Orano

igaz történet

*

Fény tör be
a
sötétségbe

Helen Keller életéből

EVANGELIUMI KIADÓ

Ez a kiadás az Evangeliumi Kiadó, MSEJK-Szlovákia gondozásában jelent meg 2004-ben
© Evangéliumi Kiadó és Iratmisszió, Budapest 2004
MSEJK-Szlovákia, ul. Púpavová 4, 841 04 Bratislava
Felelős szerkesztő: Fülöp Imre

Köszönetet mondunk az Evangéliumi Kiadónak a közléshez való hozzájárulásért.

A digitalizálást és szerkesztést a Kindle-varázs végezte.

A Kindle-varázs szerkesztői:

Fehér Péter PhD

Kalmár Csilla, Farkas Márta, Dányi Beatrix, Kovács Györgyi, Schiff Beáta.

További PRC/MOBI könyvek a Kindle Tékában:

http://kindlevarazs.hu/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat, azt a http://kindlevarazs.hu/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

ISBN 80-88891-64-7

Kindle-varázs Kiadó, 2012

Kedves Kindle-olvasó Barátunk!

A kezében tartott e-könyv a Kindle-Varázs oldalról származik. Az e-könyvek forgalmazásánál a Kindle-Varázs a legnagyobb gondossággal jár el, szem előtt tartva a szerzői jogok betartását, tiszteletben tartva ezzel az általunk is nagyrabecsült szerzők érdekeit.

Célkitűzésünk az elektronikus könyvek és digitális tartalmak minél szélesebb körben való terjesztésében való közreműködés. Meggyőződésünk, hogy az e-könyv kiterjeszti az olvasás élményét, és várakozásaink szerint hozzájárul az olvasás kultúrájának újjászületéséhez.

Az ingyenesen közreadott (és folyamatosan bővülő) tartalmakat a Kindle-Tékában helyezzük el. A fizetős könyveink a Kindle-Varázs elektronikus könyvesboltjában vásárolhatók meg. Az e-boltunkban elsősorban a szerkesztőink által digitalizált és ellenőrzött, kizárólag jogtiszta könyvek kerülnek terjesztésre. A könyvek válogatásánál törekszünk a sokszínűségre, változatosságra, hogy minél több olvasó Kindle-jére eljuthassanak munkáink. Szívesen veszünk javaslatokat, ötleteket, és várunk kéziratokat is, amelyek szerzői rajtunk keresztül szeretnének minél több olvasóhoz elérni műveikkel. Szolgáltatásaink további részleteiről a honlapunkon keresztül tájékozódhat.

Kérjük, ne használja fel az e-könyveinket illegális másolásra, és ne töltse fel megosztó oldalakra. Az általunk készített könyvek másolásvédelmet nem tartalmaznak! Ha elégedett a munkánkkal, mondja el másoknak is.

Az elektronikus könyveinket számos e-könyvolvasón, számítógépen, tableten, PDA-n, okostelefonon, és mindenekelőtt kedvencünkön, a Kindle-n lehet olvasni.

Kellemes időtöltést kívánunk az olvasáshoz, reméljük ellátogat a Tékába!

Tisztelettel:

Fehér Péter és a szerkesztők

Tartalomjegyzék

Orano – Igaz történet

- A senki gyermeke

- Egyedül az éjszakában

- Az utca

- Különös név

- Keresi valaki?

- A rosszul végződött étkezés

- Címváltozás

- Az első este az árvaházban

- Játékok az éjszakában

- Az öreg Gaston iskolájában

- Az amerikai katonák

- A keményfejű

- Egy kis szerenád

- Josita

- Pillangó hátán

- A titokzatos bőrönd

- Az ismeretlen jövő felé

- Az új iskola

- Egy szomorú karácsony

- A néma csoport

- Kaland a vízcsappal

- A gyümölcstolvajok

- Az állami kocsi

- Fürtöcske

- Éjszaka

- Tolvaj az iskolában

- A hiányzó hangjegy

- Algír – Párizs

- Keresztények között elhagyatottan

- Kis kaland egy nagy pályaudvaron

- Az első benyomás

- A száz zongora iskolájában

- A szökevények

- Késő…

- Egyedül egy rablóval

- A nagy „fehér madár”

- Meleg a télben

- Lépés a semmibe

- A repülő szék

- Ökölcsapás egy ablaktáblára

- Kéz a pénztárcában

- Az elválás

- Kifizetett számla

- Egészen egyedül a műhelyben

- Búcsú lesz a Vogézekben

- Különleges fogadtatás

- A gyermek, aki most már valakié

- Ari és az anyja

- A hosszú este

- És a zarándokút?

- A „fertőző góc”

- A kitűnő zongora, amely lehangolódott

- A válasz

- A munka

- Orano drága kincse

- Mi van a sztár zongorájában?

- A titokzatos látogató

Fény tör be a sötétségbe – Helen Keller életéből

- Az éjszaka foglya

- Egy ajtó kitárul

- A világ mindig nagyobb lesz

- Elindulás a nagyvilágba

- Az első előrenyomulás

- Hadjárat a sötétség ellen

- Keresztes hadjárat kerekeken

- Új utakon a cél felé

- Túl minden határon

Orano – Igaz történet

Írta: Samuel Grandjean

Ebben a világban ezernyi olyan gyermek
él, aki mindenét odaadná egy kis szeretetért
cserébe. Ezek egyike volt Orano.
E könyv szerzője a vak Orano személyes
jó barátja, akkor sokszor és hosszan beszélgetett
a fiúval, és hallgatta történetét.
Itt pedig elmondja, mit érezhet az olyan
ember, aki szüntelenül sötétségben él.

A könyv eredeti címe: Ourane;
kiadó: Das Haus der Bibel, Genf
Magyarországon a könyv beszerezhető
az Evangéliumi Kiadó budapesti képviseleténél:
1066 Budapest, Ó u. 16., Tel.: 311-5860

A senki gyermeke

Egyedül az éjszakában

Az ócska barakkokkal körülvett, rendetlen udvaron maszatos képű kisfiú vonszol maga után nagy büszkén egy hiányzó kerekű kocsit. Odébb kislányok játszanak vidáman, néhányan pedig kipihenik magukat.

– Te vagy az!

– Nem, nem tudtál megérinteni!

– Rendben van!

– Kezdjük még egyszer!

Az udvar egyik szögletében hároméves kisfiú ül egy ócska zsákdarabon. A többiek ügyet sem vetnek rá, megszokták, hogy ott van. Ő pedig, a kis vak, az egész játékból csak hangokat, lépéseket, kiáltásokat érzékel.

Amikor megszületett, még jól látott. De hiányzott a szerető gondoskodás. Senki sem hajtotta el a legyeket csinos pofikájáról. Szeme gyulladásba jött, és hamarosan elveszett minden remény. A gyermekre ráborult az örök éjszaka.

A kicsi soha többé nem láthatta az algériai, szép kék eget (mert ott élt). Nem láthatta az udvaron száradó

szürke kendőket, sem a felnőtteket, sem a gyermekeket, sem a neki nyújtott kenyeret.

Két rozsdás szemetes edény között átszűrődött a napsugár, és végigcirógatta a kis vak mezítelen vállát. Szegénygyermek! Életed legszomorúbb napja következik… Nézzétek! Egy asszony megy oda hozzá, kézen fogja és felállítja.

– Gyere, menjünk – mondja különös hangsúllyal.

Micsoda? Sétálni megyünk? Életében először! A kicsi elindul anélkül, hogy értené a dolgot. Egyáltalán kell-e hároméves korban valamit is megérteni? Elhagyják az udvart, és kimennek egy teljesen más világba, az utcára, majd egy nagy térre, ahol egészen új hangok hallatszanak. A kicsi azonban nem fél, hisz a kéz tartja őt.

Sokáig tart az út, a kicsi elfárad. Megállnak. Valaki fölveszi a karjára, és így mennek tovább. A maszatos pofikát simogatja anyja lélegzete. A csinos, fürtös fejecske ide-oda ringatózik.

Hirtelen fölébred a kicsi. Lábra állították. Hátával egy falnak támaszkodik. A sötétségben ujjai szeretnék megragadni a kezet, amely elengedte. De csak gyorsan távolodó lépteket hall. Kiált, először csak halkan, majd hangosabban. Hiába, senki nem felel. A gyermek, aki idáig tartozott valakihez, most a „senki gyermeke” lett.

Otthagyták a maga éjszakájában, s a kis névtelen ott állt elhagyatva Algéria Orán nevű városában. Kinek kellett volna a világtalan szempár és az éhes szájacska, mint ahogy kinek kell a kiscica, amelyet nem akarnak megtartani a gazdái.

Az udvaron játszó gyermekek, amikor látják az öreg zsákdarabot, talán megkérdik, hogy hová lett a kis vak. Nyilván azt felelik majd, hogy eltévedt, és nem találták meg többé…, vagy egyszerűen, hogy a rokonoknál van! Rokonoknál a „senki gyereke?”

Az utca

Már jó órája van ott a kicsi, ahol anyja örökre elengedte a kezét. Mit várhat a sötét világtól, amelynek hangjait nem ismeri? Nem tudja, de ott marad ülve. Mert ugyan hová is mehetne az elhagyatott, vak, hároméves kisfiú?

Sír, kiabál, majd ismét sír sokáig, sokáig, mintha könnyei visszahozhatnák a kezet, amely elengedte. Vagy talán azt hiszi, hogy kiáltásai visszaviszik az udvarra, a maga különös szagaival és napsugaraival, arra az ócska zsákdarabra?

