén egymást hol Rózsa Sándornak, hol Papakosztának, egymást megbecsülő nyájas enyelgéssel.

Egyszer azonban összeszólalkoztak a besszeren, ami a legjobb barátok közt is megesik. Ez nem is lett volna baj, a baj az volt, hogy az ezredorvos azt találta mondani a vita hevében:

– No, Varga Sándor úr is várhatja, míg én leülök vele kártyázni.

Amire aztán Varga Sándor azzal gorombáskodott vissza:

– Úr az úrnak az öregapja!

– Az öregapámnak pedig hagyjon békét az úr! – fortyant föl az ezredorvos, az asztalhoz vágván a kártyát.

Szó szót ért, a két úr rettentő haragban vált el egymástól, s másnap délután megjelent két katonatiszt a fűszeresboltban.

Varga Sándor vászonkötőbe öltözve ült a kis széken, nagy darab marhasót aprítgatott a két térde közt a detailban vásárolgató tanyai nemzet számára, mikor a tiszt urak beállítottak, és felük nevében udvariasan fölkérték, hogy nevezze meg a segédeit.

Varga Sándor úgy felelt, ahogy illik az olyan emberhez, aki már sok népszínművet látott.

– Azt az egyet nem töhetöm – tette le a sótörőt. – Segédöt most egyet se tartok, csak inast, de az mög olyan gyámoltalan, hogy, mint látni tetszik, még a sótörést se bízhatom rá. Hanem hát tán neköm is mögmondhatnák az urak, mivel szolgálhatok.

Értelmes ember volt Varga Sándor, s mikor a tisztek kimagyarázkodtak, mindjárt tudta magát mihez tartani.

– Tisztölet-böcsület a doktor úrnak, de én csak egyenlő ellenféllel állok ki duellumra.

A két katona nagyot nézett.

– Hogyan? Ön, a sótiszt, a fűszeres, nem tartja egyenrangú ellenfélnek az ezredorvost?

– Hát hogy tarthatnám? – magyarázott Varga Sándor a pipaszárral. – Van annak az úrnak gyeröke?

– Nincs. Felesége sincs.

– No, hát ide nézzönek az urak – húzta el Varga Sándor a firhangot a benyílóról, ahol két kicsi gyerek bújócskázott. – Látják, neköm két gyerökre köll keresnöm, akiket senki se ötet, ha engöm valami baj ér. Az ezredorvos úrnak se kicsi, se nagy. Hát hol itt az egalitás? Hanem majd ha neki is lösz két gyeröke, és ő is annyit kockáztat, mint én, majd akkor tessék visszafáradni, oszt mögbeszéljük a többit.

A két tiszt összeharapta a száját, szalutált és mentek a megbízójukhoz, megbeszélni vele a helyzetet. De jöttek vissza mindjárt földerült orcával.

– Az ezredorvos úr méltányolja az ön álláspontját.

– El is vártam tőle.

– De cserébe öntől is méltányosságot vár.

– Az is möglösz.

– Tehát az ön számításában hiba van, kedves Varga úr. Önnek olyan előnye van, hogy azt a mi felünk be nem hozhatja, még ha hajlandó volna is megházasodni. Mire neki két gyereke lesz, önnek lesz négy. Mire neki lesz négy, akkorra önnek lesz hat, és így sohase lesz meg az egalitás. Ezzel a kifogással tehát ön az elégtételadás alól ki nem bújhat. Belátja-e, Varga úr, hogy igazunk van?

– Hát be – komorodott el a fűszeres.

– Hajlandó tehát kiállni?

– Hát ha olyan nagyon erőszakoskodnak, kiállok.

– Ez már férfias beszéd – helyeseltek a tisztek. – Lesz szíves tehát segédeket megnevezni?

– Mi az Isten egerének az? Nem köll oda szájtátó. De az urak ott löhetnek, ha nincs jobb dolguk. Legalább majd ránk csukják az ajtót.

– Hogy gondolja? – tátogtak a segédek.

– Hát úgy, ahogy fölnőtt embörök közt a párbajnak lönni köll. Bemögyünk ketten az ezredorvos úrral egy olyan sötét kamrába, ahol az égvilágon sömmit nem látni. Ott maguk neki is a kezibe adnak egy nagy kést, mög neköm is, ránk csukják az ajtót, a többi aztán a mi dolgunk. Aki mögmarad, az majd zörget, hogy eresszék ki. Mög tetszöttek érteni?

…Hát hogyne értették volna meg, mikor ez értelmes beszéd volt. Olyan értelmes, hogy be is fejeződött vele az egész párbaj, mielőtt megkezdődött volna. A híre azonban fönnmaradt, s én érdemesnek láttam följegyezni a Varga Sándor párbajkódexét napjaink számára, amikor hazánk nagyjai megint igen szigorúan urazzák egymást.

OSZTOZKODÁSOK

I

Idő: hetivásáros nap, alkonyat felé; színhely: vízparti kocsma, még gerendás, de már villanylámpásos. Vendég igen gyéren, három asztalnál négyen. Az egyiknél valami úrféle andalog, adóvégrehajtó, nótaáruló, vagy valami ilyesmi lehet, mert bőrszivart szív szopókából. Ezt nem kell tekintetbe venni, mert aki úr, az menjen az urak kocsmájába, a tükörablakos nagy szálába, oszt lógassa ott a lábát a bársonykanapéról, ne üljön ide hivalkodni a szegény emberek közé.

A másik asztalnál már idevaló, rendes ember felejtkezik, Sahin Ugró Gergő, aki Ötömös-szélbül következett be a városba, eladott egy tehénkét borjastól, kapott is háromszáz koronát, de igen kimelegedett az alkuban, ugyan nem is az alkuban, mert az nem tartott soká, hanem a zsidó minden áron arannyal akart fizetni, Gergő meg azt nem akarta vállalni, mert lelkére kötötte az asszony, hogy csak rendes pénzt fogadjon el – hát igen, kiabálni kellett a Jakabra és most utána kell ereszteni a nagy méregnek félliter békítőt.

A harmadik asztalnál Francia Nagy Antal koccintgat a komájával bizonyos nevezetű Papdi Sós Jánossal. Mást nem is mondanak, mikor összeütik a poharat, csak annyit, hogy „…sten”, „…sten” – amiből látnivaló, hogy ezek is igen itthon vannak a vízparti kocsmában. Mikor pedig nem koccintanak, akkor néznek kifelé az ablakon, amerre a napot lehet sejdíteni az alkonyati vörösségben, s éppen ezen kezdődött az osztozkodás. Mert Sahin Ugró Gergő is odabámult a napra, noha a nagy báránybőrsapkában nem nagyon formázta a napraforgó-virágot, de nem érte be a bámulással, hanem meg is szólalt. Azt mondta:

– Lemén a nap a tengörbe.

Ez ugyan úgy volt mondva, hogy senkinek se volt mondva, de azért akárki meghallhatta. Francia Nagy Antal meg is hallotta, és odasúgta Papdi Sós komának, hogy tökéletlen embör löhet az, aki még azt se tudja, hogy a nap nem a tengörbe mén le, hanem átmén az Emerikába. Ezt Antal csak félhangon mondta, de a koma egész fönthangon nyilatkozott:

– Nincs még benyőlve a feje lágya.

Gergő nem azért ötömösi magyar, hogy az ilyesmit szó nélkül hagyja, ennélfogva kiveszi a pipát a foga közül, és megkocogtatja vele az asztalt:

– Aszongya kend, hogy nincs benyőlve a fejem lágya? Szeretném tudni, melyikünké keményebb.

Antal lejjebb nyomja a fejibe a sapkát és a szeme sarkával odavág a komának. Ez annyit tesz, hogy „koma, ne hagyja kend magát”, és a koma valóban nem hagyja magát.

– Nem tudom, kit tisztőjjek kendben, de mán mögengedjön, az én fejem mégis erősebb a kendénél.

– Nono – mondja Gergő és kiugrik a szoba közepére. – Tögyünk próbát, üssünk kosfejet.

Papdi Sós koma szintén fölegyenesedik, és megbátorítja magát egy nyelet borral.

– No, gyék kend!

Azzal összemennek. Gergő előregörbült testtel szalad a komának, s a két turáni koponya összekoppan.

– Röcsög-e? – kérdezi az ötömösi ember.

– Nem röcsög.

Megint összemennek, és most a koma kérdezi:

– Röcsög-e, ötömösi embör?

– Nem röcsög.

Harmadszorra aztán recsegett. Most Gergő érdeklődött, mint soros, de a koma nem felelt – csak odabotorkált az asztalához.

– Fáj-e? – kérdezte részvéttel Antal.

A koma szisszentett egyet, de nem szólt, csak a fejét simogatta. Aztán beöntött egy pohár bort, fújt egyet, és odafordult Antalhoz:

– Hogy van az, hogy az egyik embör feje keményebb, mint a másiké?

– Hát úgy, hogy az egyik ember feje jobban teli van, mint a másiké – magyarázta Antal. – Úgy, mint a hordó, tudja kend, azt is nehezebb összetörni, ha teli van, mint ha üres.

A koma kipucolta a pipaszárat, kikaparta a pipát, megtömte, rá is gyújtott, s még mindig csak a fejét tapogatta. Egyszer aztán kivágta a szót:

– No, úgy vöszöm észre, akkor az én fejemben ügön kevés löhet, mert ügön fáj.

Azzal tisztelgett a poharával az ötömösi ember felé, ahogy Roland a kardjával tisztelgett Ganelon lovagnak a roncevaux-i csata után:

– …csértessék!

Így osztoztak mifelénk a magyarok – 1913-ban.

II

1923-ban, nyári vásár vasárnap-delén már egészen másra mén az osztozás. A színhely most is kocsma, de úri, a belső városban. Tenger vendég egymás hegyin-hátán. Tanyai gazdák a határból, vásárhelyi dinnyések, makói hagymások, röszkei paprikások, marhakupecek, lókupecek, hozzájuk tartozó fehércselédek fejkendőben, selyemstrimfliben. Egyetlen úrféle vendég egy kopott reverendás öreg pap, átutazóban lehet, ínséges eklézsiájú, kifelé keresi az utat az asztalok közt, látja, hogy ez nem szegény embernek való csárda, tudakolja a pincértől, hogy van-e itt lacikonyha, mint Debrecenben. Az egyik asztaltól odakurjant neki egy tömpeorrú cigány lókupec, akinek izzadt, ragyás arca olyan, mint a kizsírozott réztepsi:

– Hej, szentatyám!

Az öreg pap tétován megáll és odanéz.

– Tudja-e, mi lesz az én végrendeletem, szent atyám?

– Nem tudom, fiam.

– No majd megmondom, szent atyám. „Kis temetés, nagy halott-tor”, ez lesz a végrendeletem.

Ezen nagyot nevet a cigány is, a piszkos zöldblúzos, kócos lány is, aki vele van és Memphis cigarettát szív ezüst tárcából, aminek zománcos tetején pucér dáma fésülködik.

A nagy nevetés közben észre se veszik, hogy két tarisznyás magyar odaült az asztalukhoz. Bort parancsoltak. Megkapják, koccintanak. A lókupec is koccint. Ezen fölbátorodik a két magyar, megkérdezik, lehetne-e őnekik ezen az asztalon osztozni?

– Lehetni lehet – mondja félegyházi dialektusban a cigány. – Min osztoznak kendtek?

– A tehenek árán – szuszogja az öregebb ember, kehegős, száraz kis tatár, s kirángat a tarisznyából egy tarkakendős batyut. Sajt is lehetne benne meg kenyér is, de csak bankó van benne, iszonyú sok.

– Hogy adták kendtek?

– Négy milliom – hány százezör is, sógor? – feleli-kérdi a fiatalabb ember, akinek körtefeje van és ereszetes szemöldöke, aminek a nyírásáért külön fizetne a borbélynak, ha városi ember volna. De ezek a tanyaiak mindenben ilyen szerencsések – az ereszetes szemöldököt bizonyosan az asszony nyírja odakint.

– Négy milliom mög hatszázezer… – simogatja a szuszogós a bankókazlat. – Vagy hogy is csak? Négy milliom, mög tizenkétszázezör… Nem a’, még se annyi vót… Mögállj csak, öcsém…

– Sose vergődjék kend vele – önti tele újra a poharat a fiatal – hiszön majd kitudódik, ha szétrakja kend.

– Hát hogy csináljuk? – néz végig gyámoltalanul az öreg a társaságon. Jó volna, ha a cigány beleadná az eszét, mert az világban forgolódó embernek látszik, de a cigány nem szól, félvállára nyaklott fejjel szundikál. A kócos lány azzal mulatja magát, hogy az orrán eresztgeti ki a füstöt, s egy kis megvetéssel sunyit a parasztokra, akik egész biztosan nem tudnák az orrukon kieresztgetni a pipájuk füstjét. Világ csudája is volna az az orr, amelyik ezt kibírná.

– Felibe rakja kend szét, sógor – szólal meg a körtefejű. – Egy ide, egy oda, az a legtisztább munka.

– No jó – harákol az öreg, – de hát melyikön kezdjem?

– Kezdje kend a nagyján, a kékön.

A „kék” a huszonötezer koronás, nevét, számát nem tudják. Rendes embernek soha az életben nem volt dolga ekkora számmal.

– Kóstolja kend, sógor, majd sebösebben mén… sten!

– …sten!

– No mán mög a zöldeköt hagyigálja kend kétfelé.

A „zöldek” a tízezerkoronások. Fölszuszog az öreg, ahogy készen van velük.

– Az ötezresöket mán te felezd el, öcsém. Én mán nem győzöm az ujjam nyálazni.

Az ötezrest, ezrest név szerint is ismerik. Ezekből annyi van, hogy mire a kazal felével elkészül a fiatal, készen vannak az első félliterrel is. Muszáj még féllitert kiparancsolni.

Utoljára maradnak az ötvenezresek.

Az öreg sógor a két ujja közé csíp egyet belőlük.

– Hát ez a kis veres? Ez ugyan miféle?

– Ez új találvány – káromkodik a körtefejű. – Ez talán nem is péz.

– A fogása olyan, hallod – morzsolja meg az öreg.

– Ötös is van rajta, azt látom. Mög három sömmi.

– Van azon négy is, hé.

– Egy, kettő, három, négy. Annyi ez, bátya, a fene rágja ki. Valami huncutság löhet benne.

– Az mán mindögy, hallod. Ha a javát mögfeleztük, ezt is csak elosszuk.

Tíz-tíz darab jutott a kis vörösbül mind a kettőnek, egy darab meg páratlan maradt. Hát most már mi lesz ezzel az árvával?

Néznek egymásra tanácstalanul. Az öreg fogja az üveget, teleönti kettejük poharát, azután tovább adja a fiatalnak.

– Önts a tüsztölt úrnak is, te közelebb éröd.

A fiatal önt, és úgy oda koccantja az üveget a cigány poharához, hogy a tisztelt úr fölrezzen, és helyrerántja a nyakát.

– Nézze mán, jó embör – tolja elébe az öreg a gyanús bankót –, mi péz löhet ez?

– Hát az ötvenezres – ásít a cigány.

– El kék felezni – könyököl be az öreg az asztalra –, de mög vagyunk vele akadva. A nyavalya törje ki űket, hogy mindig ilyen új találványaik vannak.

– Hát adjon kend a cimborájának egy huszonötezrest, tegye el az ötvenezrest, oszt kvitt – magyarázza a cigány.

– Mölyik a huszonötezöres?

– A nagy kék.

– Értőm – biccent rá az öreg. – No hoci öcsém, egy kéket, oszt lögyön a tied a veres.

A körtefej heves ingásba jön.

– Azt az egyet nem töszöm, sógor. Ha kendnek nem jó, neköm se jó. Csekélylöm.