Nem, kicsikém! Életed lapja fordult egyet. Brutálisan kidobtak az életbe, nincs kenyered, nincs fedél a fejed fölött, nincsenek szüleid, nincs világosságod. Sok-sok gyermeknek mindez megvan, és észbe sem veszi, magától értetődőnek tartja. Talán történeted egy napon majd gondolkozásra készteti őket, mert ez igaz történet!

Egy Santa Cruznak nevezett kopár dombtól húzódik le Orán városa egészen a kikötőig. A parton hajók horgonyoznak, amelyekbe narancsot és vasércet rakodnak. A városban vannak szűk, kövezetlen utcácskák, de széles, pálmákkal szegélyezett sugárutak is, fehér, kapucnis köpenyegekben sétáló, sötét bőrű arabokkal. Fordítsunk most hátat a ragyogó kirakatoknak, és forduljunk be egy mellékutcába. Egy kis bolt előtt az utcára van kirakva a sokféle áru, hogy vásárlásra csábítsa a járókelőket.

Csevegő kislányok jönnek hazafelé az iskolából. Nagy a forróság. Egy toronyóra tizenegyet üt. A mészárszék körül legyek rajzanak. Egy kutya kóborol végig az utcán, orrával a földet szimatolva. Megszagolja a kisgyermek lábát is, aki sír, mert egyedül van. Az ilyesmihez a kutya már hozzászokott, és ahhoz is, hogy a gyermekek sikoltoznak, ha közeledik hozzájuk. Ez itt azonban nem kiabál. Hogyan is félhetne az állattól, amikor nem látja? A kutya magában csodálkozva megy tovább.

Arra jön egy európai férfi, és meglátja a kicsit.

„Szegény gyermek – gondolja magában –, nem lennél vak, ha csecsemőkorodban gondosabban ápoltak volna.”

Az utcasarkon megjelenik egy arab asszony fátyolba burkolva, csak a szeme látszik.

„Biztosan az anyja – gondolja magában az európai, aki megállt a gyermek mellett. – Nem fogja megérteni, miért érdekel ez a gyermek. Alapjában véve nem is az én dolgom” – és elgondolkodva továbbmegy.

A bennszülött asszony már előbb is észrevette a gyermeket, amikor arra járt.

– Kifaeche aesmik? – Hogy hívnak? – kérdi arabul.

Semmi válasz. Honnan is tudhatná a kicsi, hogy hozzá szóltak?

Az asszony lehajol. Ebben a városrészben lakik, és ismeri a környék valamennyi gyermekét; ezt azonban még sohasem látta. Biztosan feltűnt volna neki, hiszen vak.

Barátságosan megfogja a karját. A gyermek azonban rövid habozás után visszahúzza, hiszen sem a hangot, sem a kezet nem ismeri.

– Nem hagyhatjuk itt ezt a csöppséget – mondja az asszony a férjének.

– A mieink közül való! Kell valamit tennünk vele! De mit? Várj, érdeklődöm a boltban!

A halkereskedő, egy francia asszony, kijön a boltjából. Azonnal felhívja a gyermekvédő hivatalt, és tudakozódik. Most már tudják, hová kell menniük a vak emberkével.

Különös név

– Mielőtt elviszik, adok neki valamit, biztosan szomjas – mondja a halkereskedő asszony.

Egy csésze langyos tejet tart a kis vak szájához, aki megragadja és mohón megissza. Valószínűleg most már megértette, hogy nem akarnak rosszat vele.

– Fogd ezt a zsemlét is, útközben megeheted. Gyere, most menjünk!

A kéz lágy, a hang is. És amit kapott, mmmm, de finom! A gyermek elfelejt sírni is.

Könnycseppjei felszáradtak a maszatos pofikán. „Hol vagyok? Mi történik velem?” Honnan is tudhatná ezt a kis hároméves emberke a maga örök éjszakájában? Csak azt tudja, hogy fogják a kezét, és mennek vele.

A nap most már beragyogja az egész utcát. A kicsi érzi a meleg, cirógató sugarakat, mint ott az udvaron, a szemétvödrök tövében. No, ez legalább ismerős! Talán a többi is visszatér…

Időnként szólnak hozzá egy-egy szót, és akkor nem érzi magát olyan egyedül.

– Jó dolgod lesz ott a többi gyerekkel együtt – hallja anélkül, hogy fölfogná a szavakat. – És ha eltévedtél, biztos, hogy érted fognak jönni.

A beszéd idegen a számára. Sokkal többet mond az, hogy időnként megcirógatják fürtös fejét. Csak lépeget előre anélkül, hogy bármire is gondolna. Ismeretlen hangok ütik meg a fülét: az autóbusz mély brummogása más, mint a közönséges autóké. A járókelők cipőjének kopogása sem egyforma, egyik lassúbb, a másik fürgébb. Hallja, amint egy fazekas kiabál tarka edényei közül: „Olcsó! Tessék, tessék!” Hallja a rendőr sípját, és egy újságárus rekedtes hangját: „Megjelent az Oráni Hírlap!” Mit is kezdjen kicsiny agyacskája ezzel a sokféle érthetetlen, alaktalan, színtelen hanggal?

Nagy a forróság. A gyermek sóhajtozik; már fáradt.

– Várj, kicsi, itt átmegyünk!

Valahol a közelből vízcsobogás hallatszik. Egy öreg kút áll ott márványmedencével. És a maszatos gyermekarc érzi a víz hűvösségét. Ez finom! És a szája is tiszta lett!

Még egypár lépés, majd néhány lépcső, és a célnál vannak. Az ajtón felírás: „Bölcsőde”.

– Én telefonáltam reggel. Itt van a gyermek!

– Gyere, kisember! Ó, hisz te már elmúltál kétéves, és ráadásul vak is vagy… egy kicsit nehéz lesz ez számunkra, de azért itt maradhatsz.

– Nézzék már, hogy tapogatózik mindenfelé. Már sír, mert elengedtem a kezét. Nos, átadom önöknek a gyermeket, és örülök, hogy tehettem érte valamit.

– Várjon, asszonyom, még néhány adatra volna szükségem. Van sejtelme arról, melyik városrészből való?

– Nincs. Az utcán találtam rá, a halasüzlet közelében. Többet nem tudok róla.

– Tudniillik nevet kell adnunk neki. Nos, válasszunk egy szépet. Végül is itt majdnem minden gyermeket Mohamednek hívnak valamilyen összetételben… Mivel ezt a gyermeket Oránban találták, nevezzük „Orano”-nak, Orano-Mohamednek. Gyere, Orano, mosdani!

Keresi valaki?

„Halló, bölcsöde?… Bocsásson meg, asszonyom, nem vittek be önökhöz egy két-hároméves kisgyermeket, aki vak? Néhány napja keresik a szülei mindenfelé.”

Ó, bárcsak elmondta volna valaki ezeket a szavakat ebben a nagy városban! De nem, senki nem hívta fel a bölcsődét, senki nem jött érdeklődni, senki nem értesítette a rendőrséget a kis vak eltűnéséről. Az öreg udvar lakói már szinte elfeledkeztek róla. De a csinos fürtös fejecskében megmaradt az emlékezés: „Elhagytak!”

„Az idő mindent meggyógyít. Ebben az életkorban még gyorsan elfelejtik a nehézségeket” – mondják egyesek. Nos, ez nem így van. A kisgyermekkorban szerzett benyomások mélyen belevésődnek a még meg nem terhelt gyermeki emlékezetbe, és megmaradnak. Azok boldogok, akik békességben és védettségben tölthetik el a gyermekkorukat családjuk szerető körében, és erre emlékezhetnek.

Most gyertek, menjünk el a bölcsődébe, és keressük meg Oranot. Biztos, hogy a legnagyobbak között lesz, hiszen a többiek még nincsenek kétévesek sem. Csakhogy Orano csenevész, gyönge, beteges, mert idáig nem mindig lakhatott jól.

Tessék besétálni!… íme, a játékszoba. Ó, legalább harminc aranyos gyermek együtt! Egyesek négykézláb mászkálnak, mások labdát tologatnak maguk előtt, mert a labda még túlságosan nagy az apró kezeknek. Botladoznak, el-elesnek és felállnak reggeltől estig a gondozónők figyelmes vagy közönyös tekintetétől kísérve. A legtöbben este hazamennek a szüleikkel, mások egész héten át a bölcsődében vannak, amíg édesanyjuk az újszülöttet gondozza. Kevesen maradnak egy hónapnál tovább. A sok csinos gyermekarc között azonban nem látjuk Oranoét. Hol van hát a „senki gyereke”?

Menjünk át a szomszéd szobába. Nézzétek… ott három kicsike hintázik a biliken. Fekete szemük, mint óriás cseresznye a boglyas haj alatt.

Orano azonban itt sincs. Hol van hát? Lessünk be a következő szoba félig nyitott ajtaján. Ott egy rácsos ágyban nyöszörög egy gyermek. Beteg talán? Nem, hanem vak!

– Jaj – magyarázkodik a vezetőnő –, nem tudunk egész nap Oranoval foglalkozni. Mindennek nekimegy, elesik, vagy útjában van a többieknek, mert nem lát. Ezért hagyjuk az ágyban, így egyszerűbb, és több nyugalmunk van. Egyszer-kétszer egy héten felvesszük, hogy járhasson, mert különben soha nem erősödnek meg a lábai. Ha túlságosan hangosan kiabál, odaküldünk egy fiatal leányt az ágyához, hogy észrevegye: törődünk vele. Ő azonban hamarosan visszamegy a többiekhez, mert ott érdekesebb. Többet nem tehetünk érte; az is nagy kivétel, hogy ilyen körülmények között egyáltalán itt tartottuk!

Szegény Orano! Mennyire más lenne az életed, ha időnként valaki meglátogatna. De senki nem gondol rád. És tudod… nem is érdemes annyira törődni veled, mint a többiekkel, akiknek van valakijük! Felesleges voltál azon az öreg udvaron, és az vagy a bölcsődében is. Nőj meg gyorsan, mert hatéves korodban már árvaházba kerülhetsz!

A rosszul végződött étkezés

– Ez nem az enyém! – kiáltja Orano, ahogy kanala az üres tányér aljához ér. – Az enyémben még sok leves volt. Frédi, add vissza az enyémet!

– Micsoda? – kérdi Frédi csúfondárosan. – Hozzá sem nyúltam!

És ezeknél a szavaknál a szomszéd fiú halkan kicseréli a tányérokat.

– Add vissza a levesemet! – parancsolja Orano, és kanalával belecsap a tányérjába…

Paccs! Oranot és szomszédait elborítja a szétfröccsent leves. A felügyelő, Laura nővér éppen a konyhába ment egy tálért. A gyermekek harsány nevetésbe törnek ki. Vajon jó az, amit tettek?

Most megbüntethetik Oranot.

A bölcsődében minden rendben volna, ha nem lenne ott Frédi, Balázs és Musztafa, ez a három „nagy”, akik haragra ingerlik a kis vakot. Ma Frédi, mintha kivált kedvét lelné abban, hogy bosszantsa. A tányércsíny után is – valahányszor Laura nővér nem néz oda – megcsiklandozza Oranot.

– Most már azonban elég! – kiált Orano indulatosan. – Hagyj békén!

Frédi azonban nem hagyja. Egy pillantás a nővérre, aki valahol másutt van elfoglalva. Frédi jelt ad Balázsnak, hogy segítsen a „játékban”. A kis vak a kezével hadonászik a levegőben. Bárcsak elkaphatná a vétkeseket! Orano izgatott, közel van a síráshoz, de a többiek könyörtelenül folytatják a bosszantást.

Most Frédi ujjai megérintik a vak kisfiú nyakát. Orano felszökken. Hopp! Elfogott egy kart.

– Most… tudni fogom…, ki bosszant engem folyton!

És Orano görcsösen belekapaszkodik a megfogott karba. Ráhajol, és teljes erejével beleharap. Frédi üvölt, de a fogak egyre mélyebben vájnak a húsába. Hamarosan azonban valaki megragadja a kis vak üstökét, és húzza, húzza, csoda, hogy a haja ki nem szakad!

– Majd én megtanítalak, te semmirekellő – szitkozódik Laura nővér. – Hatéves korodban úgy harapsz, mint egy kutya, szégyelld magad! Ezúttal nem mondhatod, hogy a másik volt, te csibész. De ezért megkapod a magadét!

És hatalmas pofon csattan Orano arcán.

– Azonnal hagyd el az ebédlőt!

Oranot karjánál fogva vonszolják ki a folyosó végéig. Egy ajtó kinyílik, egy lökés… és az ajtót becsapják és bezárják.

– Kezd az idegeimre menni ez a vakarcs, ez a pimasz kölyök – hallja Orano a nővér szitkozódását, amint távolodik.

Akárhol is van Orano, mindig éjszaka veszi körül. Most azonban ráadásul be is van zárva… és ebben Frédi a bűnös. Orano mérhetetlenül dühös.

– Nem én kezdtem – üvölti haragosan, és öklével veri a bezárt ajtót. – Nem én… nem én!

Hamarosan észreveszi, hogy lábával még nagyobb zajt tud csapni, így legalább meghallják! Nem feledkezhetnek meg róla, mint nemrégiben. A gyermek teljes dühét az ajtón tölti ki, amely úgy döng, mint valami nagybőgő. A harag azonban nem tehet jóvá semmit…

Egyszer csak lába a levegőbe rúg. Az ajtó kinyílt, de nem magától. Energikus kezek alapos verésben részesítik Oranot…, hogy megtanítsák a tisztességre!

Szegény kicsike! Sikoltozik, forog, megpróbál ismét harapni, de minden hiába. Mikor észreveszi, hogy újra be akarják zárni, az ajtóhoz lopódzik, hogy megszökjék, amíg az nyitva áll. Egy kéz azonban visszalöki… A szipogást velőtrázó sikoly váltja fel, amely túlharsogja még Laura nővér szitkozódását is: Orano kisujja beszorult az ajtó közé. A nővér azonnal kinyitja az ajtót, és a szegény kis ujjacska ismét szabad. Orano halálsápadt, nem tud szólni a fájdalomtól.

– Szegény Orano – mondja most Laura nővér valamivel barátságosabban –, most aztán igazán pórul jártál. Hogy jutott eszedbe, hogy ujjadat az ajtónyílásba dugd? Gyere, bekötözlek. Erre a büntetésre nyilván emlékezni fogsz!

Címváltozás

– Most aztán már elegem van – dönt a bölcsöde vezetője, mikor végighallgatja Laura nővér beszámolóját. – Ez az Orano túl sok galibát csinál itt. Ha elkezd harapni, mert vak, minden társa veszélybe kerül. Csak egy megoldást látok. Tőle és még néhány nagyobb fiútól meg kell szabadulnunk!

Laura nővér pedig – elragadtatva ezektől a szavaktól – tovább biztatja a vezetőnőt:

– Utóvégre nem várhatják tőlünk, hogy ötéves és még idősebb fiúkat is itt tartsunk, különösen ha ilyen elviselhetetlenek.

– Így van! Verekedjenek az árvaházi gyermekekkel. Ott majd megtanítják őket!

Laura nővér alig tudja türtőztetni az örömét; csak gyerünk, szabaduljunk meg minél hamarább ezektől a kölyköktől:

– Máris csomagolhatom a holmijukat?

– Várjon – mondja a vezetőnő némi zavarban. – Először gyógyuljon meg Orano ujja. Ha így elengedjük, esetleg magyarázkodnunk kellene, és az kellemetlenségeket okozhatna. Értjük egymást, ugye?

Laura nővér nagyon is érti, annál is inkább, mert nem egészen jó a lelkiismerete. Milyen szomorú dolog, ha valaki gyermekekkel foglalkozik, s közben nem szereti őket. A nővér még egy darabig eltűri a kis semmirekellőket, és kettős gonddal ápolja a kicsiny, elnyomorodott ujjat, hogy minél hamarább üssön a búcsú órája. Hogy Orano egész életében viselni fogja ennek az eseménynek a nyomát, az őt egyáltalán nem érdekli. Csak gyógyuljon meg, és senki se beszéljen tovább róla!

A vezetőnő olyan asszony, aki végre szokta hajtani, amit elgondolt. Már kapcsolatba is lépett az árvaházzal, és jelezte a legközelebbi, hat gyermekből álló „szállítmányt”. Gondosan tanácsolja, hogy különítsétek el egymástól Oranót, Frédit és Balázst, hogy ne verekedjenek!

Egy délután a gondozónő elhagyja a hat gyermekkel a bölcsődét. Mindig ugyanazt a gyermeket fogja kézen: mert az vak. A gyermekek nehéz szívvel indulnak. Azt tudják, mit hagynak ott, de mi vár rájuk?

Üres kézzel mennek. Mire való volna a táska, ha nincs mit beletenni? És a ruhák? Csak az van, amit éppen viselnek.

A gyermekek azt remélték, eleven utcát látnak majd. De ehelyett egy magas, szürke fallal körülvett udvarban találják magukat, amelyet a napfény próbál megszépíteni. Elhaladnak egy magas kapu mellett, ahol az utcára lehet menni. Látják, ahogy kinyílik a kapu, és kihajt egy hosszú, nagy autó vöröskereszttel a tetején. Anélkül, hogy tudnák, a kórház területén sorakoznak. E falak mögött irodák sorakoznak, egy öregotthon, egy női klinika, egy bölcsöde, egy árvaház… Orano tehát három éven át egy kórházban lakott. Most egyszerűen átkerül egy másik részlegbe, akár valamiféle áru egy áruházban.

Fehérbe öltözött férfival találkoznak, egy orvossal. Orano társai megcsodálják. De kíváncsian nézegetik az árnyékban egy padon üldögélő öregeket is. Nem messze tőlük két ápolónő beszélget; csíkos ruhájukban olyanok, mintha ikrek lennének.

De se a felügyelőnő, se a gyermekek nem gondolnak rá, hogy mindebből Oranonak valamit elmondjanak. Ugyan mivégre, hiszen ő csak egyik sötétségből a másikba megy. Hegyezi is a fülét, és elsőként hallja meg a játszó gyermekek kiáltozását. Az árvaházhoz közelednek. Önkéntelenül is erősebben kapaszkodik az őt vezető kézbe.

Az első este az árvaházban

– Honnan jössz?

– Hozzám szóltál? – kérdezi félénken a kis vak.

– Igen. Hogy hívnak?

– Oranonak. Eddig a bölcsődében voltam. Most azonban már hatéves vagyok, és ide kell jönnöm.

– Értem. De ilyen nevet még nem hallottam. Engem Péternek hívnak, és én vagyok a 24-es szám. Te a 25-ös vagy. Nézd, ott van a számod a tányérod mellett felírva.