Hozzámérik a vöröset a kékhez: hát éppen fele!

– No ugy-e? – néznek mindaketten elhidegedve a cigányra. Hát való ez, így bolonddá tenni az embert?

A cigány azonban elkezd nevetni, csak úgy rengenek a hasán a mellény ezüstgombjai.

– Nini – villan föl az öregnek a szeme –, hát ha ez ötvenezres, ez mög huszonötezres, adna-e maga két kéket ezért a veresért?

– Hát hogyne adnék? – veszi elő a vadonatúj bőr tárcáját a kupec és kihajít belőle két huszonötezrest.

A két magyar egymásra néz, összekacsint, de a pénzért nem nyúl egyik se.

– Tartsa mög magának – mondja az öreg, és elfordítja a fejét. – Pincér úr, füzetni!

Aztán betarisznyázzák a bankókazlakat, kiki a magáét, a páratlan vöröset külön veszi a markába az öreg.

– Hát majd a vasárosnál – mondja a fiatalnak.

– Ott jó lösz – mondja a fiatal.

Mert látnivaló, hogy igaz ember kell ahhoz a valami nagy pénzhez, amiért a cigány egyszerre kihajította a két kékhasút. Akkor a vasárus ad azért négyet is.

– Jó egésségöt – néz vissza a válla fölött gúnyosan az öreg, és nagyon tetszik neki, hogy a cigány olyan mérgesen néz. Nem is igen szereti azt századik ember se, ha lefőzik.

A kócos lány kötelességének érzi, hogy osztozzon az embere mérgében. Abbahagyja a művészetet, és csak úgy a száján köpi a füstöt a tarisznyások után.

IGAZSÁGKERESŐK

Házassági háromszög. Ezt a címet is adhatnám neki, de hát én csak olyan „célszörű szögény embör”-e vagyok az irodalomnak, minek urizálnék? Aztán meg nem is a házasságról van itt szó, hanem az igazságról. Azt keresi két ember meg egy asszony a bíró előtt.

Azaz hogy tulajdonképp csak Mátyás keresi az igazságot, mert ő a panaszos. Meg is látszik rajta, mert nagyon a szügyibe ereszti a kócos, szürke fejét. Nagy, lompos bajuszú öreg magyar különben. Ötömösről való, s ha Kuthen vezér mégegyszer összekürtöltetné a népét, szó nélkül bevenné valami kánsegédnek, murzának vagy a mándruc tudja kívülről, minek hívták a kunoknál a zupás őrmestert. Legföljebb azt mondaná neki:

– Nem sokat változtál azóta, öregem, mióta a tatár idekergetett bennünket, hanem a csizmádon meg egészen meglátszik, hogy azt még valamelyik novgorodi varga szerkesztette.

Csakugyan régi alkotmány a Mátyás csizmája, még a szárán is foltokat visel, ami a csizma-genealógiában föltétlen bizonysága a nagy múltnak, és mivel a talpa szét van nyílva, a deszkapallón is olyan plattyogó hangot ad, mintha pocsolyát gázolna. A magamformájú városi úr-féle szinte megilletődve nézi, hogy közelről ilyen az a csizma, amely tíz esztendő óta mint indok szerepel a közvélemény asztalán. Tudniillik, mint a búza drágaságának indoka.

A Tóni lábán cipő van, sárga cipő, ami nagyon alkalmas viselet így krumpliszedős-időben az olyan suhancár legény lábán, mint Tóni, és a Tóni kis fekete bajuszán kívül ennek a sárga cipőnek lehet legfőbb része abban, hogy Mátyásoknál beütött az ördög a határba. A természet rendje szerint való, hogy az asszonyszem, szívesebben állapszik meg a Tónik sárga cipőjén, mint a Mátyások sokat próbált és sok mindenben megfordult csizmáján.

Az asszonynak pillangós-papucs van a lábán, de csak úgy pillangótlanul, mert az asszony, noha öregnek még menyecske, menyecskének már öreg egy kicsit. Kuthen vezér leginkább csak markotányosnőnek vállalná már. Pedig amúgy nagyon illendőségtudó, nem pillog a legényre, szemlesütve simít egyet-egyet a selyemkötőjén, mert így való az, mikor az ember törvényben van.

– Hát hogy volt az, atyus? – kérdezi Mátyást a hivatalos ember.

– Hát az úgy volt, kéröm, hogy nem lött volna itten sömmi baj az égvilágon, ha rosszkor nem möntem volna haza – mondja Mátyás megfontoltan, de itt aztán meg is áll. Utóvégre azért fizetik a bírót, hogy ő kérdezzen.

– Hát mért ment kend haza rosszkor?

– Mert éppen a kukoricát kerültem, oszt észrevöttem, hogy otthonfelejtöttem az acskót.

– Tudom, tudom, de mért mondja kend, hogy rosszkor ment haza?

– Hát csak azért, hogy éppen akkor volt ott a Tóni is, ni. Az asszonynak az izéje…

– Mizéje no, csak mondja kend ki bátran!

– Hát azt mán űk tudják jobban, hogy micsodája. Én csak úgy mondom, hogy az izéje.

Az asszony egy kicsit lejjebb húzza a szemére a kendőjét, a sárga cipő pedig roppan egyet a padlón.

– Ángyikám neköm ez az asszony, kéröm – mondja Tóni, mert a sárga cipővel vele jár a gavallérság. – Osztán lepködik azt más szomszédok is, töszöm azt…

A hivatalos embör azt mondja Tóninak, hogy majd akkor beszéljen, ha kérdezik, aztán nyájasan int Mátyásnak, hogy mondja csak tovább. Mi lett aztán abból, hogy éppen ott érte az izét?

– Az lött, kéröm, hogy a Tóni mingyárt az ereszet alatt két kézre kapott, oszt úgy mögrakott, hogy még most is hordom a kékjit.

Mátyás ezt némi derűvel mondja, egyrészt mert kellemes az elmúlt bajoknak emléke, másrészt, mert jólesik az embernek, ha az ellenségét lecsökkentik, és az ő szavát akarják hallani az úri népek.

– Kézzel verte kendet?

– Löhet, hogy kézzel is vert, de az agykoponyámat mög zsindöllyel ütötte, azt mögmondhati az asszony is, mert ha ű ki nem szabadít a keze közül, tán agyon is vert volna.

– Hogy-hogy? – mosolyodik el a bíró. – Hát akkor mégis csak kendhez húz az asszony, ha ő mentette meg?

– Az ű kötelessége volt, mert ű szörözte a bajt – vonja föl Mátyás magyarázatul a fél vállát. Amiben az is benne foglaltatik, hogy lám, mégis csak értetlenek ezek a városi népek.

Úgy kell lenni, hogy a bíró elértette a kritikát, mert most már elkomolyodva adja fel a szót:

– Tehát azért panaszolja be kend a Tónit, mert megverte kendet a saját házában?

– Dehogy azért! – legyint Mátyás az öreg kezivel. – Hanem ami borzasztó nagy kárt tött, az asszony miatt…

– Értem – mondja a bíró és fölkászálódik az asztaltól. – Kend el akar válni az asszonytól. Csakhogy abban én nem vagyok illetékes, az más bíróhoz tartozik.

Mátyás most már megmérgesedik és nekivörösödve hadonász a kezivel.

– Ugyan, ne tanálgassa mán, mikor azt úgysem löhet eltanálni, azt a röttentőséget, amit ez a legény tött az asszony miatt. Mert ahogy mögmérgesödött, amért az asszony kivött a kezibül, hát leszúrta mérgiben az udvaron az egyik malacot. Ezért nyújtom panaszomat a Tóni ellen, mert ez mán mégse való.

Akaratlanul rábólint a menyecske is, hogy akárhogy volt, mint volt, abban igaza van Mátyásnak, a malacban mégse kellett volna kárt tenni.

– Hát hogy volt az, menyecske? – kérdezi a bíró. – Mi járatban volt maguknál ez a fiatalember, mikor a gazda a kukoricát kerülte?

A menyecskének lobot vet a képe, szorosabbra rántja az álla alatt a fejkendője csomóját, és negédesen megrántja a vállát.

– Mit tudom én? Erőszakosan jött be a tanyába.

Tóni, noha sárga cipőt hord, mégis csizmaszárba dugja ez alkalommal a gavallérságot. Dacosan felüti a fejét:

– Az se igaz ám, ángyi. Hivatalos voltam én oda éppen akkorára, mikor Mátyás bácsi kerülni ment.

– Hát osztán ki hítt oda? – kérdezi Mátyás, és odavillan a bíróra a szeme sarkával, hogy ide vigyázzon, mert most bújik ki a szög a zsákból.

– Ki hítt? Hát az asszony hítt, a kend felesége, ha tudni akarja kend – kapja föl a fejét dacosan a legény.

Mátyás kiegyenesíti a derekát, és fölényes bölcsességgel néz a fiúra.

– Minek möntél, ebadta? Hiszön embör létödre neköd köllött volna több eszödnek lönni, mint az asszonynak.

ZUGINÉ EGYKÉJE

Az orvos előszobájában – ezt minden művelt ember tudja régi szép fametszetekből és régi szép humoreszkekből – igen komoly tanulmányokat lehet végezni. Jönnek-mennek a mindenféle ügyes-bajos emberek, s azokkal el lehet beszélgetni. A betegek többnyire nyájasak, leereszkedők és közlékenyek, különösen, ha sajnálkozóra találnak. Akit pedig nem érdekelnek az emberek, annak az olvasó-asztal kínál különböző stúdiumokat. Található rajta fürdőalmanach a kilencvenes évekből, Fliegende Blätter a nyolcvanas évekből. Azt merném mondani, hogy az utóbbi kötelező, s az a gyanúm, hogy mikor a kész orvosok berendezkednek, lelépési díjat fizetnek az öregeknek a Fliegende-kért. Hiszen ma egyéb felszerelésre úgyse igen futja, hát legalább ez legyen meg.

Az én orvosom egy kicsit elfajzott az ősi erényektől. Se fürdő-prospektus, se Fliegende nincs a várószobája asztalán, hanem igenis van Természettudományi Közlöny, Kosmos-füzet, Nyugat, Magyar Statisztikai Szemle… Hopp, ezt megnézzük. Látom a borítékán, hogy Kovács Alajos írt bele cikket az egykéről. A napokban lapozgattam Pezenhoffer Antal nagy egyke-könyvét, s abból megtanultam, hogy az egyke a protestantizmus bűne, s hogy az országot a katolicizmus menti meg az elnéptelenedéstől. Hát Kovács Alajos, a hivatalos statisztikus, mit mond? Először a végét nézem meg a cikknek.

– A társadalmi mozgalmaknak állandóan felszínen kell tartaniok ezt a kérdést, az államnak pedig minden intézkedésébe bele kell vinnie a fajvédelem és fajfenntartás gondolatát, egyrészt kedvezésekkel és kitüntetésekkel, másrészt háttérbeszorítással és büntetéssel kell küzdenie a jövő magyar nemzedék megfogyasztására irányuló minden kísérlet ellen.

Hát ezt aláírja minden rendes ember. Amelyik országba az egyke beleesett, az halálos nyavalyába esett. Amelyik országban az egykét megállítani nem tudják, annak a neve mellé a végzet már odaírta a deleaturt. Erről nem lehet disputálni, mert ez kétszerkettő. Hogy mit kellene, vagy mit lehet ellene tenni, abba mindenkinek kötelessége beleadni az eszét. Elkezdem a cikket az elején olvasni.

– Be kell vinni a köztudatba azt, hogy aki csak egy vagy két gyermeket nevel fel, az a nemzet iránt tartozó kötelességét nem teljesítette…

Lassan haladok az olvasással, mert nagy a forgalom, egyre nyílik az ajtó. Hetipiacos nap van, sok a tanyai páciens. Köhécselő öreg gazdák, gangosan járó javabeli menyecskék, jól öltözöttek, ételben-italban fogyatkozást nem szenvedők, öröm őket látni. A régi paraszti félszegségnek nyoma sincs, ezek úrhoz szokott, erejük-tudott emberek, akik már nem félnek a szőnyegre lépni, fogasra akasztják a kalapot, nem a szélire ülnek a széknek, hanem a hátukat is megvetik benne, mustrálják a bútort a szemükkel, és tán szegényellik is, és mikor nyitja az orvos a belső szobája ajtaját, az új kultúra türelmetlensége idegeskedik a hangjukban:

– Sokat köll-e várni, orvas úr?

Furcsállom, hogy egyesével jönnek, és feltűnő röviden végeznek az orvas úrral. Régebben, a szögény világban, ha az eladó megbetegedett, és már hat hónapig nyomta az ágyat, akkor apja, anyja, keresztanyja egyszerre szállták meg az orvost, és az apa így adta föl a szót:

– Kérdözze mán no, mér töreködtünk be magához, tekintetös úr?

– Majd megmondják kendtek.

– Hát egy kis búzácskát hoztunk be, de mán, mondok, ha betöreködtünk, csak mögjelöntöm magának, hogy nemszeretöm-formán van a Pirosunknak a sorja.

– Szóval beteg a Piros?

– Betegnek éppen nem beteg, csak olyan nyüglődi. Nem tud aludni a köhögéstül.

Mert tisztában volt azzal az ésszel élő ember, hogy ha betegnek vallja a Pirost, akkor mindjárt drágábban számítja meg az orvos a tudományát. Így meg csak legyint a kezivel, és azt mondja:

– Persze, fölfázott egy kicsit. No majd írunk neki valami port.

S már írta volna is, de akkor az apában fölébredt a lelkiismeret. Nini, hátha nem lesz érvényös az az olcsó por? Lopva meghúzta az asszonyon a kendő rojtját, s most már az vette föl a tárgyalás fonalát:

– De a derekát is fájdijja a lány, kéröm. Nem tud vele fölkelni.

– Hát fekszik?

– Fekszik ám, szögénkém, mert alighanem mögrántotta a derekát, mikor leesett a fárul…

Az anya mondta volna még, de azért embör a férfi, hogy neki több esze legyen.

– Valami kenőcsfélit is írjon neki a porhoz – vágott közbe. – Ölég lösz ez erre a bajra.

– Nem lehet azt így látatlanba – csóválta meg a fejét a doktor. – Legjobb lesz, ha behozzák kendtek a Pirost a jövő héten.

Apának, anyának rettenet ezt még hallani is. Hogy lehetne már azt a beteg teremtést három óráig rázatni a kocsival? Szemek összevillanása figyelmeztette a komaasszonyt, hogy most már ő a soros. Neki kell nyomba igazítani ezt a tökéletlen orvost.

– Nem kocsira való mán az, lelköm-galambom. Hiszön félesztendeje majd kiszakad a gyomra, ha csak mögfordítjuk is az ágyban.

És ha az orvos ezek után a haját tépte mérgében, és úgy kérdezte, hogy most már miről gyógyítsa ő a Pirost, akkor az úgynevezett célszörű szögény embör kimondta kereken:

– Hát amíkrül legolcsóbb, tekintetös úr!

Ezeknek az együgyű ravaszságoknak most már vége, s néhai való gazdám, Tömörkény István nem ismerne rá többé a parasztjaira orvostudományi viszonylatukban. Lelkükben ugyan, gondolom, ma is jobban hisznek a csépai szent takácsban meg a galambosi javasasszonyban, mint az egyetemi professzorokban, de ezek jobban imponálnak nekik, mert többet kell nekik fizetni. (Ugyan ez se bizonyos, mert a tanyai javast búzában kell fizetni, s a csépai látnok is csak a papírpénztől fordul el jogos megvetéssel. Az udvarára gurított hízó erősíti az ihletét.)