A kis vak gyorsan „odanéz” az ujjaival tapogatva. Ahogy ujjaival érinti a fát, csak kicsiny barázdákat érez, amelyeket körmeivel követhet. Ezek egy másik „25-ös” gyermek művei, aki már elhagyta az árvaházat. Kését nyilván gyakrabban vágta bele az asztal fájába, mint a húsba, amely csak ritkán került a tányérjára.

Ötven, 6–16 éves fiú lármája tölti be az ebédlőt. Oranonak ez az első étkezése az árvaházban. Híg leves és vízben főtt főzelék a menü.

– A bölcsődében jobb volt a koszt – gondolja, amikor a bádogtányérokat az asztal végén egymásba rakják. De hamarosan véget vet álmodozásának egy hang:

– Gyere, Orano – szól Aliz kisasszony –, megmutatom az ágyadat és a fürdőszobát, ahol minden este megmosakodhatsz.

Végtelenül hosszú folyosón megy Orano a gondozónővel. Ismeretlen, fekete világ… Vajon mire gondol, ahogy gondterhelten megy előre? Egyszerű a dolog: arra, amit hallott: „Megmosakodhatsz!” Hogyan képzelik, hogy én egyedül mosakodjam? A bölcsődében Laura vagy Kriszta nővér segített nekem. Orano sohasem kérdezte, honnét jön a víz, a szappan és a törülköző. Hogyan boldogul most majd mindezekkel?

Lába egy padlóból kiemelkedő deszkát érez. Biztosan egy ajtón mennek be.

– Így – mondja Aliz kisasszony –, ebben a nagy teremben alszol. Tizenöt ágy van benne. Balra az első az enyém. Érintsd csak meg!… Helyes. Mellette spanyolfal áll (Orano nem tudja, mi az), azután következik a te ágyad. A másik oldalon van a fürdőszoba a vécékkel. Menj gyorsan, azután lemosdatlak és lefektetlek.

„Szerencse – gondolja Orano –, hogy megmosdat. Úgy látszik, Aliz kisasszony kedves valaki.”

– Siess – kiáltja most már türelmetlenül a gondozónő –, azt hiszed, nincs más dolgom, mint egy vak gyerekkel törődni?

– Jaj – sóhajt a gyermek gondterhelten –, mi az, hogy ,vak‘ és ,nem vak‘?

És már bent is van az ágyban.

– Aludj gyorsan, én eloltom a lámpát. Nemsokára jönnek a többiek.

Orano azt feleli: – Igenis, kisasszony! Közben azt gondolja magában: „Mit jelent a lámpát eloltani?” Nem érti a dolgokat. Azután más irányba kószálnak a gondolatai: „Úgy látszik, négyféle ember van: kicsik és nagyok, vakok és nem vakok.” Megpróbálja gondolataiban felidézni, ami ezen a hosszú napon történt. Hamarosan jön a többi fiú. Lármáznak, nevetnek, civakodnak. A második ágyban egy hatéves kisfiú fekszik a takarója alatt összehúzódzkodva.

Orano fülét hegyezi a rejtekében. Talán a hangokból ki tudja venni a különbséget a „vak” és a „nem vak” között. Hiszen a felnőttek hangját is meg lehet különböztetni a gyermekekétől. Szegény Orano! Kárba veszett a fáradságod: te vagy az egész árvaházban az egyetlen vak.

Játékok az éjszakában

Az első napok az árvaházban gyötrelmesek a „senki gyereke” számára. Akiknek az ujjahegyén vannak a szemei, annak mindent a kezével kell kitapogatnia, hogy megtalálja az utat. Eleinte sok butaságot csinál az ember. Ráadásul a gyermekek borzasztóan kíváncsiak, és ilyeneket kérdeznek:

– Régen vak vagy már?

– Vakon születtél?

Vak, vak…, vak… miért emlegetik ezt annyiszor? Mindig ezt kérdezik tőle, és nem magyarázzák meg!

Ha véletlenül meglöki az egyik fiút, az rögtön így szól:

– Nem tudsz vigyázni?

Szegény Orano! Szeretne „vigyázni”, de hogyan csinálják azt? Ha valaki komisz hozzá, a szemén csakhamar látszik, hogy ha nem is lát, de sírni tud. Erre megkapja a „bőgőmasina” gúnynevet.

S a gyermekek olyan kegyetlenek tudnak lenni. Kicsiny a nyelvük, de sok rosszat tehetnek vele. A Biblia kicsiny tűzhöz hasonlítja, de nagy tűzvészt lehet előidézni vele.

Vannak azonban olyan fiúk is, akik részvéttel vannak iránta:

– Gyere velünk játszani, Orano!

Egyikük karon fogja. Orano nem sokat kéreti magát. Az egész világon minden gyermek szívesen játszik. Csakhogy Orano vak. És az egész világon minden vak örök éjszakában él.

– Menjünk az udvarra!
Orano hallja, hogy a többiek futnak, és ő is szalad… megbotlik egy kőben, de sebaj! A játék nagyszerű! Nevet a többiekkel együtt, és megpróbál velük tartani. De hamarosan nekimegy egy fának.

– Orano! Orano! Gyere ide!

A felügyelőnő félrevonja a gyermeket, hogy egy kissé kipihenje magát. Orano kifulladva és csalódottan, hisz végre egyszer játszhatott, engedelmeskedik és leül. A lábát dörzsöli. Öt perc múlva már nem is fáj. Újra felugrik. Már nem mer szaladni, csak óvatosan ugrál. Fölemelt kezével tapogatja, nincs-e akadály előtte: egy fa, vagy egy pajtása.

– Orano! – kiáltja megint a felügyelőnő.

Csak ennyit mond, de azt olyan szigorúan, hogy a gyermek azonnal engedelmeskedik.

– Megtiltom, hogy odamenj! Az ilyen játékok nem neked valók. Ülj le ide a padra. Ezentúl, ha kijövünk, mindig itt ülsz majd!

Orano hallja a többiek boldog hancúrozását.

– Nagyszerű – kiáltja valaki –, te vagy a fogó, és elkaptalak.

Orano elgondolkodva ül a padon. Ő nem olyan, mint a többiek?

Egy reggel valaki a vállára teszi a kezét, és ezt mondja:

– Nem maradhatsz mindig itt, Orano!

A gyermek önkéntelenül is nyakába húzza a fejét, mintha pofontól tartana.

Ezt az érdes hangot nem szereti. Márta nővéré, az árvaház vezetőjéé. Reszketve várja, mi következik. De nem történik semmi. A hang ezúttal barátságos:

– Nem ülhetsz mindig a padon, amikor a társaid játszanak. Mozogj egy kicsit! Figyelj csak! Megengedem, hogy itt a közvetlen közelben felfedező útra indulj. De tartsd magad távol a fiúktól! Ha akarod, Marci elkísér.

A vezetőnő megengedte neki, hogy oda mehessen, ahová a többiek nem mehetnek… és ez sokat ér! Orano sokáig fog rá emlékezni. Nemsokára Marcival együtt elmélyülve játszanak. Golyók gyanánt a szemetesvödörből kiszedett barackmagok szolgálnak. Ha Orano nem is lát, játszani tud. És itt nincsen sem fa, amelynek nekimehetne, sem kő, amelyben megbotlana. És ez sokkal jobb, mint a pad, amely fogva tartotta őt.

Az öreg Gaston iskolájában

Több hónap telt el. Kis barátunk lassanként már kiismeri magát az árvaházban, és nincs szüksége kísérőre. Néhány fiú közben eltávozott, újak jöttek helyükbe. De a nővérek nem változtak! Orano most már tudja, hogy legjobb, ha észrevétlen marad, mert a pofonokkal, sőt a verésekkel sem takarékoskodnak.

A napi program mindig ugyanaz. A gyerekek hétkor kelnek, megesznek néhány kávéba mártogatott kenyérdarabot, és mennek az iskolába. A kicsik otthon maradnak, és az udvaron játszanak. Orano is velük, noha már nyolcéves.

A nap legkellemetlenebb része az ebéd utáni pihenő a szabadba tett szalmazsákokon. Két órát pihenni, és nem mozogni, ez sok! Esős időben a hálóteremben fekszenek a földön, hogy az ágyakat ne kelljen még egyszer megvetni.

– Az ebéd utáni pihenőnek vége! Orano, gyere velem a vezetőhöz! – kiáltja egyik nap a felügyelőnő.

Minden szempár a kis vakra irányul. Büntetés következik? Igen, hát egy kicsit mozgolódott, de azért a két óra alatt sokkal nyugodtabb volt, mint némelyek.

– A vezetőnő beszélni akar veled – mondja a nővér, aki őt kíséri.

Orano megnyugodott. De… hát mi mondanivalója lehet a számára?

Belép az irodába. Márta nővér valakivel beszélget…

– Nos, itt van – mondja, és igyekszik barátságos lenni.

Valaki felállt. Orano hamarosan érzi, ahogy egy kéz tapogatja a vállát, a nyakát, az arcát…

– Igen, érzem – mondja egy öreg férfi. – Meg fogjuk próbálni!

„Mit megpróbálni?” – kérdi magában a gyerek, és úgy érzi, a szíve a torkában dobog.