– Mentül drágább, annál foganatosabb – most ez a szavuk járása, s nyilván ezért kedvelik a röntgenezést, amit ők rögtönözésre magyarosítottak. Hiába mondják nekik, hogy az nem orvosság, mind azon könyörög a doktornak, hogy rögtönözze meg őket.

Az orvos meséli nekem ezeket a pácienseiről, ahogy déli harangszó után ritkul a vendég. Akkor valami gyerekhang nyivákol az előszoba-ajtóban, és az orvosom azt mondja:

– Nini, Zuginé, el is felejtettem, hogy ő még hátra van. Zuginé az a munkásasszony-típus, aki ötven esztendősnek látszik, pedig nincs huszonöt. Mozifilmeken ilyen asszonyokat szoktak ütni-verni a züllött alkoholisták, de filmen még nem láttam ilyen soványát. Mi ehette le az izmokat ezekről a jól formált csontokról, mi szívhatta ki az élet pirosát ebből a viasz-arcból? Tüdővész? Az orvos ingyen oltást ad neki minden harmadik nap.

– No gyerünk, Zuginé.

Zuginénak azonban egy apró ember kapaszkodik a szoknyájába, és a kis ember nem akarja ereszteni az anyját, de menni se akar vele. Tulajdonképpen nem tudni, mit akar, mert mért lennének a kis emberek okosabbak és logikusabbak, mint a nagyok? Megveti tömzsi lábacskáját a küszöbben, és ordít, mint a szíven szúrt malac.

– Mindjárt jön anyuka, egyetlenkém – mondja engesztelően Zuginé, és nyilván egyetlenke szoknyáját igyekszik kiszabadítani a kurta férfiú epertől ragadós kezéből.

– Csö-önd, te bórembukk! – mordul rá az orvos, mire a bórembukk megdöbben és elereszti a szoknyát. Mikorra magához tér a meglepettségből, akkorra csak ketten maradunk a szobában. A bórembukk nagy lélegzetet vesz, és még rémületesebben bőg, mint az elébb. Ez már nem a szeszély hangja, hanem az elhagyatottságé, a megcsalatásé, a félelemé és a haragé.

De hát nekem is van magamhoz való eszem. Fölveszem a Magyar Statisztikai Szemlét, hengert csinálok belőle és belefújok:

– Tru-tú, tru-tú, tru-tu-tu-tu-tu-tuttut-tú!

A bórembukk rám mered a szemével, szájával és azt mondja:

– Még!

És én fújom a statisztikai trombitát addig, míg a férfiú a szájába nem veszi a hüvelykujját. A békeszerződésen ez a pecsét. Most már baráti diskurzusba foghatunk.

– Hogy hívnak? – kérdezem.

– Majika.

Ha azt mondta volna, hogy ő egy ismeretlen bombavető, az nem lepett volna meg így.

– Hát én azt hittem, Marika, hogy te kisfiú vagy. Mit szoktál te enni, Marika, hogy ilyen szép erős kis bórembukk vagy?

Erre azonban már nem felelt. Lehet, hogy a kérdést se értette, lehet, hogy az ujját nem akarta kivenni a szájából – a nőkön már bórembukk-korukban se lehet eligazodni. Őhelyette az anyját kérdeztem meg, ahogy kijött:

– Van-e már három esztendős a kis lánya, Zuginé?

– Nincs, kérem, csak huszonhat hónapos.

– Étkes, ugy-e?

– Az, a nagybélű, a jó Isten se győzné szoptatni.

Nézek az asszonyra, nézek az orvosra, Marikára nem nézek, mégis ő felel:

– Majika sopik – gurul oda az anyjához, és rángatja azt lefelé magához.

– Majd odakint, egyetlenkém, várhass egy kicsit – emeli föl intőleg a mutatóujját Zuginé a madonna örök mosolyával, és fölöleli magához a kicsit.

– De Zuginé – kapom meg a csontvázasszony vállát –, hát csak nem szoptatja ezt a huszonhat hónapos gyereket? Maga, így, betegen, leromlottan?

A megszépítő madonna-mosoly eltűnik. Nem Medúza-arc ez, amelyik szembefordul velem – a Keresztrefeszítettnek az anyja nézhetett így a Golgotán:

– Hát mivel etessem, ha nem szoptatom, mikor egy liter tejért kétszáztíz koronát kérnek! Forduljon el tőlük a csillagos ég a haláluk óráján is!

Nem mondta meg, hogy kiktől, és én nem találgatom. És azt hiszem, a kitűnő Pezenhoffer Antal se kérdezné meg Zuginétól, hogy katolikus-e- vagy protestáns. És talán Kovács Alajos se kívánja a törvény elé állíttatni Zuginét, aki nem teljesítette a haza iránt való kötelességét, és nem jól szolgálja a fajvédelem eszméjét, mert csak egy Marikával segített hazánk néperejét újjászülni.

– Ha megírnám – mondom az orvosnak –, azt hinnék, én találtam ki.

– Ó dehogy – törli meg az orvos a szemüvegét –, nagyon gyakori eset ez mostanában.

KÜLPOLITIKA

Hetivásáros április-reggeleken szeretek a tanyák üde lelkével találkozni a fapiacon. Nemcsak azzal, amelyik a pirosgallyú növendék-fácskákban találtatódik, ahogy a gyökerük szűz homokot perget az aszfaltra, hanem azzal is, amelyik a parasztban lakik.

Igenis, parasztot mondok, nem kisgazdát. A kisgazda más. Az nemzetfönntartó elem, bőrszivart szív, tükörből fésülködik, újságot olvas, és szíve mélyén lenézi a parasztot, aki még azt se tudja, mi az az immunitás. A tanyán nincsenek ilyen kisgazdák, ott csak parasztok vannak, akik búzát vetnek, fát ültetnek, borjút nevelnek, és sokkal több eszmét cserélnek süldőmalacokról, mint államférfiakról. Újságot csak télen olvasnak, de akkor olyant, amibe még a nyáron pakolta a kaszakövet a városi boltos. Néha az is megesik, hogy az asszony tízesztendős újságot ránt ki a sublótból a selyemkendőjével, és ha: lámpagyújtáskor az iskolásgyerek azon gyakorolja a tudományát, az egy kicsit meg is zavarja a lelkeket.

– Apja – néz föl az asszony a tollfosztásból –, hát löhetségös az, amit a Pétörke olvas? Hát mán mögint a Ferenc Jóska a királ?

– Eszötök veleje – nevet a gazda –, hát mán hogy vóna löhetségös? Hiszön annak mán régön elmondták a cirkumdederumot. Mostan nincs királ.

– De hát mért nincs?

– Mert nincs olyan péz, amelyikre rá löhetne tönni a képit. Addég pedig a többi királok nem vállalik maguk közé.

Ez a tanyai közjog és nemzetközi jog dióhéjban, de csak odakint, ahol okos emberek laknak. Idebent a városban már egészen másképp megy a dolog. Itt friss újságot talál az ember a kocsiúton, azt kiteríti a térdére, ahogy ül a kőpadkán a fácskái közt, és letörülgeti róla a sarat a keze fejivel. Hiába akarja a jószándékú szelecske kikapni a kezéből a nyomtatott papirost, és hiába veregetik a csizmaszárát aggodalmaskodva a cseresznyefák rózsaszín gallyacskái: „Hajítsd el, gazdánk” – a város lelke már erőt vett rajta. Tudni akarja, hogy megy a világ sora, s könyökével térdéhez szorítva a lapot, az ujjával mutatja öreg szemének az összefolyó apró sorokat.

A szelecske abbahagyja a hiábavaló erőlködést, a cseresznyegallyacskák bánatosan kókadnak le az aszfaltra, s már éppen fordításra nyálazza az ujját, mikor egy bőrbe öltözött férfiú súlyos keze nehezedik a vállára.

– No bátya, mond-e háborút?

A bátya ráismer a ködmön ujjáról a hozzátartozó férfiúra, s válaszul rábök egy nagybetűs címre:

– Hát a Poin cár mán mögint nagyon firuncvancikoli a nímötöt, Imre.

– A Poin cár? – csudálkozik el a ködmönhöz tartozó Imre. – Lám, lám, hát aztat nem gyilkolták mög a komenisták.

A bátya kint a tanyán azt mondaná, hogy „a fene, ha jobban tudja”, itt az aszfalton azonban, a városi sokadalomban azt mondja, hogy „efelül nem vöttem híradást.”

– Hát! – lendíti Imre fölfelé a karját, igen örülvén annak, hogy ő a tájékozottabb, holott nem is az ő kezében van az újság. – Avval elbántak a ploretárok. Szögénnyel. Szénát tömtek a szájába, úgy hajították a tengörbe.

Itt azonban egy harcsabajuszú ember is beleavatkozik az eszmecserébe, aki harmincezer koronáért adná az eperfacsemete darabját, ha volna olyan bolond ember, aki venné.

– Az a muszka cár vót, hallják. Úgy hallottam én, ez a Poin cár francia nemzet.

– Az ám – mondja az újságos –, csakhogy itten az van, hogy a Poin cár elnök.

– Az nem löhet – nevet Imre fölényesen. – A cár az följebb való, mint az elnök. Mutassa kend csak azt az újságot.

– Ne no! – mondja egy kicsit sértődötten a bátya, de mindjárt földerül, amint az Imre homloka ráncot vet.

Nézi közelről a lapot, tolja messzire, fordul vele napnak, igazítja nap ellen, s végre egy kicsit megzavarodottan adja vissza.

– Az újság se tudja – menti magát. – Azért írja, hogy Poin cár-e vagy elnök.

A bátya elfogadja a magyarázatot és megengesztelődve feleli:

– Az löhet, mert a nehézség tud eligazodni ezökön a most való fejedelmekön. Mög mindögy is, mert egyik is csak úgy szödi az adót, mint a másik.

– De a Betlehem tán még jobban szödi, mint a Tisza Pista szödte – kottyan bele a szóba egy báránybőrsüveges surbankó legény, aki olyan, mintha a Sven Hedin tibeti könyvéből lépett volna ki.

Az akszakáll feddőleg nézi végig a fiatalt.

– Szödi ám, de csak azért szödhesse, mert a negyvennyócasok beleegyesültek. Azt mondták neki, hogy most adja ki a mérgit, mert aztán űk gyünnek.

– Hát föl kerék, le kerék – fejti ki történetfilozófiáját Imre. – Vót mán negyvennyóc máskor is, de elnyomták.

– De most nem úgy lösz ám – ingatja a fejét az orákulum. – Mert a magyar negyvennyócasok összefognak a nímöt negyvennyócasokkal, oszt akkor a Poin cár elmöhet oda, ahun a part szakad.

A harcsabajuszú elcsodálkozik.

– Hát ott is vannak negyvennyócasok?

– Negyvennyócasok mindenütt vannak, barátom, csak türtőztetik magukat.

Az Imre pesszimizmusa még egy próbát tesz.

– Szűr vágja a fát, ködmön hordja rakásra, palást melegszik mellette. Mindég ez vót a törvény e világon, ez is lösz!

A bátya föláll, és a mutatóujját fölemelve, azt mondja:

– De csak addig, még valaki el nem kiáltja magát, hogy abszurdum az óvilágnak!

Erre a misztikus prófétálásra mindenki elhallgat. Tisztelet szállja meg a szíveket, mert ez olyan borzasztó okos mondás, hogy itt igazán nem lehet több szava senkinek.

GERGELYNAPI HARANGSZÓ

Gergely-napja március 12-én van, s az e napra szánt időprognózist tökéletes szegedi ember sohase nézi meg az újságban. Mink ugyan nagyon tekintélytisztelő emberek voltunk mindig, azok is leszünk, de nem mirólunk van itt szó, hanem nagy Szent Gergely pápáról. Annak hiába ír elő a Meteorológiai Intézet atlanti maximumot, északi depressziót és egyéb ilyen szép tudományokat, Gergely pápa mégis csak azt teszi, amit a hivatala előír neki. Az ő hivatala pedig az, hogy megrázza a szakállát, mikor itt van a napja, és havas esőt szenteljen belőle a városunkra, a szeleket is rászabadítván a világra. Hogy másfelé hogy s mint van, azt nem tudjuk, nem is keressük, mert nem ártjuk magunkat a más dolgába, de minálunk így van. Nekünk szerződésünk van Gergellyel, s azt becsületesen megtartjuk mind a ketten. Akármilyen aranyos tavasz van reggel, estefelé már rázogatja Gergely a vizes szakállát, és habsörényes hullámparipákat kergetnek a szelek a Tiszán. Ezt teszi Gergely, mink meg azt tesszük, hogy éjfél előtt egy órával megszólaltatjuk Szeged valamennyi harangját, és hallgatjuk őket éjfél után kettőig. Úgy, mint negyvenkét évvel ezelőtt, a vízkor. Azazhogy nem egészen úgy, mert akkor idejében lefeküdtek az emberek, ájtatos keresztvetéssel kérvén az Istent, hogy „tűztől, víztől, hirtelen haláltól ments meg, Uram minket”. És mire megszólaltak Gergely-nap éjszakáján a harangok, akkorra itt volt mind a három: a tűz, a víz, a hirtelen halál. Egy egész nagy város hirtelen halála…

Szeged pusztulásának nagy történeti tablóját megírta Mikszáth és Jókai, megfestette Vágó Pál, az meg is marad, de azok az apró aranyrojtok, amikkel a szegedi polgár filozófiája beszegte a nagy gyászt, azok már jócskán elhullongottak és nem szedte fel őket senki. Pedig a kép csak a kerettel együtt egész.

*

1879. március 12-én vette el a víz a várost, s olyan lassan takarodott ki belőle, hogy csak májusban lehetett megtartani az első esküvőt a belvárosi templomban. Janda Marinak hívták a menyasszonyt – az apja kocsmáros volt, akinek a csárdája valami stílusos szegedi nevet viselt. Vagy „a piros pontyhoz”, vagy „a piros kárászhoz” volt címezve, most már nem tudom kívülről, hogy a Tisza halfaunájának melyik tagja volt a címer-állat. Az esküvőt tán előbb is megtarthatták volna már, de az volt a baj, hogy vízverte ember volt az örömapa, elúszott az árban a sifonér, benne veszett a szép zsinóros magyar ruha, és Janda uram kénytelen volt frakkban mérni a buckait a sírva vigadóknak, olyan frakkban, amiben pár héttel azelőtt tán még valami udvari kamarás szégyentelenkedett Bécsben.

Mert olyan világ volt akkor, hogy a pattogatottkukoricás asszony is kalucsnit húzott a mezítelen lábára, és az alsóvárosi paprikatermelő nemzet is kénytelen volt föltenni a ráncos magyar textilhez a cilindert. A monarchia, sőt a világ minden részéből érkeztek a természetbeli adományok, s azokból úgy ruházkodtak föl a ruhátlanok, ahogy lehetett. Janda uramnak éppen frakk jutott, ami nagyon szép viselet lehet Morvában, de tisztességtudó magyar ember, ha muszájból elcsúfoskodott is benne, esküvőre mégse mehet ilyen maskarában.

Szerencsére a piros halnak sűrű vendége volt Penecilus Börcsök Sándor, nevezetes közéleti férfiú abban az időben, előrevetett árnyéka a mai kisgazdának, könyvtári nyelven szólva editio princeps-e[6] Kuna P. András bácsinak. Tisza Lajos bosszantására egyszer követnek is fölléptették, s akkor keletkezett az a kortesnóta, amelyet minden lokálpatriotizmus nélkül az újabb magyar politikai költészet gyöngyének tartok:

Hallod rózsám, Cene Ilus,
Kinyilott az penecilus.
Ha kinyilott, az kengyelit,
Kionti az nimöt belit!

Árokparton ül egy hörcsög,
Éljön az követünk, Börcsök!
Ü mönti mög jaz magyar honyt,
Ha elmondi jaz porogmonyt!