– Ide figyelj, Orano – mondja a vezetőnő –, a te kortársaid már iskolába járnak. Te nem teheted ezt, mert vak vagy. Mi mégis azt akarjuk, hogy megtanulj olvasni. A mellettünk levő otthonban idős emberek laknak. Köztük találtam Gaston urat. Ő is vak, mint te, és ő lesz a tanítód. Holnap kapod az első leckét vakírásból!

Amikor Orano visszatér a pajtásai közé, azok kérdésekkel ostromolják:

– Mit csináltak veled? Megvertek?

– Nem, dehogy! – válaszolja a gyerek nyugodtan, és mosolyog.

– Hát akkor mi van? Mondd már!

– Én is olvasni fogok tanulni!

Másnap pedig megjelenik fehér botjával az öreg Gaston. Boldog, hogy végre van valami dolga, amivel „agyonütheti az időt”.

– Mi vakok az ujjunkkal olvasunk – kezdi rekedtes hangján. – Tedd csak ide az ujjadat erre a lapra…

– Milyen mulatságos, tele van kicsiny dombokkal.

– Ezek pontok, amelyek minden betűnél más és más módon vannak elrendezve. Ez itt egy B betű. Ezekkel a pontokkal le lehet írni az egész ábécét.

– B . . . U . . . E . . . C . . . A . . . – betűzi később Orano a vakírást, miközben kezével a lapon tapogat.

Eleinte nehezen megy, mindent összezavar. Az öreg Gaston ingerült. És az sem valami érdekes dolog, hogy az ember minden reggel egy öreg tanítóhoz menjen, aki krákog, köpköd. Kivált akkor nem, ha nincs más tanítvány. Az embernek nincs ideje álmodozásra, mint azokban az osztályokban, amelyekben sok diák ül. De Orano később mégis nagyon fog örülni, hogy a vakírás elemeit megtanulta.

Az amerikai katonák

– Jaj, micsoda lármát csap ez a négy fiú ezekkel a konzervdobozokkal – sóhajt egy öreg férfi. – Miért nem labdával játszanak inkább?

Miért? A válasz egyszerű: akkor Orano nem hallaná a „labda” közeledését. De a régi, üres konzervdobozokkal is nagyszerűen lehet focizni. És egy nyolcéves fiúnak joga van ehhez, még ha vak is!

Marci, Péter és Mohamed gondjaikba vették Oranot, és gyakran játszanak vele. Egy délután maguk barkácsolta sárkányt eregetnek. Orano foghatja a zsinór végét, és érzi, ahogy a déli szél viszi a sárkányt. Nagyszerűen lehet játszani a kórház fehérneműs kocsijával is, ha a személyzet elfelejti elrakni.

De ma, 1942. november 8-án se a sárkánynak, se a konzervdobozoknak, se a kocsinak nincs sikere. A gyerekek sokkal jobb szórakozást találtak. Amerikai csapatok szálltak partra. Ez az első lépés a német megszállás alatt lévő Európa felszabadításához vezető úton. Az oráni kórházban egy egészségügyi csapat rendezkedik be, egészen közel az árvaházhoz. Csodálatos! Orano – akinek hallása rendkívül finom – egyszerre abbahagyja a játékot:

– Figyeljetek csak! A főkapunál történik valami!

Valóban. Egy hatalmas teherautó közeledik, és szinte elzárja az egész kapubejáratot. A gyerekek odavannak az izgalomtól:

– Egy teherautó! Nézzétek… nagy szürke, barna és zöld foltok vannak ráfestve!

– Ó! Ez idejön!

Magas, szőke fiatalemberek szállnak le a teherautóról, mindnyájan egyenruhát viselnek. Kölcsönösen a barátság jeleivel üdvözlik egymást. Az árvaházi gyerekek egy szót sem tudnak angolul, és az amerikaiak nagyon keveset értenek franciául. Mégis hamarosan vidám társalgás kezdődik a gyermekek és a katonák között. Cukorkaeső hull az egyik erkélyről a gyermekek közé. Úgy verekednek érte, mint a verebek a kenyérmorzsákért. Egyvalaki áll csak félre: Orano. És néhány egészen szemtelen kölyök rájön arra, hogy a kis vakot jól föl lehet használni arra, hogy a katonákban részvétet ébresszenek. Oranot az erkély alá kényszerítik, és ráparancsolnak, hogy járjon ott fel s alá, és nyújtsa ki a kezét úgy, mintha egy labdát akarna elkapni. Ő is reméli, hogy egy-egy cukorkát elkap, de mindannyiszor csalódik. A többiek kiabálnak és félrelökik… és az ő keze üres marad. Ahhoz, hogy az ember cukorkához jusson, látnia kell. A csalódott Orano félrevonul egy sarokba és sír. Olykor Marci odajön hozzá; ő az egyetlen, akiben részvét van iránta.

Egyvalami azonban Oranonak kedvez. Már régóta szeretné a „kezével megnézni” a nagy teherautót. Míg a többi gyerek iskolában van, ő felfedező útra indul. Mikor megtalálja a kocsit, megsimogatja kezével az oldalát, az óriási kerekeket…

– És te mit csinálni? – kiált hirtelen valaki rossz franciasággal.

A gyermek megretten, de azért gyorsan válaszol:

– Megmutatnád a kormányt; szeretném megérinteni.

– Várj! – hangzik kis szünet után a válasz (a férfi rájött, hogy a gyermek vak).

Egy ajtó kinyílik, és két láthatatlan kéz beemeli Oranot a bőrülésre.

– Így, most a vezető helyén ülsz – magyarázza az amerikai. A gyermek kezét ráteszi egy kerek, sima dologra.

– Ez a kormánykerék – így forgatják!

Amikor Orano megérinti a „csodát”, csalódottságot érez. Hiszen ez egy egészen közönséges kerék! De hamarosan kitapogatja a sebességváltót, a kéziféket, a gázpedált és a műszerfalat. Sőt, mozgásba hozhatja az ablaktörlőt is. A nagyszerű élmény egy marék cukorkával végződik, amellyel Orano megtölti a zsebét. Ezúttal majd őt fogják irigyelni a pajtásai.

A keményfejű

– Siessetek! – kiált Veronika nővér, miközben a százötven fiú négyes sorokba rendeződik. – Jakab, ne lépj ki a sorból! Pali, fogd meg Orano kezét! Előre! És viseljétek rendesen magatokat!

Oranonak egyáltalán nem tetszenek a vasárnap délelőttök. Miért kell más ruhát venni, amikor egy óra múlva úgyis levetik? Miért kell cipőt húzni, amikor egyébként mindig mezítláb vannak? És a kórházi kápolna!… nem, semmit nem mond neki. Úgy visszhangzik, mint valami pince. Az emberek énekelnek és olyan szavakat mondanak, amelyeket egyáltalán nem ért.

Csak egyvalami tetszik neki a kápolnában: a zene. A lassú, komoly hangok jólesően hatnak rá. A gyors, könnyű dallamoknál meg szinte tapsolni szeretne. Egyébként azonban minden unalmas. Szívesebben sétálna az udvaron, vagy akár tanulna is. És most mégis sorba kell állnia és menetelnie. Pali, aki kézen fogva vezeti, valószínűleg ugyanígy érez.

Orano hirtelen egy nagyot lép. Ó, a kis haszontalan!

– Au! Ne csináld ezt, Orano! – kiált Roland.

Egyszer Orano véletlenül az előtte menő gyerek sarkára lépett. Nem csoda, a kelleténél néhány számmal nagyobb cipőt viselt. De azután megtetszett neki a játék, és minden vasárnap megismételte.

– Menj Palival együtt az élre – parancsolja a nővér, és egy nyaklevest ad neki.

– Gyerünk, gyerünk! – kiáltják a többiek, mert Orano lassítani igyekszik a menetet.

A kis vaknak nincs igaza. Nem kellene elesést színlelnie, csak hogy a többieket hátráltassa.

A következő vasárnap a felügyelőnő szándékosan a legutolsó sorba teszi. De erre kezdődik a játék a sarokralépéssel.

– Most azután elég! – kiáltja Veronika nővér ingerülten. – Ezentúl nem jössz velünk a kápolnába, hanem ágyban maradsz. És nem mehetsz sétálni sem!

Ez a büntetés azonban nem menti fel a mindennapos imádságfölmondás alól. A gyermekek számára a túlságosan hosszú délutáni pihenő után mindannyiuknak le kell térdelniük. Veronika nővér egy negyedórán át előre mondja az imádságokat, és közben figyeli a fiúkat. Ilyenkor tudják, jó, ha csöndben vannak. Igaz, hogy a nővér keze össze van kulcsolva, de a hóna alatt pálcát tart, amelyet igen jól tud forgatni anélkül, hogy az imádságot megszakítaná. A gyermekek ismerik a pálcát…

– Sajátságos – mondják néha a gyermekek maguk között –, annyi parancsolatot tanít nekünk, és ő közben pontosan az ellenkezőjét csinálja!

– Miért akar Isten minket folyton megbüntetni! Jobb lenne, ha inkább szeretne bennünket!

Isten valóban szereti őket, de ők ezt nem tudják. Mindig csak olyan Istenről beszélnek nekik, akinek bot van a kezében. Így ahelyett, hogy segítenének a gyermekeken, félelmet keltenek bennük.

Mennyire más az élet az olyan otthonokban és családokban, amelyekben az evangélium nemcsak az emberek száján, hanem a szívében is ott van! Minden sokkal könnyebb, ha nem a szigor uralkodik, hanem a szeretet.

Oranonak azonban nincs olyan szerencséje, hogy egy ilyen „paradicsomban” élhessen.

Egy kis szerenád

Vége a sovány ebédnek. Borsó volt, semmi más.

A gyermekek kirohannak az udvarra. Orano azonban nem siet. Sikerült inge alá rejtenie a kincsét, amelyet Margit nővértől kapott karácsonyra. Margit nővér nagyon kedves. Kár, hogy nincs mindig az árvaházban.

Egyik kezével a kincset szorongatja, a másikkal a személyzeti ebédlő felé tapogatózik. Olykor finom sülthús szaga árad ki innét. Remélhetőleg nem találkozik senkivel, különben megkérdeznék, hogy mit keres erre. Itt az éléskamra ajtaja. Most következik egy másik ajtó, ez az. Orano hallja az evőeszközök és a beszélgetés zaját: Márta nővér, Aliz kisasszony és Veronika nővér hangját. Vajon hallja Margit nővérét is? Mert ha nincs itt, akkor jobb, ha kereket old. De nem! Most ő szólt valamit!

Orano halkan előhúz egy hosszú, kerek, lyukakkal ellátott valamit az inge alól. Egy furulyát. Ujjait a lyukakra illeszti, és halkan, egészen halkan néhány hangot játszik. Azután mély lélegzetet vesz, és eljátszik egy egyszerű dallamot. „Szerenádot” ad Margit nővérnek. Vidáman és tisztán csendülnek a hangok, hiszen karácsony óta gyakorolja.

Hirtelen kinyílik az ajtó. Vajon nyaklevest kap? Most az egyszer nem törődne vele. És csak nem hagyja abba a dallam kellős közepén! Amíg játszik, nem történik semmi. Az utolsó taktushoz ér. Bárcsak örökké tartana! És most következik a nagy meglepetés. Ezt soha nem remélte volna. Margit nővér már az első hangoknál felfigyelt. Rögtön tudta, ki az, aki játszik. Felállt, és kinyitotta az ajtót… és ott állt tátott szájjal, amíg Orano be nem fejezte.

– Nagyszerű! – kiáltotta, és megcsókolta a fiút.

Ó, ez a csók! A kis vak még sokáig fog emlékezni rá. Talán ez az első csók, amit a „senki gyereke” az életében valaha is kapott.

– Gyere be, és játszd el még egyszer – mondja a nővér, és kézen fogja. – És ti mind, figyeljetek! Meg kell hallgatnotok a mi Oranonk játékát!

A gyermek újra a szájához illeszti a furulyát, és közben arra gondol, vajon mi lesz ennek a vége. Ha tudná, hogy a vezetőnő ott ül egészen közel hozzá, az első hang bizonyára hamisan szólna – az utána következőkkel együtt.

De minden rendben megy, a játéka szép és kedves. A nővérek most tapsolnak. És Oranot nagy tisztesség éri: egy darab süteményt kap.

Ettől kezdve Orano tudja, hogyan segítsen magán. Ha az étkezés túlságosan gyönge, gyorsan előveszi furulyáját. Kitalálta, hogyan javíthatja meg az étlapját!

Egy reggel az egyik kamrában különös bútordarabot fedez föl. Nem szekrény, mert nincs ajtaja. Nem is íróasztal, mert nincsenek fiókjai. Nem nagyon magas, és úgy látszik, be van zárva. De nini! Itt ki lehet nyitni! Orano ujjai egy sor sima falapocskát tapogatnak ki. Ha ezeket lenyomja az ember, hang nélkül újra maguktól fölemelkednek. Aliz kisasszony megmutatja neki, hogyan lehet az öreg harmóniumból hangokat előcsalogatni. Ettől fogva Orano gyakran eljön ide. Meg is engedték neki, mert amíg a harmónium előtt ül, a felügyelők nyugton lehetnek felőle. Néhány nap múltán hibátlanul le tud játszani két dalt. Nem is olyan könnyű ez, ha valaki nem lát. Próbáljátok csak meg, ha van otthon zongorátok!

Most már két hűséges barátja van Oranonak az árvaházban, akik mindig hajlandók vele játszani. Megértik szomorúságát, és felelnek neki, ha ujjaival megérinti őket. Kik ezek? A harmónium és a furulya.

Josita

– Mondja már, Aliz – kérdi egy nap a vezetőnő –, hogyan halad Orano a tanulásban az öreg Gastonnál? Tanult valamit ez alatt a pár hónap alatt?

– Nem sokat, Márta nővér. Tegnap, amikor arra mentem, hallottam a lecke egy részét. Földrajz, számtan és vakírás kusza összevisszaságban keveredik össze a gyerek fejében. Az öreg Gaston pedig sajnos nagyon ingerült, ha a növendéke nem tudja a helyes választ. De azt hiszem, veréssel nem sokra fog menni vele.

Valóban, a hat hónap eredménye elég silány. A tanító gyakran bánik keményen Oranoval, és kis barátunk nem mer panaszkodni. Ráadásul Márta nővér Gastont nevezte ki Orano gyámjának! Ettől fogva Oranot Gastonnak is hívják. Körülbelül ez minden, amit az öreg a gyereknek adott.

Aliz kisasszony beszámolója alapján Márta nővér elhatározza, hogy „Gaston-Orano”-t a vakok iskolájába küldi. Kilencéves már, föltétlenül meg kell tanulnia a vakírást. Így tehát Orano minden reggel elindul az árvaházból, és csak este tér haza. Egy tizenöt éves kislány, Josita kíséri el. Reggel viszi, este pedig érte megy. Az ebédet a vakok iskolájában kapja.

És ez nagy változást jelent kis barátunk életében. Új ruhákat kap, és egész héten át cipőben járhat. Minden reggel újra örül, hogy kikerülhet az árvaház szigorú fegyelme alól. Hét óra után néhány perccel megy ki Orano a kórház nagy kapuján. Jó, hogy Josita vezeti, mert bizony eleinte nagyon félénk. Óvatosan emelgeti a lábait, nehogy megbotoljék. Hamarosan megismerkedik a város utcáinak és tereinek idáig ismeretlen zajaival. És nemsokára már tájékozódni is tud, mert minden utcának megvan a maga sajátos lármája. Mi, akik látunk, ezt rendszerint egyáltalán nem vesszük észre.

A vakok iskolájában Oranonak új lépcsőket, ajtókat és falakat kell megszoknia. Csakhogy most már olyanok társaságában van, akiknek ugyanazok a nehézségeik, mint neki, és meg tudják őt érteni. És az órák sokkal érdekesebbek itt, mint az öreg Gastonnál voltak.

Egy este, hazafelé menet feltűnik neki Josita viselkedése.

„Különös – gondolja –, Josita időnként meglassítja lépteit. Eleinte nem tette ezt. Tudom már, biztosan a kirakatokat nézegeti.”

Most már többnyire sokáig tart, míg hazaérnek. Josita olykor megáll, és karjánál fogja az engedelmes Oranot. Azután néhány lépést tesz hátrafelé, és magával húzza a fiút, majd sietni kezd, mintha valaki után szaladna.

Ez a „játék” egyre gyakoribbá válik. Josita olykor mormol valamit, de nem Oranonak szánva. Orano azonban most már érti, miről van szó. A kislány kéregetve nyújtja ki kezét. Oranot arra használja, hogy hazafelé egész úton kolduljon.

– Josita, ezt nem szabad – mondja félénken.

– Hallgass, ezt te nem érted, hiszen vak vagy!

Orano tiltakozik, de Josita megfenyegeti:

– Ha nem hallgatsz, itt hagylak egyedül az utcán.

Egyedül az utcán…, Orano jól tudja, mit jelent ez. Ezt nem szeretné még egyszer. Pedig most már nagyobb, mint akkor volt, és meg tudná mondani a címét. De mit szólna a vezetőnő? Biztos, hogy először Jositát kérdezné ki. És ez a ravasz lány biztos kitalálna valamilyen történetet. Neki, szegény Oranonak nem hinnének. Ezért inkább hallgat, és engedi, hogy Josita bezsebelje a pénzt, amit „szegény öccse” számára kapott.

Pillangó hátán

Csütörtök… iskolai szünnap! Ezt ki kell használni!

– Gyere, Orano! Add a kezed, elmegyünk csúszkálni!

– Nagyszerű!

Már ki is futottak az udvarból, egyenesen a kórház fűtőháza felé, amelynek udvarán a télre készülve óriási szénrakás magaslik. A gyerekek hamarosan fent vannak a „domb” tetején, és egyszerűen lecsúsznak, mit sem törődve azzal, hogy utána mindegyik olyan, mint valami kicsiny kéményseprő. Mulatságos, ahogy a széndarabok gurulnak a lábaik alatt.

– Vigyázat! Ha az orvosok meglátnak minket, és megmondanak Margit nővérnek, akkor lesz nemulass!

Míg pajtásai újra felmásznak a széndomb tetejére, a kis vak hirtelen megáll és figyel, majd jobbra fordul és elindul a ház fala felé. Amikor megtalálta, tapogatózva halad a sarokig, és eltűnik mögötte. Kövessük csak, hová megy.

– Fuii, fuii – hallatszik egyre hangosabban.

– Ide, ide, Cruz bácsi! Hu-hu!

A gyermek hamarosan érzi, hogy egy nagy férfikéz fogja meg szeretettel az övét.

– Orano, nagyothalló lettél? Ma reggel legalább hússzor kellett fütyülnöm!

– A szén nagy lármát csinált. Csúszkáltunk a ,dombról‘. Mondja, Cruz bácsi, itt van Pillangó is? – Orano megtapogatja öreg barátjának a ruháját, hogy megtudja, munkaruhában van-e, vagy egyenruhában.