(Tetszik látni, hazafias is, meg aktuális is ma is. Az igazi érték mindig időálló.)

Hát ennek a Penecilus Börcsöknek volt szép molnárkék ünneplőruhája, a víz idején nagyobb tekintély okából hétköznap is abban járt, erre vetett szemet a frakkos csárdás.

– Szép gúnyája van kendnek, sógor – mondta neki egyszer borozgatás közben.

– Möghiszöm azt – simogatta végig a pocakját Börcsök. – A nímöt mérnekek mindég engöm néznek benne polgármestörnek.

– De azért mégis van űbenne egy nagy hiba!

– Bolond kend, sógor. Hát mi hiba vóna ebbe?

– Az, hogy egymagában nem bírja kend levetni.

– Mondom, bolond kend, sógor.

– No de ha mondom. Fogadást is mernék rá tönni.

– Tartom. Mibe?

– Hát tán legjobb lösz magába a gúnyába. Ha én nyerök, enyim a kend ruhája. Ha pedig én vesztök, kend möhet el madárijesztőnek az én untercikkömbe.

Látnivaló, hogy ravasz ember volt Janda sógor, mert mindenféleképp csak nyerhetett. Akár úgy, hogy övé lesz a dolmány, akár úgy, hogy ő veszti el a frakkot.

– No, ehen-e – ugrott fel Penecilus Börcsök, és kigombolta magát a dolmányból. – Hát ugye, hogy egymagamban is levetöttem?

– Nem egymagában vetötte biz azt kend le, csak velem együtt – nevetett a nagyeszű Janda, mert akkorára ő is kibújt a frakkból. Kalendáriumban olvasta-e ezt a mókát, cirkuszi bohócoktól látta-e, az már mindegy. Fő az, hogy megvolt az örömapához illendő ruha, és így megeshetett az első esküvő a romvárosban.

*

A házasságkötések különben kissé nehezen indultak meg, de nem azért, mintha a kedv nem lett volna meg rá a mindkét nemen levő fiatalságban. Húsvét hétfőjén például a reáliskolában, a mostani központi egyetemen, ahol kilencszáz hajléktalan volt elhelyezve, olyan locsolkodást vittek véghez, hogy akik arra csónakáztak haza a templomból, megbotránkoztak a viháncoláson. Persze könnyű volt vízhez jutni, mert csak az ablakon kellett kihajolni, és megmeríteni a kalapot. Az, hogy apró hallal is tele szaladt, nem volt baj, mert a fehérnépek szeretik a csiklandozást.

De hát a házassághoz nem elég a csiklandós fehérnép. Muzsikaszó is kell hozzá, bútor is, kelengye is – bár hiszen mindezek nélkül is lehet esküvőt tartani, ha muszáj. Vőlegény nélkül már nehezebb. Soha itt olyan becsülete nem volt a legénynek, mint akkoriban. Nyolc-tíz leány is udvarolt egynek, a jámbor maga se tudta, miért. Volt például a belvárosban egy fiatal úr, akinek talán a tulajdon édesanyja se mondta soha, hogy „szép a baba, szép, szép, szép.” Mégis ennek udvarolt a legtöbb leány, noha már elgyűrűzött menyasszonya is volt neki. Egyszer összekülönböztek a jegyesek, s a leány akkor vágta a vőlegénye fejéhez a magyarázatot:

– Azt hiszi, volna olyan leány Szegeden, aki szóba állna magával, ha nem maga volna hat utcában az egyetlen házasulandó ember, akinek a házából nem vitte el a víz a mángorlót!

*

Az alsóvárosi templom csak a víz negyedik hónapjában vált használhatóvá, azonban a barátok kifogtak a vízen. Két franciskánus kitelepedett a pályaudvarra, bekvártélyozták magukat egy vagonba, s ott kereszteltek, gyóntattak, eskettek. Ott történt meg Anton Bierhuber frankfurti borbélysegéd esküvője is Gyömbér Piros alsó városi hajadon leányzóval – s ez az egyetlen könyöradomány, amely nem szerepel semmiféle hivatalos kimutatásban.

Azt hiszem, ma az egész maradék országot elnyelhetné a váratlanul kibuggyanó harmadkori tenger, és a kakas se kukorékolna utánunk az öt világrészben. Akkor olyan nagy volt a részvét Szeged iránt az egész világon, hogy azt mai ember el se tudja képzelni, s annak mindenki úgy adott kifejezést, ahogy tudott. Egy párizsi bankárnak volt egy betanított papagája, amely a lépcsőház karfáján ült, persellyel a nyakában, és ha látogató állított be a házhoz, mindjárt rárikoltott: „Szegedin!” Ez a papagáj nyolcezer frankot rikácsolt össze Szegednek.

Pesten valami kényes pörben a bíró zárt tárgyalást akart elrendelni, de az egyik védőnek jobb eszméje támadt:

– Ne úgy csináljuk azt, kérem. Nagyon is nyílt legyen a tárgyalás, de szedjünk beléptidíjat Szeged javára!

Lelkes amerikai apák újszülött gyermekeiket Jefte, vagy Jeremiás helyett Szegedre kereszteltették, és egy varsói bazáros Szeged-subickot hozott forgalomba ezzel a devizzel: Szebb lesz, mint volt (ti. a csizma).

Hát Szegednek ilyen lelkes barátai közé tartozott Anton Bierhuber nevű iparoskeblű honfitárs is Frankfurtban. Kondoleáló levelet írt a szegedi polgármesternek, s bejelentette neki, hogy ő mást nem tehet a városért, de azt az egyet megteszi, hogy innen visz feleséget. Mire az orgonabugák hegye kinyílt a vizek fölött, akkorra meg is érkezett, s mivel az alsó várost érte legközelebb az állomáshoz, onnan vitte magának házastársul a franciskánusok vagonjából Gyömbér Pirost.

Higgyük, hogy a magyar Isten áldása volt a frigyen, s Gyömbér Piros unokái most a germán fajtisztaság leglelkesebb harcosai Frankfurtban.

*

A temetkezések rendje is nehezen állt helyre, hiszen percekig össze voltak keverve a holtak az élőkkel. Az élők elmentek a holtak közé, és a holtak hazajöttek az élőkhöz. A felsővárosban egy tekintélyes polgár udvarába besodorta az ár a temetőből először a nagyapa fejfáját. Másnap utána úszott egy másik fakereszt a nagyanya nevével. (Ebből költötte Jókai azt a szép legendát, hogy egy régi jóslat szerint Szeged akkor lesz nagyváros, ha a temetőből hazatérnek az ősök.)

Mivel a temetők mind víz alatt voltak, az árvíz halottjait kezdetben meglehetősen rendszertelenül temették el a városon kívül, ahol egy kis száraz helyet találtak. De még később is megesett, hogy egy-egy holttest zavarba hozta az egyházi hatóságokat.

Például egyszer Löw Immánuel, a már akkor is sokat ígérő fiatal rabbi, aki kevéssel a víz előtt került országos nevű apja örökébe, szepegve kopogtatott be a belvárosi parókiára.

– Nagy baj van, nagyságos uram – kezdte elfogódottan.

– Mondjad no, fiam – biztatta Kremminger, az öreg apátplébános.

– Tegnapelőtt zsidó rítus szerint temettem el egy fiatal leányt, akit a mi templomunk körül fogtunk ki a vízből.

– Hát aztán?

– Mára kiderült róla, hogy nem volt zsidó.

Ez bizony nagy probléma volt, tessék elgondolni, mi lenne ma ebből. Az öreg pap és a fiatal pap elgondolkodva néztek egymásra. Végre is az öreg pap törte meg a csöndet.

– Szólt valamit?

– Kicsoda? – riadt föl a rabbi.

– Hát a halott.

– Nem, az nem szólt semmit.

– No hát akkor te se szólj, öcsém, semmit – zárta be az apát a tárgyalást.

*

A halálról, a pusztulásról általában nem igen beszéltek, mert bizalommal és életkedvvel volt tele mindenki, nem hiába, hogy az egész világból jött a biztatás. Még az orosz hivatalos lap, a Golosz is vezércikket írt Szegedről, a „magyar Moszkváról”, és azt így kezdte:

– Szép szokás a keresztény népek közt, hogy a halott előtt leveszik a kalapjukat. Mi is vegyük le a kalapot, mert a nagy magyar város, Szeged, koporsóban fekszik…

Az öreg Fodor ügyvéd a város közgyűléséből nagyon mérges üzenetet küldött az orosz hivatalos lapnak.

– Tögye csak föl bátran a kalapot az úr – pattogott oda a Golosznak –, eszünk ágában sincs koporsóban feküdni, inkább nagyon is élünk!

Nem is volt ezer esztendő alatt soha olyan pezsgő élet Szegeden, mint a víz után. Ahogy nekibátorodott a város, akit hullámbölcsőjében az egész világ részvéte ringatott, olyan volt, mint a karon ülő csecsemő, aki a holdvilág ezüst kiflije után kapkod.

(A kifli juttatja eszembe a pékeket, meg a mindenféle egyéb árusokat. A pékek ellen nagy volt a panasz, mert ahogy nőtt a konszolidáció, úgy cingárodtak a kiflik. A szájhagyomány szerint utoljára olyan kicsik lettek, hogy mikor egyet kikapott a böjti szél a pék kosarából, és belecsapott a főispán szemébe, alig bírta onnan kidörzsölni a zsebkendőjével. Ellenben a kereskedők élelmességét igen dicsérték, mert azok az előkelő idegeneknek még két év múlva is azon vizesen árulták az árvízből kifogott selymeket és vásznakat. Azt beszélték, hogy a szakmabeli kereskedők külön kengyelfutókat tartottak arra, hogy megmártsák a Tiszában a frissen érkezett bécsi portékát.)

*

Hát az istenadta nép mit csinált addig, míg a városban a víz volt az úr? Azt, amit máskor: verejtékezett és figurázott.

Tisza Lajos, a rekonstruktor egyszer Gesztre akart átlovagolni Gerliczy báróékhoz, de a Tiszánál sokáig kellett várnia a hajóhídra, amit a nagy hajóforgalom miatt sokszor szét kellett nyitni. (A mendemonda ki is találta később, hogy ez adta neki az ötletet az állandó vashídhoz. Az, hogy ne kelljen neki sokáig várakoznia.)

Hát ahogy ott álldogál, egyszer megszólítja egy öreg magyar, aki szintén a hidat várta, hogy hazajuthasson az új-szegedi barakk-lakásokba.

– Osztán, ha át tetszik mönni, ügyeljön ám a szögénységre is.

A nagy úr hallatlanná tette a barátságos intelmet. Nem nagyon kedvelte a profanum vulgus-t. De az nem hagyta magát, megint megszólalt.

– Mert soknémű héjányossága van ám a szögedi nemzetnek.

A diktátor kezdett arrafelé fordulni. Erre aztán a magyar is előhozakodott a konkrétumokkal.

– Nincs azokban az istenverte barakkokban semmi se, csak férög. Töszöm azt, nem lévén dohányunk se…

– Nincs dohányuk? – szólalt meg Tisza.

– Nincs ám. De még borunk sincs.

– No majd lesz.

– Dohány is?

– Dohány is.

– Bor is?

– Bor is.

– Az ám, de asszony sincs ölég…

Erre aztán a rekonstruktor visszafelé fordította a lova fejét, és aznap nem ment át a Tiszán. Már azt mégsem vállalhatta, hogy asszonnyal is ő szolgáljon a nemzetnek.

Amely különben némely részben eléggé a helyzet magaslatára emelkedett. Háromezer ingyen kaszát kapott a város ajándékba Péter-Pálra, de csak százharmincra talált gazdát a kasza-kapitány. Akinek volt kaszája, annak nem kellett alamizsna, akinek meg nem volt, az azt mondta, hogy mi a ménkűnek a kasza, ha nem akarnak három forint napszámot fizetni az urak a szögény ínségös embörnek. Ami mai pénzben tenne vagy száznyolcvanezer koronát. Volt pedig akkor a rendes napszám harminc krajcár…

*

Márciustól novemberig annyira előrehaladt a rekonstrukció, hogy a polgárság már akkor visszakívánta a Nagykikindára menekült adóhivatalt. Azt hiszem, annál jobban már nem támadhat föl-egy város, mint mikor erővel adót akar fizetni.

Ugyan az is lehet, azóta már meg is bánta, hogy ennyire föltámadt.

ISTENÁLDOTTA BÚZA

A búzamezőkről hoztam ezt a mesét, amelynek édes az íze, mint a bibliai mannának. Tovább adom úgy, ahogy vettem, azazhogy sokkal olcsóbban adom, mint amibe nekem került.

Mert kalászszedő Mári néni mesélte ezt nekem, akit ülve találtam a kunágotai tarlón, két keresztbe fektetett zsákocska mellett.

– Mit visz, szülém? – kérdeztem a szegény, töpörödött öreg kis Noémit.

– Csak vinném, lelkem, ezt a kis felejtett kalász-t, mert a gazda megengedte, hogy összeszedhessem, de vinni már nehéz kereszt ez az én öreg vállamnak.

Fölkaptam a vállamra kalászszedő Mári néni nehéz keresztjét, és míg beértem vele a sárfalú zsellérputriba, addig mesélte el Mári néni az istenáldotta búza történetét. Mikor bevégezte, azt tette hozzá:

– Adja az Isten lelke üdvösségire.

Hát én senkitől se kívánom, hogy vigye az én keresztemet, hanem aki elolvassa a búza legendáját, annak én is azt teszem hozzá:

– Adja az Isten lelke üdvösségire…

*

Úgy volt az, hogy mikor az Úristen a világot megteremtette, leküldte az angyalokat, nézzenek körül idelent, van-e még valami híja a világnak.

– Van ám, urunk-teremtőnk – jelentették az angyalok –, mert búzát elfelejtettél teremteni.

– Ejnye, ejnye – csóválta meg az Úristen a fejét –, hát akkor miből sütik odalent az emberek a kalácskenyeret?

– Bizony csak zuzmóból törik, fakéregből őrlik – panaszolták az angyalok.

– No, ez nem jól van így – tűnődött el az Úristen –, de hát mit lehetne itt most már tenni?

Szerencsére az Úristennek nem jutott eszébe ankétot összehívni, se a Népszövetség nem volt még akkor kitalálva, mert ha ez a sok okosság már akkor meglett volna, akkor még ma se volna búza.

Ehelyett kiadta az Úristen a parancsolatot az angyaloknak:

– Nosza hamar, rázzátok ki az abroszomat az ablakon!

Egy-kettőre fölkapták az angyalok az aranyabroszt az Úristen diófa-asztaláról, vitték a csillagablakhoz, ami morzsa volt rajta, azt mind kirázták a földre: abból hajtott ki idelent a búza.

Az ám, csakhogy akkoriban még nem volt istenáldotta búza a búza. Olyan volt az csak, mint az árokparton növő vadbúza, amivel a gyerekek szoktak játszani. Alacsony a szára, tarackos a gyökere, létrás a kalásza, apró a szeme.

– Ejnye, de hitvány giz-gaz lepte el a földet – mondogatták az emberek, és ügyet se vetettek a búzára, hanem azután is zuzmóból, meg fakéregből őrölték a kenyeret. Mert mindig olyanok voltak az emberek, hogy a jó se kellett nekik, ha rájuk nem parancsolták, ugyan néha még akkor se kellett.

Mindössze két testvér akadt, aki azt mondta, hogy nem szabad az Isten ajándékát megvetni, hanem legalább is próbát kell vele csinálni. Az egyik is fogott magának egy darab búzaföldet, a másik is.

– Isten nevében vessünk – mondta a fiatalabb, akinek annyi volt a fia, lánya, ahány az ujja.