– Persze, hogy itt van! Az ötös pavilon mögött vár. Gyere gyorsan! Nyilván már hegyezi a fülét, mert meghallotta a hangodat.

Orano ugrál örömében. Nagyon szereti Cruz bácsit. Arcát ugyan nem látja, de úgy képzeli, hogy mindig mosolyog. Akkor ismerkedtek össze, amikor az udvart söpörte és a fákat metszette. Valahányszor Cruz bácsinak egy kis szabad ideje van, rögtön Oranot keresi. Minden irányba fütyüli a megbeszélt jelet: fuiii, fuiii…

És Pillangó? Mindkettőjük négylábú barátja, a kórház lova.

– Éppen most jöttünk a temetőből – magyarázza Cruz bácsi, és fölemeli a gyereket. – S mielőtt a lovat az istállóba vinném, felülhetsz a hátára… Hopplá! Jól tartsd magad! Csinálunk egy kis kerülőt az utolsó pavilonig. Aztán ismét visszajövünk. Jól érzed magad odafenn?

– Ó, igen, Cruz bácsi! Gyia, Pillangó!

Hol van most az elhagyott gyerek? A kis vak? A kórház árvaházában? Nem, nem! Oranonak most az eszébe sem jut. Ő most tábornok, aki csapatszemlét tart… Katonák feszes sorokban, ameddig csak a szem ellát, vigyázzállásban, félő tisztelettel néznek Orano tábornokra! A gyerek ide-oda ringatózik Pillangó meleg, mozgó hátán. Egyszer fölnevet, majd ismét szálegyenesen ül, nem szabad elfelejteni, hogy ő most tábornok! Mit bánja ő, hogy Pillangó hátát fekete, kirojtosodott takaró fedi, és az üres halottszállító kocsi kereke minden fordulatnál nyikorog. Cruz bácsi sem hallja a kellemetlen zajt, annyira örül a gyerek boldogságának.

– Tudod – mondja büszkén –, a legtöbb kocsis munkája végeztével megáll a kocsmánál. Én azonban inkább azonnal visszajövök, hogy te lovagolhass egy kicsit. Hiszen Pillangó nem mindennap hord egy ilyen fiút a hátán!

Orano soha nem felejti majd el Cruz bácsit. Sokszor oly kevésre van szükség, hogy egy vak életébe egy kis napsugarat vigyünk.

A titokzatos bőrönd

– Hát igazán elhagysz minket, Orano? – kérdi Cruz bácsi egy márciusi napon.

– Igen, a nővér azt mondja, mivel tizenegy éves vagyok, komolyan kell készülnöm a jövőmre.

– Jó, jó, de hová mész, és mit fogsz csinálni?

– Algírba küldenek, a vakok iskolájába.

– Nos, akkor vége a sétáknak, a beszélgetéseknek és a bújócskának, amikor fütyülök… mindennek vége!

– Nem, nincs vége, Cruz bácsi! Csak kilenc hónapig járunk iskolába, utána három hónap vakáció következik. Amikor visszajövök, sok mesélnivalóm lesz majd!

– Most jut eszembe, láttam a kórház asztalosát. Fűrészelt, szegezett és csavarozott… és izzadt. Azt mondta, koffert készít számodra.

– Mi az a koffer?

– Fából készült láda, amelybe becsomagolhatod a dolgaidat.

– Miféle dolgaimat? Hiszen nincs semmim! De mégis, a furulyám és…

– És…?

– Nem, ez nem megy… Az öreg harmóniumra gondoltam. Sajnos, azt itt kell hagynom, és senki sem fogja megszólaltatni. De mondja már, Cruz bácsi, mit teszek én majd abba a kofferba?

– Sose aggódj emiatt, kicsikém! Majd gondoskodnak róla…

Az elutazás előtti napon az asztalos hozza a koffert.

– Gyere, Orano, tapintsd meg! Várj, add ide a kezed! Sok minden belefér. De készítettem neked egy kis, kétrekeszes ládikót is, emlékbe. Alulra teszed a cipőtisztító szereidet, felülre pedig a mosóeszközöket.

– Nagyon szépen köszönöm, asztalos bácsi!

– Így, koffered kész – mondja a nővér vacsora után. – Ruhanemű, fehérnemű mind együtt. Ne mondják Algírban, hogy üres kézzel bocsátottunk el. Aludj jól itt az utolsó éjjel!

Orano sohasem fogja elfelejteni ezt az éjszakát. A hálóban minden csöndes, de a gyermek szíve hangosan ver.

„Most már eleget vártam” – mondja magában kis barátunk. „Mindenki alszik, kezdhetjük a kutatást.”

Óvatosan fölkel. A koffer az ágy végénél áll. Orano megsimogatja a szépen lecsiszolt fát. Halk nyikorgás: a fedél fölnyílik. A kis vak ujjai fürkészve kutatnak a tartalmában: egy, két, három ing, és nem foltozottak! Továbbá zoknik, alsóholmik, egy pulóver, egy nadrág… a rajta levővel együtt ez összesen kettő. Soha még ennyi mindene nem volt.

Oranonak hirtelen eszébe jut a mellette levő ládikó. Azt is kinyitja. Ó, milyen jó szagú kis csomag… ez szappan. Mellette egy kis tok, benne fogkefe. Orano majdhogynem tapsol örömében. Hirtelen egy doboz cipőkrém a padlóra gurul. Orano megpróbálja megfogni, de közben megbotlik a kofferban, amely felborul, és az egész tartalma a padlón hever.

A felügyelőnő lámpát gyújt, és meglátja Oranot, ahogy zavartan álldogál szétszórt holmija fölött.

– Azonnal menj az ágyba! – mondja, és leken egy pofont neki. Aztán, ahogy jön, visszahajigál mindent a kofferba.

A gyermek azonban nem törődik ezzel, az Aliz nővérrel kapcsolatos utolsó emlékkel. Csak arra gondol, hogy holnap reggel elmehet, és életében először gazdag, nagyon gazdag, szép kofferjával, amely kincsekkel van tele.

Az ismeretlen jövő felé

„Ma utazom!” – ez Orano első gondolata, amikor fölébred.

Gyorsan kibújik ágyából, és már ott is térdel új kofferja és ládikója mellett. Szeretettel simogatja a fáját.

Orano örül az utazásnak. Biztos nagyon érdekes lesz. Erzsébet nővér kíséri, de csak késő este hagyhatják el az árvaházat, mert az éjszakai vonattal utaznak.

Az utolsó nap végtelenül hosszú. Orano egyik teremből a másikba bolyong. Legalább háromszor elbúcsúzik Cruz bácsitól. Tízszer is ellenőrzi, hogy a kofferja megvan-e még… Ez most a leghűbb barátja.

Végre este lesz. Pajtásai mosakodnak és ágyba mennek. Orano büszke, hogy ő most fennmaradhat, mint a nagyok.

Tizenegy óra. Cruz bácsi befogja Pillangót a kórház öreg batárjába. Erzsébet nővér beül a gyermekkel és a csomaggal. Kis barátunk soha nem is álmodta, hogy Pillangó és hűséges kocsisa egyszer majd ilyen szolgálatot tesz neki.

– A vasutasok sohasem alszanak? – kérdi, amikor kiérnek a vasútállomásra.

Szokatlan zajok érkeznek hozzá mindenfelől, és fölkeltik a fantáziáját. Egy mozdony sípja megijeszti. Önkéntelenül is Erzsébet nővérhez simul, ahogy a lármás vasszörnyeteg közeledik. Fülsiketítő zajjal megy el közvetlenül mellettük az óriási gép – a kerekek csikorognak, a fékek surlódnak. Oranot forró léghullám csapja meg. A hordárkocsik zaját és az utasok kiáltozását túlharsogja a hangosanbeszélő. De egy szót sem lehet érteni belőle a nagy lármában. Ajtók nyílnak és csapódnak.

Oranoék beszállnak az egyik vagonba, és elhelyezkednek a fenntartott helyükön. Milyen csodálatos új világ!

– Olyan ez, mint egy házban! – kiáltja csodálkozva Orano.

Éjfél! Egy sípszó, egy rándulás, és a vonat mozgásba jön.

– Pamlagon ülünk? – kérdi Orano, és megsimogatja a párnás ülést. – És ez mi? – teszi hozzá, és megérinti az öreg ablakfüggönyöket.

Most az ülésük mellett levő kicsiny, szögletes doboz kelti föl az érdeklődését.

– Azt ne fogd meg, Orano, az egy hamutartó.

– Mire való az? Ó, fedele is van… mit tesznek bele?

– Mondtam már, hogy ne nyúlj hozzá!

– Mi az a ,tak-tak‘, ,tak-tak‘, ami egyre gyorsabb lesz?

– A kerekek kattogása ott, ahol a sínek össze vannak illesztve.

Orano hosszan figyeli az egyhangú zenét. Tak-tak, taktak… és mindegyiket egy kis lökés kíséri.

Közben a fürtös fejecske elnehezedik, kezei már nem matatnak az ismeretlen tárgyakon. Orano elalszik. Vajon tudja-e, hogy most megint fordul egyet élete lapja? Elhagyja Orant, a szülővárosát, amelyet soha nem látott, de amelynek a nevét köszönheti. Minden perc messzebb viszi anyjától, apjától, akik nem akartak tudni róla, testvéreitől, akik nem vakok, és ezért nem tették ki őket az utcára.