– Isten nevében arassunk – mondta az öregebb testvér, aki olyan magánosan élt a világban, mint valami öreg szilfa a pusztában.

Hát hiszen vetni könnyű volt, mert abban a szél is segített. Vitte az apró magot, mint a pelyvát, s hol szemenként hullajtotta el, hol csomósan ágyazta bele a földbe.

Bezzeg nem fújt a szél aratáskor. Sütött a nap, mint a fűtött kemence, hullott a verejték, mint az eső, szédelgett a két testvér, mint a beteg. Külön kellett leszakajtani minden szál búzácskát, kézzel kipergetni minden kalászt s utoljára se lett több az egész termés egy-egy zsák búzánál.

Szép, holdvilágos este volt, mikor a fiatalabb testvér bekötötte a zsákját a tarlón. De ki is nyitotta mindjárt, felét kiöntötte a szérűre és csak a másik felét hagyta a zsákban.

– Hát azzal mit akarsz? – kérdezte a felesége.

– Ezt átviszem a bátyám szérűjére, odaöntöm az övéhez. Nézd, nekünk vannak fiaink, lányaink, akik segítenek kenyeret keresni. Neki nincs se kicsi, se nagy, aki segítségére legyen.

– Isten segítsen meg jó szándékodban! – igazította az asszony az ura vállára a zsákot.

Az ember azzal nekivágott az éjszakának. Hát ahogy a földje széléhez ér, és át akar bújni az eleven sövényen, összeütődik valakivel, annak is zsák van a hátán, mint neki, az is hátrahökken, mint ő.

– Te vagy az, öccse?

– Én ám, bátya. Hát te hová igyekszel éjszakának idején?

– Én bizony tehozzád indultam – tette le az öregebb testvér is a zsákját. – Azt gondoltam el, hogy meg kell azt énnekem feleznem teveled, amit az Isten adott. Magános ember vagyok én, kicsivel beérem: ti meg sokan vagytok, sok éhes szájat kell megelégítened.

Abban a percben nagyot villant fejük fölött az ég, hirtelen meleg szellő kerekedett, fölkapta a zsákokat, s ami búza volt bennük, azt mind szerteszét szórta a világon.

– Legyen megáldva, amit a szeretet megszentelt – mosolyodott le az Isten az égből.

S azóta olyan bokros növésű, dús kalászú, kövér szemű, istenáldotta növény a búza. De mikor gyűlölködés hatalmasodik el az embertestvérek között, akkor alacsony a szára, tarackos a gyökere, létrás a kalásza, apró a szeme…

*

– Az Isten tudja, lelkem, mitől van – simogatta meg a kabátom ujját búcsúzóban kalászszedő Mári néni –, de mintha csupa vadbúza nőne mostanában a világon.

HOL TERMETT AZ ISTENÁLDOTTA BÚZA?

A múlt héten egy kunágotai mesét írtam meg az újságban a búza eredetéről, és azzal vezettem azt be, hogy olyan édes az íze, mint a bibliai mannáé. Úgy látszik, az ösztönöm ráhibáztatott velem az igazságra. Dr. Krausz főrabbi úr azt írja nekem Körmendről, hogy a kunágotai mesének meglepő hasonlatossága van egy zsidó hagyományhoz, amelynek tárgya – Jeruzsálem alapítása. Közli is velem a héber legendát, s a magam szemével látom, hogy a két mese közt több a hasonlóság, mint a különbség. A főrabbi úréban is két szerető testvér szerepel, a kunágotaiban is. A szérűn játszik az egyik történet is, a másik is. Egy fa egész a derekáig, csak ott ágazik ketté, s nekem úgy tetszik, a kunágotai ág magasabbra szökken, és közelebb ér az éghez. A héber legendában azt mondják az emberek: szent hely ez a búzamező, megszentelte a testvéri szeretet, itt építsük föl Jeruzsálemet, s ahol a kévék hevertek, ott emeljünk oltárt. A kunágotai mesében az Isten beszél a szeretet szérűjén, s az egész világnak adja a vad búza helyett az áldott búzát. A héber legenda nemzeti hagyomány, a kunágotai belenő a kozmoszba. Aetiológikus mese – gondolom így mondják a folkloristák.

Világos azonban, hogy itt véletlen találkozásról szó sem lehet. Az is bizonyos, hogy a kunágotai mese a sarjadék, az ősfa a héber legenda, amely a körmendi főrabbi úr szerint valamelyik midrás-ban található. Hogy melyikben, ő se tudja, mert a midraschim nagyon nagy erdő, amelyben mifelénk talán csak Löw főrabbi tudja a járást. Én sok mindenféle tudomány bozótjában csavarogtam ráérő koromban, de a rabbinikus irodalomnak a táján se jártam soha. Abban sincs semmi kétségem, hogy a kunágotai kalászszedő Mári néninek sem hullott ki egy hajaszála se a halacha, se a haggada búvárlásában.

Hogyan került tehát Jeruzsálem alapításának legendája a kunágotai búzamezőkre, és hogyan szépült ott magyar teremtés-mondává?

Hát úgy, hogy a mese is mind – istenáldotta búza. Valahol kihajt, fölmagzik, szétpereg, madár fölkapja, szél szárnyára veszi, s viszi hetedhétország ellen, évezredeken és világrészeken keresztül. Kalászszedő Mári néninek az öreganyja talán valami írástudó falusi rabbi gyerekeivel játszogatott libapásztor korában, s kicseréltek egymással a meséiket, mint a csutka-babáikat. Talán a híres Bandi pap mondta el egyszer ezt a példázatot a testvéri szeretetről híveinek, akik olyan nagyon tudtak gyűlölni és olyan nagyon tudtak szeretni, hogy kétfelé hasadt bele ez a még százéves sincs derék magyar falu? Bandi pap olyan rusztikus falusi plébános volt, aki jobban szeretett sarkantyús csizmában és lóháton járni, mint gyalog és reverendában, és amilyen irgalmas szívű volt lefelé, olyan nyers-nyakas magyar volt fölfelé. A püspökjei nem szívelték, de a népe rajongott érte, még templomot is épített a kedvéért. S mikor a püspök leszállította Bandi papot a lóról, és a katolikus plébánosból református prédikátor lett, akkor a falunak egy része vele együtt hitet cserélt, és Bandi pap épített Kunágotának református templomot is.

Talán éppen az avatásán szőtte a szentbeszédbe az istenáldotta búza meséjét – ki tudná azt most már megmondani? Nagyon nehéz tetten kapni a szelet, amikor sodorja és hullatja a mesemagokat. Néha mégis sikerül, egy-két esetet magam is tudok ilyent.

A háború alatt jelent meg Kálmány Lajosnak, a nagyérdemű magyar mese- és mitológia-kutatónak Hagyományok című népköltési gyűjteménye. Szokásom szerint először a jegyzeteket futottam át, s azok közt találok egyet, amely különösen fölhívja az olvasó figyelmét A magyarok származása és lakóhelyei című mesére. Ebben az a nevezetes, mondja Kálmány Lajos, hogy olyan motívumok vannak benne, amelyek egyetlen magyar népmesében se találhatók. A magyar mesehősök medve, ló, tehén, juh tejével erősödnek, de ennek a mesének a hőse farkas-szopó, mint Romulus és Remus.

Megnézem a mesét, amit a tudós pap a szegedi tanyákra került félegyházi és majsai telepesek szájából jegyzett le. Mentül tovább olvasom, annál ismerősebbnek rémlik. Mire a végére érek, akkorára már egészen ráismerek. Hiszen ez a farkasszoptatta mesehős a Jókai Bertezenája A varchonitákból. Ez az a nagyerejű fegyverkovács, aki olyan nehéz kardokat kovácsoltat rab testvéreivel a geoug hódítók részére, hogy azoknak a karja lehanyatlik a súlyos fegyverrel. Ez így van a mesében is, meg a novellában is. Csak éppen hogy a mesehőst nem hívják Bertezenának, mért ebben a névben kitörne a Mári nénik nyelve; inkább semminek se hívják, csak azt mondják róla, hogy nagy vitéz fiatal legény volt. A varchonitákat se így tisztelik, hanem magyaroknak mondják, s a geougokból természetesen törökök lesznek. Még természetesebb, hogy a magyarok mind miszlikbe vágják a törököket, mert micsoda magyar mese volna az, amelyikben nem a magyarok győznének? Ebbe a korrekcióba bizonyosan Jókai is belenyugodott volna, ha megérte volna. Hiszen az ő fantáziája sodra is sokat hömpölygette a varchonita téma kavicsát, míg olyan szépen kikerekítette. Ő a kavicsot Jósika Miklósnál találta, aki fáradt korában, mikor már regényre nem futotta az erejéből, fantasztikus rajzokat írt a magyar őstörténetből Thierry, Gibbon, Fessler, Deguignes és más egymásból merítgető auktorok nyomán. Egész Menanderig és Theophilaktoszig lehet folytatni a nyomozást, akik bizánci történetírók voltak vagy másfélezer évvel ezelőtt, és igen szép meséket jegyezgettek föl az ujgurokról, jenyenekről, karlukokról és más magas uraságokról, akik nekünk mind kedves atyánkfiai voltak az Altáj lábánál. Őnáluk találni meg először a hős Bertezenát és a gonosz Disabult, aki olyan kegyetlen cerimóniákkal tiszteli az ördögöt Jókainál, hogy az ember szinte érzi a pörkölődő emberhús szagát. Azazhogy a forrásnyomozásnak még itt sincs vége. Kínai történetírókból tudjuk, hogy Bertezena csakugyan élt, mongol-török törzsfőnök volt körülbelül az Attila idejében, s vagy ötvenezer sátoralja népen uralkodott, amelynek hadijelvénye az arany farkasfej volt. Disabul vagy száz esztendővel később élt, igen nagy hódító volt, és igen mokány ember. Tudniillik ez volt a becsületes neve: Mokán. A kínaiak azonban csak uralkodó-nak hívták, azaz kínaiul Ti-theu-pu-linak s ebből csinálták a görög krónikások a Disabult.

Most már aztán teljes a lánc. Az egyik végén van valami tibeti láma, ezerötszáz esztendővel ezelőttről, az innenső végén pedig van egy alföldi dohánykertész, aki egy pohár pálinkáért meséket diktál a nótás papnak – így hívta a nép Kálmány Lajost –, s nemcsak azt mondja el, amit az öreganyjától hallott, hanem azt is, amit a deákfia olvasókönyvében talált a télen, mikor okosabb dolga nem volt.

Hogy így tetten értem a mesemondót, mindjárt írtam Kálmány Lajosnak. Gondoltam, örömet szerzek neki, ha nyomra igazítom. Jött is az öreg úr hozzám dühösen, le is szidott kegyetlenül.

– Hát hogy gondolhat ilyent öcsémuram? Hogy a majsai gányó vette volna a meséjét Jókaiból? Fordítva, öcsém, fordítva! Jókai vette a varchonitákat a majsai mesemondóktól.

Egy szót se mertem többet szólni. Pappal, tudóssal, öreg emberrel külön-külön se szállok pörbe, hát egyszerre mind a hárommal hogy húznék ujjat! Világért se hoztam volna elő, hogy találtam ám a Hagyományok-ban másik vadonatúj mesét is. Az a ríme, hogy Jumércsák. Ezt meg Gárdonyi Gézától tiedelte el a nép: az Egri csillagokból. Nem is igen változtatott rajta, Gergő is benne van, meg Vica is, most még könnyű ráismerni. Ha azonban jól szolgál rá az idő, egy-két kukoricafosztás úgy átformálhatja, hogy egy új Gárdonyi új témának kaphatja kézhez. (Ámbár azt hiszem, az idén a kukoricafosztáson is keresztrejtvénnyel mulatja magát a nemzet.)

Ha már benne vagyok, elmondom a Szluha Guszti esetét is, ami szakkörökben eddig se volt ismeretlen. Szluha Guszti főkapitánya volt Szegednek a hetvenes években, aztán országgyűlési képviselője is, a néppel szíve szerint barátkozó, derék magyar úr. Kedves passziója volt neki szüretes időben kint éjszakázni a szatymazi szőlejében, lebújni a medvebőrtakaró alá, pipára gyújtani, aztán berendelni magához a szőlőszedő napszámosokat, asszonyát, emberét, és fölkérdezni őket:

– No, embörök, ki tud valami szép mesét? Aki a legszöbbet tudja, annak mögduplázom a napszámját.

Akkor aztán megeredt a mese, és tartott addig, míg a főkapitány úr el nem horkantotta magát, ami bizonyosan annyit jelentett, hogy hétfejű sárkánnyal álmodik. (Vagy legalább is a Hentzi-szoborral, mert a hatvanhetes képviselőnek azzal csak álmában volt szabad viaskodni.)

Egyszer azonban az történt, hogy a tanyai magyarok vették fogtomra a főkapitányt.

– Nem úgy lösz az, nagyságos úr! Mink mán öleget meséltünk magának, most mán a nagyságos úr meséljön minekünk.

A rendőrkapitány belátó ember volt. A magyaroknak igazuk van. De mi mesét mondhatna nekik olyant, amit még nem hallottak? A programbeszédjét csak nem mondhatja el nekik még egyszer?

Szerencsére elég jól emlékezett még diákkorából az Iliászra, hát elmondta nekik azt, úgy, ahogy tudta. Homérosz talán nem vállalta volna a szerzőséget, de hát a szép Heléna így is csak világszép asszony maradt, és Akhillész így is csak a hősök virága volt. Pitymallott, mire Hektorból kitaposta a lelket, és a legöregebb mesemondó is elismerte, hogy ilyen szép mesét még sohse hallott, az Isten éltesse a nagyságos urat, máskor is csak őtet választjuk meg követnek, mert kimutatta, hogy milyen szép eszmetehetsége van.

– No, majd möglátjuk – mosolygott Szluha Guszti.

Hát meg is látta. Mert mikor egy esztendő múlva újra elkövetkezett a szüretes idő, és a nagyságos úr megint kiszólt a medvebőr alól, hogy „no, embörök, valami szép mesét” – akkor a mese így kezdődött:

– Hun vót, hun nem vót, még az ántivilágba vót, hogy valami nagy csata vót a magyarok mög a törökök közt, de az olyan egedetlen nagy csata vót, hogy éppen tíz esztendeig tartott. Vót akkor a magyarok közt egy Ág Illés nevezetű huszárgyerök, hát az kutya erős egy legény vót…

Íme, itt a tetten kapott szél, amint hordja a mese istenáldotta búzáját. Íme, itt a vízcsöpp körforgása a költészetben.

FÖLDHÖZRAGADT JÁNOS TÖRTÉNETE

Igenis, egyszerűen csak Földhözragadt János. Ez nem olyan szép név ugyan, mint a Gomborrú Habók Fügedi, vagy a Laskafülű Csonka Keserű, de azért őróla is igen szép történetet tudok. Érdemes azt följegyezni a kéménybe korommal.

Földhözragadt János nem volt mindig földhöz ragadt ember, de mindig szeretett volna az lenni. Ez már vérében volt a hetedik öregapja óta, akit talán a Dózsa György idejében vertek agyon, mint földigénylőt.

Ez a János nyilván sohase hallott Dózsa Györgyről, se a hetedik öregapjáról, de azt meg bizonyosan nem tudta, hogy minek hívták a dédapját. A Jánosoknak nincsen családfájuk, és ha volna, akkor kapanyelet csinálnának belőle, hogy ne kelljen azt is pénzen venni. A Jánosok családi hagyományai csak addig tartanak, ameddig az akácfa-kereszt kilátszik a temetőben a gaz közül. Mikor aztán az akácfakereszt elkorhad, elkeveredik a homokba az ősök emlékezete is, és többet a kakas se kukorít utánuk. Pipacs lesz belőlük és szarkaláb, meg keserű lapu és búzavirág, és mikor a Jánosok kis maszatos kölykei azt játsszák, hogy „sör-e, bor-e, pálinka-e?”, és összerágják a keserű pipacsbimbót, akkor egész bizonyosan nem jut nekik eszükbe, hogy ők most a tulajdon őseikből élnek.

És mégis úgy kell lenni, hogy a sehol föl nem jegyzett emlékezetű Jánosok, akiket ezer esztendő alatt megevett a magyar föld, ezekkel az istenkéz vetette vadvirágokkal üzengetnek föl a mindenkori Jánosoknak valamit, ami beleeszi magát a csontjukba, a vérsejtjeikbe, és amit a tudósok és a költők úgy hívnak, hogy: földéhség. A pillekergető gyereknek üzennek a papsajtvirággal, a suhancnak a szagos-bükköny piros csokrával, a kicserzett tenyerű, lehajtott fejű Jánosoknak a búzakalásszal.

Ó, azért nem kell kiszántatni és bíróság elé állítani a reves csontokat, hiszen nincsen az ő üzenetükben semmi bujtogatás! Csak valami törvény van benne, valami nagyon ősi törvény, ami egyidős a teremtéssel s amit végrehajt a pók, mikor magának szövi a hálót, a madár, mikor magának rakja a fészkét, s a mókus, mikor magának takarítja be a bükkmagot. De tudnivaló, hogy ezek oktalan állatok, s nincsenek olyan okos berendezkedéseik, mint az emberi társadalomnak, amely tudott magának más törvényeket csinálni, mint az erdei és mezei vadaké.

Attól se kell félni, hogy a Jánosoknak valami rossz szándékuk volna, és destruálni akarnák az emberi törvényeket az ősi törvényért, ó, dehogy! A Jánosok nem tudnak latinul, és az ősi törvény alszik a lelkükben, mint a tejútban a fény. Ha néha csillámot vetne is, a Jánosok rászorítják a nehéz tenyerüket, mert tudják, hogy mindennek úgy kell lenni, ahogy van, és hogy minden a jó Isten rendelése.

A mi Jánosunk sem csinált soha semmiféle ribilliót. Azok közül a békességes Jánosok közül való, aki mikor elvitték embert ölni, és a lengyel fenyéren hasrafekve várta a halált, a srapnelek csipogása közben belemarkolt a föltúrt földbe, szétmorzsolta, a szagát beszívta, a nyelve hegyére vette, és hátraszólt a tisztjének:

– Hadnagy úr, ez ám a föld!

Nem tette hozzá, hogy „hej, ha nekem ilyen volna!”. Pedig egy kis pálinka is tüzelt benne, mert kellett a sturmhoz a szíverősítő, de még attól se gondolt olyan bolondságot, hogy őneki tulajdon földje legyen valaha.

Hanem aztán, mikor öt esztendő múlva az ő falujukban is kidobolták, hogy földosztás lesz, akkor ő is fölment a községházára az urakhoz, hogy neki is írjanak földet.

– Hát aztán mennyi földet igényel kend? – kérdezték tőle.

Mikor János azt mondta, hogy két holdat, a jegyző úr is rábólintott, meg a városból való nagyságos bíró úr is. De a környékbeli uraságok is ott toporogtak, s azok elkezdtek morgolódni. A többinek egy hold is elég volt, minek kellene neki kettő?

János sokkal jobban megijedt, mint mikor a gépfegyverek kotyogtak. Alig tudta elmotyogni, hogy hány szájat kell annak a két holdnak jóllakatni. Ő meg az asszony kettő; meg a négy gyerek, az hat; a tehetetlen apját, anyját is ő tartja, az nyolc; de kilencediknek még az öregszüle is ott van, a felesége nagyanyja.

– Vén ebre már kár a korpa – mondta egy különösen mérges uraság, ami olyan szép közmondás, hogy mindenkinek el kellett rá magát nevetni.

János is mosolygott, mint a dézsmabárány, és szeretett volna azzal a közmondással válaszolni, hogy „aki pedig nem akar megvénülni, akassza föl magát”. De a jegyző úr közbeszólt, hogy János mindig derék ember volt, a komenistákhoz se állt be, s erre a bíró úr, az Isten áldja meg érte, megítélte Jánosnak a két hold földet.

Így lett Földnélküli Jánosból Földbirtokos János az idei tavaszra.

Igaz, hogy a földecskének egyik sarka tocsogós csincsés volt, ahol csak pióca termett, aztán egy kis vak-szik is holttetemkedett rajta, amibe nem lehet mást vetni, csak bukfencet – de azért János soha olyan vidáman nem nézdegélt a világba, mint az idei tavaszon. Hét nemzedék elfénytelenedett szemének a ragyogása tért vissza a tekintetébe, mikor körülhordozta a maga földjén. Ha János alanyi költő lett volna, ódával szentelte volna meg ezt a pillanatot, így azonban csak a Mitvisz kutyát rúgta lágyékon, mikor az előre akart szaladni, hazatérőben a birtok föltekintéséből.

– Hohó, azt hiszed, majd ezután is te mégy előre? Majd csak utánam, Mitvisz, utánam! Ezután már így lesz.

Persze, már akkor megkésett János a szántással, mikor így átvette az impériumot a két holdon, és különben sem volt se igája, se vetőmagja, se semmije az égvilágon. De most már volt becsülete, és arra kapott interes pénzt. Ebből leduggatott a földecskébe egy kis krumplit, babot, paprikát, paradicsomot, mit. Csupa nem nagy munkájú palántát, amivel az asszony, meg a gyerekek is el tudnak piszmogni. Ő maga, János, ezután napszámba adja a maga erejét, mint eddig, s olyankor megint előtte leffeghet a Mitvisz. Csak egy-két esztendeig, még a gyerekek ember-munkára valóvá serdülnek. Akkor majd a gyerekek túrják a más földjét, de ő már csak a magáét szántogatja.

Péter-Pálkor fogta is a kapát János, és elindult részt keresni, más célszerű szegény ember módjára. Tíz-tizenkét nagy uradalom a környéken, ötezer holdasok, tízezer holdasok, s Jánost mindenütt kedvelték az ispán urak, mert tudták róla, hogy jó dolgos, és az erkölcseiben sincs kivetni való.

– Kell-e a munkás, uram? – köszönt be János az első majorba.

Az volt a válasz, hogy a munkás igen, de aki maga is gazda, az csak menjen a maga földjére. Ez az uraság parancsa, így adta ki még az ősszel a földosztáskor.

És ahová beköszönt János, mindenütt azzal fogadták:

– Hja, kend az a híres? Kendnek kellett a két hold föld? No hát menjen kend dolgára, és ne vegye el a keresetet a szegény embertől.

És így maradt János az idei nyáron rész nélkül, és így nem kellett az idei őszön sehol se kukoricatörőnek, se cirokvágónak, se répaszedőnek. Nem használt se imádkozás, se káromkodás, hiába kínálkozott fűnek-fának, hiába kérdezte, hogy mit eszik ő kilencedmagával a télen, mindenütt azzal fizették ki:

– Egye meg kend a földjét!

Mire a földjén elhervadt a varjúmák is, akkorra János belátta, hogy nagyot vétett. Nem tudni ugyan, hogy mi ellen, mert törvény adta neki a földet, a nevét is tudja, birtokleformtörvény a neve – de hát minek már azt keresni? Jó keresztény létére szánja-bánja bűnét, jóvá is akarja tenni.

A múlt héten fölment a községházára, és bejelentette a jegyző úrnak, hogy vissza akarja adni a két hold földet.

– Sok baj van kendtekkel, János – tolta föl a jegyző a homlokára a pápaszemet.

János megfogadta, hogy soha többet az életben nem lesz vele baj, csak még most az egyszer szabadítsák meg az urak a földtől. De minden okvetetlen, mert ő másképp kénytelen lesz agyonverni az egész családját, és kilencedmagával beletemetkezni a földbe, hogy egy kis hasznot lásson belőle.

VASÚT AKAR LENNI

Nem sok reményem van rá, hogy klasszikus legyek valaha, s ebben az a jó is megvan, hogy énmiattam egy gyerek se fog ríva fakadni az iskolában. Rossz rágondolni, mi lenne abból, ha például ezt a címbeli mondatot elemeztetnék valaha az unokámmal: „Vasút akar lenni”. Miről állítunk itt valamit? A vasútról. Tehát a vasút az alany. Mit állítunk a vasútról? Azt, hogy akar. Mit akar a vasút? A vasút lenni akar. Hm, csakhogy ez egészen más ám, mint az, hogy „vasút akar lenni”. Aztán meg micsoda különös vasút az, amelyik máris akar, pedig még meg sincs? Itt valami hiba van, vagy a grammatikában, vagy a logikában. Mégis csak klasszikus mondat ez, akárki szerkesztette.

Hát én elhárítok magamtól minden felelősséget. Nekem csak annyi részem van benne, hogy amint kiértünk a kőházak közül, és a homokon meglassúdott a kocsizörgés, megkérdeztem Mártont, a város kocsisát:

– Mi újság erre kifelé, Márton?

Márton csak úgy a szája sarkával szólt hátra a zászlós bajusz alul:

– Vasút akar lönni.

Ez csakugyan így van, mióta eszemet tudom, azóta itt mindig vasút akar lenni. Akkora errefelé a határunk, hogy a régi németek választófejedelemséget csináltak volna belőle, kettőt, s negyven esztendeje beszélgetik a népek, hogy vasút kellene ide. Nem olyan uraknak való, amelyik azt mondja, hogy „fuss-fuss-fuss”, hanem olyan szegényemberes, amelyiknek az a szavajárása, hogy „csak-csak-csak”. Olyan kis kávédaráló, amelyiken a kultúra egy kicsit kiszagolna a városból a tanyára, a búzácska, a tejecske, borocska pedig begurulna a tanyából a városba. Mert hiszen a lovacskán is behozzák az egyet-mást a hetipiacra, csakhogy akkor a lovacskákat be kell fogni már este tizenegy órakor, hogy reggel ötre a búzapiacon lehessen szidni a kutya teremtésit annak, aki a kátyút kitalálta. (A jó Isten semmit se vesz rossz néven, ami szívből jön, s különben is azt a kis káromkodást leimádkozza az asszony a fekete Máriánál, még a gazda föltekinti a pálinkás zsidót.) Hiszen minden jól van úgy, ahogy van, de mégis csak más lenne az, ha ott pöfögne el a gőzös a tanya sarkán, és ahhoz lehetne igazítani az órát. Aztán meg az is szép lenne nagyon, hogy bakterház is lenne a kukoricák közt, és ott állna a bakter, és piros zászlóval köszöngetne a gazdáknak és gazdasszonyoknak, akik emberségesen visszabólogatnának. A nagy vasúton az ilyesmi nem szokás, az az államé, ahhoz semmi közünk, de az egészen más, ha az ember a saját tanyai vasútján ül. Akkor kötelessége visszaköszönni a bakternek, hozzágondolván azt, hogy „no látod, tégöd is mink töttünk úrrá!”.

Nem, azt nem lehetne mondani, hogy a tanya ne kívánta volna a vasutat, mert már követnek is csak azt választotta meg, akinek a tarisznyájában benne zötyögött a kisvasút. Sőt akadt olyan agyafúrt városi úr is, aki azon kezdte a programbeszédét, hogy amint fölállt a hordóra, a két ujját a szájába tette, és elkezdett füttyögni és tappogni a hordón. Persze, ez csak tökéletlenség volt, és nagy nevetség lett belőle. Hanem az már komoly dolog volt, hogy nagy tanyai deputációk jártak a városi uraknál, ajánlván életüket és vérüket a vasútért, mindenféle hozzájárulások formájában.

– Jó szűvvel adnánk a sarcot, csak fütyülne már az a vasút! – mondta a szószóló. Futós Bárány Pál. (Nem ő volt a futós, hanem a lova, amelyikkel díjat nyert valami úrlovasversenyen. Nagy botrány volt az annakidején, urak és úrlovak egyformán fölháborodtak e paraszt arcátlanságán. Bárány Pál nem kevésbé volt fölháborodva, de mint okos ember, csak a babérkoszorús lóba szúrta bele a vasvillát, a magyar lótenyésztés nagyobb dicsőségére.)

– Derék beszéd – szorongatta a színt valló magyarok kezét akkori polgármester urunk –, ha valami közbe nem jön, jövő ilyenkoron sorát kerítjük a tanyai vasútnak, csak addig szavukat ne felejtsék kendtek.

Azonban közbejött a háborúcska, s a város urai csak most törték rá a kórót, hogy hadd szaladjon hát végre a tanyai vasút, amelyik olyan régen lenni akar. Meg is szavaztuk a közgyűlésen mindnyájan – csak éppen a tanyai városatyák mondtak vétót. Nekik bizony nem kell a vasút, se testüknek, se lelküknek. Csináltassa a város, ha olyan sok az elhajigálni való pénze, de egy szem búza nem sok, ők annyival érőt se adnak hozzá, van a népen anélkül is elég nagy sarc.

Hát ehol, ezért mondja a Márton kocsis, hogy „vasút akar lönni”. Ami annyit tesz, hogy lehet, hogy lesz, lehet, hogy nem lesz, az ördög jobban tudja. Éppen azért zötyögtetjük ki magunkat a városból ketten-hárman az isten háta mögé, hogy szót értsünk a nép véneivel, vegyék elő a jobbik eszüket.

Az a baj éppen, hogy a véneket kell megdolgoznunk. Azokkal a fiatalabb gazdákkal, akik végigverekedték a háborút, országot-világot láttak, vasutat építettek a muszkának a Murman-parton, vagy Turkesztánban – azokkal könnyebben boldogulnánk. Csakhogy azoknak nincs szavuk a vének tanácsában. Itt kis-ezüst, nagyezüst, beforrott seb, megcsonkult kar nem számít. Várják ki az idejüket, döglik a ló, ürül a hám – így mondják azt magyarul, hogy le roi est mort, vive le roi – majd sor kerül rájuk is.

Ahogy ülünk az eperfák hűvösében, és végignézek a kopasz fejeken, a gubancos fehér üstökökön, a bicskával faragott kemény arcokon, Jeruzsálemi Endre királyunk jut eszembe. Azt nyomorították meg szegényt ilyen nyakas magyarok, mikor az aranybullát kiadatták vele. Csupa nádor-, országbíró-, zászlós-fej ez, csak éppen a lábakra kellene kordováncsizma, és a gatyakorcra pirosbársony-tokos szablya. Az Árpád-kori suba, az megvan, de az még a pogány Árpádok idejéből való lehet, talán már Lehel vezér annak a bőrébe törülgette a zsíros ujját, ami tudvalevőleg igen jót tesz a bőrnek. Most Futós Bárány Pál vacog az ősi subában, noha nemcsak a kánikula fűti a kiszáradt vénséget, hanem a szónoki hevület is. Még mindig ő a főszóvivő, és őhozzá intézi a szót barátom, a mérnök is, aki számokkal bizonyítja neki, hogy mi minden jót lehet várni a kis vasúttól.

– Azt mongya mög inkább, ócsóbb lösz-e a tojás vagy drágább lösz? – akad bele egy pogácsaalma képű országnagy.

– Hát persze, hogy olcsóbb lesz, – kottyantja el az igazságot a mérnök.

– No ugy-e? – villan végig a pogácsaalma képű gyíkszeme a többieken. – Mögmondtam én, hogy azért csinálik az urak az egészet.

– Szamárságot mondott kend, – tüzesedik neki a mérnök, és elmagyarázza, hogy nemcsak a tojás lesz olcsóbb, ha vasúton vihetik be, hanem a nadrágszíj is olcsóbb lesz, ha vasúton hozhatják ki.

Igen szép közgazdasági stúdium volt. Smith Ádám bizonyosan nagy kedvét lelte volna benne, de mire a mérnök a végére ért, akkorára a vének fele eloldalgott, s aki ülve maradt is a gyepszélén, szívatlan lógatta fogatlan szájában a pipát.

Egy aszaltkörte képű törzsfőnök elásította magát.

– Nem ér az sömmit, mérnek úr. Nem vasút köll mán minekünk, hanem Szent Mihály lova.

No, gondoltam magamban, most már helyen vagyunk. A szívéhez kell a népnek beszélni, nem a fejéhez. Ha már az eschatológiánál tartunk, akkor én is szót kérek.

– Nézzék, emberek, még a halál is testhez állóbb lesz, ha beléegyesülnek a vasútba. Öregpapot lehet hozatni a városbul, püspöksüvegben.

A siker teljes volt. Az ősz bajuszok megrezegtek az alájuk bújó mosolytul, és a pipák is felpezsdülve szortyogtak. Futós Bárány Pál azonban kiköhentett a subából, és az öreg bajuszok megint komolyra berzedtek.

– Kérdöznék egyet az uraktul, ha möghallgatnák.

– Mondja, mondja, Pál bátyám – fordult vele szembe a mérnök.

– Hát nézze, én telente bent lakok a városban, a házamban. A tehenek is bent telelnek. Eddig úgy vót, hogy ha a takarmány elfogyott, akkor kiüzentem a bérösnek, hogy hozzon be egy szekér takarmányt. Hát most mán aztán hogy lösz az, ha vasút lösz?

– Hogy hogy lesz?

– Hát a bérös ül be a gőzösbe a szekérrel, vagy a teheneköt vasutaztatom ki a tanyára?

– De bolondokat beszél kend, bátya! Hát úgy lesz, mint eddig volt. Kiüzen kend a béresnek, hogy hozzon be takarmányt.

– No látja! – kapta föl az öreg a fejét. – De akkor mög mire való a vasút, ha most is csak úgy lösz, mint azelőtt vót?

Itt aztán csakugyan meg kellett adni magunkat.

– Fogjon be, Márton! – kurjantott a mérnök mérgesen a kocsisunknak. – Az Isten se tudná ezt az értetlen népet meggyőzni.

– No-no – mondták csendesen a vének –, hiszen mondott szóbul ért az embör, nézzék.

Letappogták magukról a homokot, kiszedegették a ruhájuk aljába ragadt bojtorjánt, s mire Márton előállt a kocsival, Futós Bárány odatotyogott hozzánk.

– Nagyon sietnek?

– Szeretnénk délre otthon lenni.

– Mondok, ha mögvárnák, még tisztát vöszünk egynéhányan, bevihetnének bennünket a polgármestör úrhon. Látom, jó férős kocsijuk van.

– A polgármester úrhoz? Hát mit akarnak kendtek tőle?

– Fölkérjük, hogy ha mán rátörték a kórét arra a vasútra, legalább egy mögállót nekünk is juttassanak belüle. Mindönokvetetlen.

SZÉL ÁNGYÓ JÓT AKART

Hogy kicsoda az a Szél ángyó? Azt abból lehet legjobban megtudni, ha elmondom, hogy kicsoda a Szél ángyó ura.

A Szél ángyó ura Tilalmas Nagy István. Afféle barkácsoló ember kint a tanyán. Akkor is barkácsolt, mikor én megismertem, vagy tizenöt esztendővel ezelőtt. Valami másfél öles nyárfakarót igazgatott bele a tanyája tetejébe, az oromfal hegyinél.

– Mi lesz az, Pista bácsi? – kérdeztem tőle.

– Ez? Vellámhárétó.

– No? – néztem nagyot. – Csak nem tán?

– Dehogynem. A régi mán elkorhadt, nézze, odahajítottam a tarlóra.

– Hát holtig tanul az ember – mondom –, még ilyent se hallottam.

– Mán pedig ilyent hallhatott vóna, mert ezt nem én tanáltam ki. Az urak is csak így csinálják a városban.

– No nem egészen. Az urak vasból csinálják, annak is megaranyozzák a hegyit.

Írással azt vissza nem lehet adni, milyen mérgesen höccentette el magát a tanyai Franklin a létra hegyiben.

– Szögény embörnek fábul is jól van, hallja – nézett le kevélyen, aztán több szót nem is vesztegetett rám. Értetlen városi népek még ennyit se érdemelnek.

Hát ilyen ember Tilalmas Nagy István, akit azonban erről a névről a tulajdon szomszédja se ismer. Ellenben mindenki ismeri úgy, hogy: a Szél ángyó ura. Megesett már ez más háznál is. Hogy tovább ne menjünk, Lotharingiai Ferencet is csak a Mária Terézia urának nevezték vala. Akié az impérium, az adja a nevet.

Már pedig odakint az impérium teljesen és változatlanul a Szél ángyóé. Ugyan idebent is csak az övé. Láttam akkor is, mikor egyszer a múzeumban kalauzoltam őket. Néztük a Munkácsy-képet, a Honfoglalás-t, Pista bácsinak nagyon tetszett Árpád apánk, hogy olyan gangosan üli a lovat, de Szél ángyó elpittyvesztette a száját:

– Csekélylöm.

– Kicsodát?

– Az Árpád királt.

– Mért csekélyli, Szél ángyó?

– Azért, mert nem királnak való.

– Hogy-hogy?

– Mert aki királ, annak gyalog is magosabbnak köll lönni, mint a népeknek lóháton.

Szél ángyó azzal hátat is fordított a magyar előidőknek, Pista bácsi pedig sietett lojálisan alkalmazkodni. Persze nem Munkácsyhoz, hanem Szél ángyóhoz.

– Jól mondi az asszony – bólogatott nagy megértéssel. – Magam is azt tartom, hogy Árpád apánknak a kisujja vastagabb vót, mint egy mostani huszárkapitánynak a dereka.

Persze az régen volt, mikor a szent korona tanát így értelmezték Szél ángyóék, azóta még jobban elvékonyodtak a királyok, és mindnyájunkat meggázolt egy kicsit az idő. Szél ángyó összetöpörödött, mint a fáján felejtett alma, Pista bácsiból meg olyan hasbavállas, térdberoggyant öreg ember lett, aki már csak lefelé tud menni a létrán. Inkább csak a szavukról ismertem rájuk, ahogy tegnap becsoszogtak hozzám hetipiac után.

– Kérdezze no, mi járatban vagyunk? – kezdte Pista bácsi a kint való illemtan első paragrafusa szerint.

Úgy feleltem, ahogy a kódex előírja:

– Majd megmondják, ha akarják.

– Hát majd anyó mögmondi – igyekezett háttérbe vonulni öreg barátom.

Szél ángyó mindjárt a tárgyra tért. Előszedett a kosarából egy zacskó aszalt almát, egy bögrécske tejfölt meg három tojást.

– Hoztam egy kis béllegre valót.

– Bélyegre valót? No? Tán hír érkezett a Paliról?

Pali a fogadott gyerekük volt Szél ángyóéknak. Mióta összekerültek, mindig volt nekik egy fogadott gyerekük, aki libát őrzött, birkát legeltetett a ház körül, még föl nem nőtt, aztán kiházasították, és kerestek más fogadott gyereket. Pali volt az utolsó, valami sokgyerekes kapásnak a fia, de azt már nem házasították ki. Bekívánta a király, a háborúba, aztán sose eresztette többé vissza.

– Nem, nem a Pali – rázta meg csöndesen a fejét Szél ángyó, és a szeméhez emelte a fejkendője csücskét. – Legációba kellene levelet írni.

– Miféle legációba? – értetlenkedtem.

– Hát ahun a királ gyerökei vannak. A tekintetes úr levelezi őket, ugye?

– Nem én – lepődtem meg nagyon őszintén. – Közelebb se levelezek, nemhogy olyan messzire leveleznék.

– Nézze, nekünk mögmondhassa – hajolt közelebb hozzám Szél ángyó. – Mink úgyis tudjuk, hogy maga be van üsmerkedve szögénykékkel. Olvastuk a világújságlapba, ehol-e.

Előveszi a kebeléből a szépen összehajtogatott képesújságot, amelyikben meg van írva, hogy az az ábécéskönyv, amelyikbe én is belesegítettem, elkerült a király árváihoz is.

– Jaj, lelkem Szél ángyó – mosolygom el magam –, a könyv csak olyan, mint a muzsikaszó. Messzire elhallatszik, de azért a muzsikást nem mindenki ismeri ám, aki a muzsikáját hallja.

Ángyó szemmelláthatólag elszomorodik. Pista bácsi hol őrá néz, hol énrám, tűnődik, merjen-e szólni, ne-e, de mégis csak megszólal:

– Az atrecukat azért tudja tán?

– Azt megtudhassuk.

– No lelköm, akkor nincs hiba – vidámodik föl az ángyó szeme. – Mögkéröm igön szépen, írja mög a Zitának, hogy minálunk lönne legjobb helye annak a szögény gyeröknek.

– Melyik gyereknek? – felejtkezek rá ángyóra.

– Hát akármelyiköt adná nekünk, mink vállalnánk szívesen.

Pista bácsi bizonytalanul szusszant egyet.

– Mán mégis a legöregebbet. Az a legtehetősebb, mög abbul lösz leghamarabb embör. Azt még mink is mögérnénk.

Ángyó a szeme sarkával elhallgattatja Pista bácsit, és megint ő veszi át a szót.

– Nézze, nekünk se kicsi, se nagy, oszt mióta a Pali elveszett, mink mán csak olyanok vagyunk, mint a szödött szőlő. Hát mondom ennek az embörnek, legyünk jó szívvel ahhoz a szögény asszonyhoz, ha mán úgy átvetötte az élet a vállán, vállaljuk örökbe valamölyik gyerökit.

– A nevemre íratom – készségeskedik Pista bácsi.

– A nevünkre – igazítja helyre Szél ángyó. – Ráíratunk tanyát, szőlőt, földet, mindönt.

Olyan várakozva néz rám mind a két öreg ember, hogy le kell sütnöm a szememet.

– Nehéz lesz az, ángyó.

– Mér lönne? – döccen előre Pista bácsi. – Vót mán nekünk sok nevelt gyerökünk, mind embör lött abbul.

Ángyó azt hiszi, eltalálta a gondolatom.

– Hogy a gyerök nagy nömbül való, mink mög csak olyan parasztok vagyunk? – teszi a kezét a kezemre. – A tiszta szobában hálatnám, nézze. Hiszön maga mondta, mikor nálunk vót, hogy abba a király is ellakhatna.

– Nem azért, ángyó – rázom a fejem –, más hiba van. Ugy-e, a kis királyfinak is legeltetni kellene?

– Ó, lelköm, csak olyankor, mikor a nap süt. Esőben az öreg is eltotyogna a birkák után.

– Igen ám, ángyó, csakhogy a királyfiaknak az a törvényük, hogy ők csak aranybárányt legeltetnek.

– Ez törvény? – halkul el az ángyó szava.

– Törvény.

Aztán egy kicsinyég hallgatunk mind a hárman, ángyó szorosabbra köti az álla alatt a kendőt, és megindul kifelé. Egy kicsit elgörbül a szája széle, mikor elköszön.

– Istennek ajánlom, tekintetös úr. Én jót akartam.

– Möghiggye, jót akart – fog velem kezet Pista bácsi.

Meghiszem, lelkeim, hogyne hinném – nézek eltűnődve utánuk. Jó is volna az, ha úgy lehetne, hogy Tilalmas Nagy István és Szél ángyó örökbe fogadnák a magyar királyfit, és kivinnék Domaszékre, és felnőne úgy, hogy politikust nem látna, és megtanulná azt, hogy szegény ember fából csinálja a villámhárítót, és hogy a királynak gyalog is magasabbnak kell lenni, mint másnak lóháton…

AZ UTOLSÓ LOPÁS

Volt az én messzi keresztapámnak becsületes neve is. Volt hát, ha egyéb becsületes jószága nem volt is. Szépenlépő Szerencsés Fekete Györgynek hívták, ami nagyon szép név, de tán még ő maga se tudta egy szuszra kimondani, pedig nagy, hosszú égimeszelő ember volt. Én csak afféle kucóporos kis gyerek voltam, akinek még a vadribizli szedéshez is kisszék kellett, a keresztapám nevét meg csak létráról tudtam volna kimondani. Hát csak úgy mondtam, hogy: Messzi keresztapám, aztán ez a név rajta is veszett.

Messzi keresztapámnak pedig azért mondtam, mert volt nekem Közel keresztapám is, aki harmadik ház ellen lakott tőlünk. Igazság szerint ez volt az igazi keresztapám, mert ez buzgólkodott körülöttem, mikor az öreg-templomban a szentelt vizecskét a fejemre csorgatták, és ő vállalta értem a felelősséget a Magasságbéli előtt. Hiszen ez rendben is lett volna, mert van abban valami megnyugtató, hogyha majd egyszer számonkérik tőlünk odafönt az idelent való csetlésünket-botlásunkat, azt mondhatjuk, hogy mi nem ígértünk semmit, álljanak elő a kezesek. Hanem az én keresztapám igen szigorúan vette a felelősséget – különben szabómester volt, és az édesapám csak posztólopó komának hívta –, és mindjárt rőffel térített vissza az erény útjaira, ha hajigálództam az utcán, vagy a deszkakerítésen keresztül incselkedtem a kutyákkal. Ha pedig arra a bűnre is rávetemedtem, hogy mekegtettem a kecskéjüket, akkor nem restellt panaszra átjönni az édesanyámhoz.

– Komámasszony, tudja, hogy jó keresztény vagyok, nem kívánom senki kárát, de jusson eszébe, ha megéri, megmondom előre, hogy ezt az én legkedvesebb keresztfiamat előbb-utóbb felakasztják.

– Mit csináltál már megint, te anyagyász? – nézett rám szegény szülém ijedten.

– Kicsúfolta a tisztes ipart – forgatta szemeit az égre Közel keresztapám, és egészen úgy mekegett a rezgő szakállával, akár a kecskéje.

Mindig a cigányhideg lelt, ha a posztólopó komát hallottam csoszogni a kisajtónkban, annál jobban örültem azonban, ha a Messzi keresztapám dobogását hallottam. Pedig ő nem is az én keresztapám volt, hanem valamelyik elhalt testvérkémé, de azért, ha a gyerek meghalt is, minálunk nem lett oda a komaság. Messzi keresztapám rámruházta az elhalt keresztgyereke iránt való szívbéli nagy jóindulatát, és minden pénteken bekocogtatott hozzánk az emberségét kimutatni.

– No, legény, tanáld ki, mit hoztam neked? – mindig ez volt az első kérdés.

– Halcukrot.

Ezt biztosan mondhattam, mert mindig halcukrot hozott, amiből hatot adtak egy krajcárért. Hat kis cukorhalacskát, amelyik a fejétől a derekáig piros volt, a derekától a farkáig sárga, és egész hosszában-széltében bagószagú. Mert mindig a dohányzacskóból bújt elő a halacska, minden pénteken egy.

– No most azt mondd meg, legénykém, miben szeret úszni a hal? – ez volt Messzi keresztapám katekizmusában a második kérdés.

Ha meg akartam kapni a cukorból való halat, akkor azt kellett felelnem, hogy „a hal papramorgóban szeret úszni.”

Erre megkaptam a bagószagú csemegét, és most következett a harmadik kérdés, de arra már az apámnak kellett felelni:

– Ergó-morgó-vigyorgó, hol az a papramorgó?

Mikor aztán ezen is túl voltunk, akkor ez következett az édesanyám részéről:

– No, komámuram, ha már úgyis megvetette az ágyát az ebédnek, tartson velünk.

Messzi keresztapám nem volt gőgös ember és nem kérette magát, hanem leült első szóra az asztalhoz, úgy, ahogy volt, a nagy báránybőrsapkával a fején és a görbe szőlőmetszőkéssel a csizmaszárban. Mint ahogy a kártyabeli királyok sohase teszik le a koronájukat meg a kormánypálcájukat, ő se vált meg soha a sapkától meg a szőlőmetszőkéstől. Azt hiszem, velük is aludt, s ez éppúgy nem zavarta az álmát, mint ahogy nem háborgatta az asztalnál az evésben. Mink hárman nem tettünk annyi kárt az ebédben, mint amennyit ő egymaga a gallérja mögé hajigált.

– Pedig elhiggye, lelkem-galambom komámasszony, hogy sose vagyok étvágyamnál – szuszogta bánatosan, ahogy egy kis lélegzetet vett. – Az ilyen magamforma szegény magános özvegynek úgy össze van szorulva a gyomra a sok kemény-tarhonyától, mint a rossz bocskor.

– Zsírozni kell a bocskort, koma, akkor kitágul – tolta elébe édesapám a fordított-kásás tálat, és nincs az a macska, amelyik tisztábbra kitakaríthatta volna, mint a szegény magános özvegy.

Akkor aztán felcihelődött, nyakába akasztotta a csikóbőr-tarisznyát, barackot nyomott a fejemre, megígérte, hogy a jövő héten megint talál nekem halcukrot, és végül a radnai szent szűz oltalmába ajánlva bennünket, engedelmet kért az alkalmatlankodásért. De mindig tudtuk, hogy az utca végéről mégegyszer visszafordul.

– Mártonkám, lelkem, adjál már egy gyujtat dohányt, nézd, most veszem észre, hogy üres az acskóm, pedig pipaszó nélkül messze van a Taránok keresztje.

A Taránok keresztje öreg kőfeszület volt a nagy szőlőúton, az tartotta a hátával a Messzi keresztapám rossz gunyhóját, amely a Jézuska segítsége nélkül rég összedűlt volna. Biz az jó három fertály órányira volt a várostól, s édesapámnak jól bele kellett markolni a dohányos szakajtóba. S míg ő ezzel bíbelődött, addig édesanyámat egy pakli masináért küldte ki a kamrába Messzi keresztapám, s ez volt az a kritikus pillanat, mikor minden pénteken elveszett valami a háztól.

Hogy csinálta, mint csinálta, arra sose jöttünk rá, de az bizonyos, hogy ha Messzi keresztapám halcukrot hozott nekem, akkor valaminek mindig lába kelt nálunk. Elveszett a sóskupa az asztalról, vagy a borotvatok a gerendáról, vagy a gyűszű az ablakpárkányról, vagy a csörgemetélő a kemencenyakról, vagy a favágó balta a ház elül, s ha más nem, elveszett valami rozsdás, ócska vas-szerszám, amely a nádtető alatt volt bedugva az ereszetbe – de soha úgy nem járt nálunk Messzi keresztapám, hogy valami a kezéhez ne ragadt volna.

Egyszer az apám talált a piacon valami fanyelű pléhszerszámot, amiről azt hittük, hogy az valami úri tűzpiszkáló. Nagy deákkoromban tudtam meg, hogy hajsütővas volt, de annak idején sehogy se tudtunk belőle kiokosodni, pedig az apám még a végrehajtótól is megtudakolta, mi lehet az. A titokzatos találmány a tükör mögé volt bedugva, onnan veszett el szőre-szálán. Hónapok múlva találta meg édesapám a Messzi keresztapám gunyhójában, föl volt akasztva a szenteltvíztartó mellé.

– Hát ez, koma? – mutatott rá édesapám. – Ezt mitőlünk hoztad el, ugye?

– Onnan én, koma – bólintott a nagy báránybőrsapka. – Mondok, úgy se kell ez nektek semmire se.

– Nono – mosolygott az édes apám –, de hát azt se tudod, mire való.

– Hiszen éppen azért – szippantott egyet az orrán Messzi keresztapám. – Hadd legyen valami olyan is a háznál, amiről nem tudom, micsoda.

A kleptojnánia még akkor nem volt kitalálva, édesapámék csak úgy mondták, hogy Messzi keresztapám lopós ember. De ezt nem rossz végrül mondták, csak úgy, mint mikor valakiről azt mondják, hogy danolós ember vagy italos ember vagy istenes ember.

– Foltjával jó a csizma is – állította édesapám, ha úgy szóbeszéd közben felkerült a lopós koma. – Igaz, hogy egy kis szarkatermészet szorult a komába, de máskülönben nagyon tökéletes ember az. Nincs az a tapasztócigány, aki úgy tudjon tapasztani, mint ő. Nem repedezik, nem hámlik a tapasztása, hanem szép egyenletes sima, mint a nyers pite a tepsiben.

Így esett aztán, hogy mikor egyszer a házunk végét kellett tapasztani, a Messzi keresztapám tudományához fordult édesapám.

– Vállalod-e, koma?

– Mit fizetsz érte, koma?

– Hát azt a választási malackát, amit a múltkor elhajtottál az árkunk partjáról.

– Hát a tietek volt, koma?

– Az volt az, koma.

– Fusson ki a két szemem, ha tudtam. No, most már mindegy, majd letapasztom.

Egy hét alatt olyan simára tapasztotta a ház végét, hogy akár írni lehetett volna rajta, mint az iskolában a nagy táblán. Igaz, hogy közben ellopódott a kútgémünkről a kolonc, az óránkról az egyik körte, egy csirkeitató, egy kaszakő, egy birkanyíró olló, amit már nem lehetett kinyitni a rozsdától, meg az istállóajtóról a kallantyú, de hát azért édesapám csak édesanyámat szidta össze.

– Mért nem vigyáztok jobban? Utoljára ellopatjátok az egész házat.

Hát utoljára nem a ház lopódott el, hanem édesapámnak a cinezett tajtékpipája. Volt ugyan neki több is, de ez volt a legkedvesebb, mert ez már háromszor eltört, tehát nem kellett úgy félteni, mint a többit, amelyik még egyszer se tört el.

Ez a pipa-ügy úgy kivette a sodrából édesapámat, hogy azt találta mondani Messzi keresztapámnak:

– No hát szégyentelen vén lator kend!

– Ejnye, ejnye, Márton! – csak ennyit felelt Messzi keresztapám szelíd fejcsóválással. – Csak már ne a komaasszony előtt tettél volna így csúffá.

Persze, jövő péntekig már elfüstölgött az édesapám haragja, mákos-gubát főzetett édesanyámmal, mert tudta, hogy abból három teletetés tányérral is megeszik a vén lator.

De hiába vártuk, nem jött, se azon a héten, se a rákövetkezőkön. Először örült neki apám is, anyám is. Hála istennek, csakhogy megszabadultunk tőle! Nem is vesz el azóta a háztól semmi. Ebből is látnivaló, hogy mindig ő volt a tolvaj.

Azonban ahogy telt-múlt az idő, egyre ízetlenebb lett Messzi keresztapám nélkül a pénteki ebéd mindnyájunknak. Nem is bírták tovább az apámék nagycsütörtöknél. Akkor azt mondta az apám:

– Holnap reggel kimégy a szőlőbe Messzi keresztapádhoz, meghívod ebédre. Megmondod neki, hogy kivetheti a drágát a hasából.

Másnap reggel útnak indított édesapám. Maga is eljött velem a város széléig, ott megmutatta, merre kell mennem, aztán a nyakamba kötötte a fekete selyemkendőt, mert hűvösen fújdogált a böjti szél.

Messzi keresztapámat kint találtam az udvaron. Éppen a malacka körül forgolódott a korpás szakajtóval. A körül a bizonyos malacka körül, amelyik meg is nyúlt, ki is gömbölyödött azóta. De bizony nem törődött Messzi keresztapám többet se a malaccal, se a szakajtóval, amikor meghallotta, mi járatban vagyok!

– Eszem a szentedet, éppen csak a szó hibádzott. Már megyünk is, csak a tarisznyámat hozom ki.

Napba nézett, ahogy a kerítésajtót behúzta maga után, tüsszentett is akkorát, mint az égzengés.

– Éhomra tüsszenteni szerencse, majd meglátod, lelkecském – fogta meg a kezemet, és lekerült velem a vak-dűlőre.

Itt ugyan hosszabb az út, mint az országúton, de alkalmasabb a célszerű szegény embernek. Mert az országúton jönnek-mennek a kocsik, ki a templomba befelé, ki a templombul kifelé, egymást érik az emberek, s az ilyen helyen nem lehet a szerencsével találkozni. A szerencse ilyenkor ott kukorékol az embertelen tanyák szemétdombján, ott kapirgál a vetések szélében, vagy gágog a pocsolyában.

Persze szem kell hozzá, hogy az ember a szerencsét meglássa. Olyan csókaszem, mint a Messzi keresztapámé volt, amelyik elől el nem bújhatott a szerencse, akár kakas, akár tyúk, akár liba képében incselkedett vele.

Most is észrevette a szerencsét már a második dűlőben. A szerencse egy kanmacska képében lépkedte a mezei egereket a száraz gaz közt.

– Megvagy! – ugrott rá a cirmos egy nagy kövér egérre.

– Megvagy! – vetette rá magát Messzi keresztapám a cirmosra.

S ahogy betessékelte a tarisznyába, nekem mondta el az indoklást:

– Tanuld meg, kis fiam, az ember sohse tudhassa, minek veheti hasznát.

Éppen a harmadik dűlőbe fordultunk be, mikor nevén szólították Messzi keresztapámat:

– Gyu-ri-i, Gyu-ri-i!

Bodor kis malac szöszmötélt a gyepen, és szimatolva emelte föl rózsás orrocskáját.

– Hallod, gyerek, ez engem hív! Más semmiféle Gyurit nem látok itt a környéken.

Egy korai szitakötőn kívül csakugyan nem járt arra semmiféle lelkes állat, az is úgy csóválta a nagy fejét, mintha azt akarná mondani:

– Nekem semmi közöm a malachoz.

– Vadmalac lesz ez – nézett körül Messzi keresztapám, s kieresztette a cirmost a tarisznyából. – Minek találjak én macskát, ha malacot találhatok? Nem igaz, kis gyerek?

Azzal leguggolt és megrázogatta a tarisznyát, mint a kukoricás szakajtót szokás:

– Coca, coca, cocikám!

Csudálatos, a vadmalac csöppet se vádaskodott, hanem nagybizakodva egyenesen besétált a tarisznyába.

– Röf-röf-röf – mondta barátságosan, mintha csak azt akarta volna megmérni, hány rőf hosszú a kvártély.

Nekem azt jutott eszembe, hogy ha Közel keresztapám ezt hallaná, azt mondaná, a malac csúfolja a tisztes ipart. Messzi keresztapámnak más gondolata támadt.

– Nézd csak, gyerek, mintha ez egyhasi volna az én malackámmal. Mit gondolsz, nem jobb volna vele visszafordulni? Együtt szépen fölnevekednének, s télire igen lehúznák a mázsát.

Ekkor azonban a malac torkaszakadtából elvisította magát:

– Ki-i-i! Ki-i-i! – tudakolta kifelé az utat a kényelmetlen kvártélyból.

Messzi keresztapám összerezzent, és nagyot rántott rajtam:

– Gyerünk csak, pajtikám, a városba. Ha már szerencsét adott a jó isten, minek szerencsétlenkednénk vele? Jobb lesz ezt eladni. Aztán minek cipelném én őkegyelmét a hátamon. Elmén ez a maga lábán is. Mintha csak a magamét hajtanám. Hova hajtom? Hát az orrom után. Honnan hajtom? Hát a hátam mögül. Nem igaz, gyerekem?

Azzal kinyitotta a tarisznya száját, a megvadult malac úgy ugrott ki belőle, mintha puskából lőtték volna ki.

– Röf-röf-röf! – kiabálta harsányan, s neki fogott a szántásokat felmérni.

– Hej, te cudar! – rugaszkodott utána Messzi keresztapám, elhajítva a kezéből a tarisznyát. – Kerülj csak elébe, gyerek!

Sok rőföt kellett szaladnunk a malac után, míg le bírtuk fülelni. Most aztán ölbe fogva cipekedtünk vele vissza addig, ahol a tarisznyát elhajítottuk.

No, oda ugyan mehettünk. Azt akkorra megtalálta valaki, s úgy cserélte el, hogy nem hagyott helyette másikat.

Messzi keresztapámat sohase láttam ilyen magából kikeltnek. Még a báránybőrsapkát is kivette a fejéből, hogy földhöz huppanthassa.

– A Máriáját neki! Tíz ilyen koszos malacért nem adtam volna azt a tarisznyát!

A malac nyilván érezte a bűnét, mert alázatosan dörgölődzött a lábához, és szóval is kérlelte szegényke:

– Gyu-ri-i, Gyu-ri-i!

Még csak ez kellett a nekidühödött embernek. Megrúgta a malacot és kirántotta a csizmaszárából a metszőkést.

– Még csúfolódsz, te koszos! – csikorította össze a fogát, s úgy vágta fültövön a metszőkés fokával az istenadtát, hogy az egyszerre lefogta a szemét. De legalább nem csúfolódott többet, hanem kimondta a Szépenlépő Szerencsés Fekete György nevét, ahogy az illendőség kívánja:

– Gyö-örgy, Gyö-örgy! – ez volt az utolsó hördülése.

Most már nem is haragudott Messzi keresztapám, hanem letérdelt a malacka mellé, az ölébe vette a fejét, kínálta porcfűvel, papsajttal, de a malacka csak nem nyitotta fel többet a szemét.

– No, fiúcska – kapta fel keresztapám a karjára a szerencsemalac hűlő tetemét –, vissza kell mennünk. Legalább elásom a fontosalmafa alá, majd nagyobbakat terem az őszön.

Most már egészen hűvösen nézte a történteket, még oda nem értünk a gunyhójához, a Taránok keresztje alá. Ott azzal fogadott bennünket valamelyik szomszéd kanász-fia:

– Gyurka bácsi, nem tanálkozott kend valahol a malacával? Rosszul csukta be kend a kerítésajtót, kinyitotta a szél, oszt elcsellengett kend után a malaca. Vagy éppen azt hozza kend az ölében?

– Azt – kókadt le a Messzi keresztapám feje.

Azóta se láttam olyan halálra vált emberi arcot.

Fölkapott egy nagy göröngyöt, és ráfogta a kis kanászra.

– Nem mégy innen, akasztófára való!

Ahogy az elfutott ész nélkül, Messzi keresztapám egyszerre lecsendesedett. Szelíd medve módjára átölelte a nyakamat.

– Tudod-e a Miatyánk egy Istent?

– Tudom.

– Hát az Üdvözlégy Máriát?

– Azt is.

– A Hiszek egy Istent is?

– Azt nem olyan jól.

– Nem baj, jó lesz az úgy is. Eredj be, fiam, az udvarra, és térdenállva mondd el mind a hármat. Mire készen leszel velük, akkorra kijöhetsz.

Szót fogadtam, és mire kijöttem, Messzi keresztapám felakasztotta magát a feszület karjára. Csak most vettem észre, hogy mikor ölelgetett, lelopta a nyakamról a fekete selyemkendőt huroknak.

-&-

1 voces paginarum - a könyv szavai

2 ego sum Franciscus discipulus. Laudetur... - Ferkó vagyok, a diák. Dicsértessék...

3 In aeternum amen - mindörökké, ámen

4 per amorem Dei - az isten szerelmére

5 Rorate coeli - harmatozzatok, égi magasok. (Egy egyházi himnusz kezdő szavai.)

6 editio princeps - első kiadás