A zakatoló vonat viszi Oranot, a tizenegy éves vak gyermeket, a „senki gyerekét”, el az ismeretlenbe… taktak-tak… tak-tak-tak…

Az új iskola

– Ébredj, nemsokára megérkezünk!

Orano gondolkodik, hol is lehetnek.

Persze, hát a vonaton Erzsébet nővérrel. Tegnap este elutaztak Oranból, és azután elaludt.

Orano szíve hirtelen nehéz lesz:

– Erzsébet nővér, ugye velem jön az iskolába?

– Azt hiszem, nem, kisfiam! Valaki vár minket a pályaudvaron! Annak adlak át, én pedig visszautazom az első vonattal Oranba.

– Ó…

És Orano hirtelen rettenetesen egyedül érzi magát a világban. Azzal vigasztalja magát, hogy visszagondol az árvaházban eltöltött nehéz időkre, nyomorúságára, hogy annyi gyerek között ő volt az egyedüli vak, meg visszagondol a verésekre. Igen, jó dolog, hogy most más helyre kerül, még akkor is, ha senkit nem ismer. De Erzsébet nővér… ő alapjában véve soha nem volt rossz hozzá. Szigorú volt, az igaz, de soha nem verte meg. Most közeledik a búcsú. Erzsébet nővér visszamegy az árvaházba, ő pedig néhány perc múlva mindent elveszít, ami őt a múlthoz kapcsolja.

– Ó, nem jön velem – sóhajtja, s észre sem veszi, hogy hangosan kimondta, amit gondolt. – De azért…

– De azért, mi? – kérdi a nővér.

Erzsébet nővér meghallotta, amit gondolt. Most már be kell fejeznie a mondatot.

– De azért… Erzsébet nővér… szeretett engem egy egészen kicsit?

– Persze, hogy szerettelek, Orano! Hiszen nálunk nőttél fel, öt évet töltöttél nálunk, és jól ismerjük egymást.

– Akkor, ugye meglátogat majd egyszer Algírban?

– Talán… és vakációra hazajössz majd Oranba. De most készülj, a vonat mindjárt befut az állomásra.

Amikor kiszállnak, mindjárt megtalálják a férfit, aki Orano elé jött. Erzsébet nővér búcsúzóul kedvesen megcsókolja Oranot. A férfi egyik kezével megragadja a koffert, a másikkal kézen fogja Oranot. Kis barátunk a drága ládácskát viszi. Kimennek a pályaudvarról, és felszállnak egy autóbuszra. Ismét valami újság a vak számára.

– Ez nem ráz úgy, mint egy kocsi, és nem is csap akkora zajt!

– Új iskolád a városon kívül van – magyarázza a tanító barátságosan. – Vidéken élünk egy szép dombon, amelyet El-Biarnak hívnak. Biztosan jól fogod érezni magad ott.

Leszállnak az autóbuszról, s gyalog mennek tovább. Bárcsak láthatná Orano a mélykék, felhőtlen eget és a tengert! A levegő tiszta, a madarak énekelnek, és a domb tele van pálmafával! Orano el lenne ragadtatva! Így egyelőre csak azt érzi, ahogy a nap melegíti a tagjait. Ezt legalább ismeri már.

A távolban felüvölt egy sziréna. A városnak nagy kikötője van.

Megérkeznek. Belépnek az iskolába. Az igazgatónő üdvözli Oranot, és bevezeti az osztályba, ahol éppen tanítás folyik. Tíz tanuló ül a padokban, de egyik sem látja Oranot. Mindnyájan vakok. Ujjaikat a vakírással írt könyvek oldalain csúsztatják végig. Milyen jó nekünk, akik szemünkkel tudunk olvasni. Gondoltunk már erre? Hálásak vagyunk érte?

Orano megtapogatja a padját. Hamarosan barátságot köt majd az iskolatársaival; de már most is boldog. Miért? Mert végre hozzá hasonló gyermekek között élhet.

Egy szomorú karácsony

– Ki vette el a fogkefémet? Te voltál, Orano?

– Nem tudom… azt hiszem, az enyém van nálam… vagy nem! Az enyémnek más a tapintása!

– Akkor add vissza, és máskor jobban vigyázz!

Ebben az iskolában meg kell tanulni eligazodni anélkül, hogy látna valamit az ember.

Kedves fiatal olvasóim! El tudjátok képzelni, menynyi nehézsége van egy vaknak csak egyetlen napon? Szeretnétek egy pár pillanatra Orano helyzetébe képzelni magatokat? Akkor hagyjátok abba egy kicsit az olvasást. Kössetek föl egy ócska kötényt. Kössétek be szemeteket egy kendővel. De vigyázat: úgy, hogy semmit ne lássatok! Aki vak, az nem tud kukucskálni! Valaki majd felolvassa nektek, ami következik…

Készen vagytok?

Jó! Most átélitek – ha csak néhány percre is – Orano éjszakáját, amiből nincs menekülés! Most induljatok, és bekötött szemmel keressétek meg a cipőtisztító eszközöket. Ha megtaláltátok, vessétek le a cipőtöket. Kenjétek be cipőkrémmel. Vigyázat, félreértés elkerülése végett kérdezzetek meg valakit, hogy megtaláltátok-e a megfelelő színűt. És azután munkához! Tisztítsátok meg mindkét cipőtöket gondosan. Talán ezután jobban meg fogjátok érteni a vakokat.

Oranonak kezdetben nem volt könnyű sorsa. Ha az embernek mindennel egyedül kell megbirkóznia, ahhoz nagy erőfeszítésre van szüksége. De egész jövője ettől függ, ezért nagyon igyekszik. De nem is ez a legrosszabb. Orano nagyon örül, hogy végre olyan gyermekekkel lehet együtt, akik hozzá hasonlóan vakok; de hamarosan zavarba ejtő kérdéseket tesznek föl neki:

– Mi az apád?

– Meglátogatnak majd a szüleid? Írtak már neked?

Oránban, mint egyetlen vak, árvákkal volt együtt. Itt vak gyermekekkel van együtt, de ő az egyetlen „senki gyereke”. A többiekhez látogatók jönnek. Levelek, sőt csomagok érkeznek számukra. Mesélnek a családjukról, az otthonukról. Ő pedig…

Milyen nagy különbséget jelent is az, hogy az embernek vannak-e szülei, vagy nincsenek. Karácsonykor különösen…

– Csomagod jött! – hallja egyik reggel.

– Biztosan tévedés!

– Nem, nem, ez neked jött, Orano. Várj, utánanézek. Erzsébet nővértől érkezett.

Orano fel sem tudja fogni.

– Hát mégis gondolt rám!

Türelmesen bontja ki a csomagot. Mit fedeznek fel az ujjai? Két pár zoknit és édességet. Levél is van mellette, ezt felolvassák neki.

– A zoknikat megtarthatod – mondja a tanítónő. – A többit elosztjuk a gyermekek között. Ez a szokás az iskolánkban.

Orano csalódott. Olyan boldog volt, hogy végre ő is kapott csomagot.

Nehéz eset megosztani, amink van, olyanokkal, akik nálunk gazdagabbak. Este Orano sokáig gondolkozik ezen.

– Én is elosztottam volna, de csak holnap… így legalább ezen az éjszakán csak az enyém lett volna a csomag! Kár, hogy Erzsébet nővér már most elküldte. Két nap múlva minden gyermek otthon lesz karácsonyra. Ha elutazásuk után jött volna meg a csomag, akkor csak azzal a két pajtásommal osztoztam volna, akik itt maradnak, és mindegyikünknek sokkal több jutott volna!

Nemsokára elkezdődik a karácsonyi szünet. A hazautazó gyermekek boldogok. Az iskola elcsöndesedett. A hosszú folyosók üresek. A személyzet nagy része is elutazott. Nincs karácsonyfa, nincsenek karácsonyi énekek, nincs zene. Senki sem mondja el a visszamaradottaknak az ünnep jelentését. Orano és két pajtása egy-egy kis ajándékot kapnak. Szerencsére elmehetnek sétálni a szakácsnővel. A nap teljes erővel süt a három vak gyerekre. Orano azonban szomorú. Honvágya van az orani árvaház után, még ha nem is volt ott minden nagyon szép. És hogy várja a nyári vakációt! Akkor majd barátaival együtt a nyári táborba utazhat. De az még soká lesz.

A néma csoport

Már egy jó órája futnak a mezők, a dombok, a pálmaligetek a vasúti kocsi ablakai előtt. Most kinyílik a fülke ajtaja. Vajon a kalauz jön? Nem, a vakációra utazó gyermekcsoport kísérője.

– Nos, Orano – kérdi kedvesen –, hogy érzed magad az utazás kezdetén?

– Jól, kisasszony! Tudja, utaztam én már ezen a vonalon, csak az ellenkező irányban. Akkor éjszaka volt, és a vasúti kocsi is más volt.

– Honnan tudod ezt, ha egyszer vak vagy?

– Nagyon egyszerű! Tudtam azonnal, ahogy a hamutartót megtapogattam. Más formája van, és az ablak sarka is más.

– Jó megfigyelők az ujjaid!

– Hozzászoktam már, hogy ,lássak‘ velük. Mondja, kisasszony, ezt a csoportot kíséri?

– Igen. Amikor Algírból elindultunk, a szomszéd fülkében voltam a gyerekekkel. Most egy kicsit hozzád jöttem. Minden rendben van?

– Igen!

– Megérted a többieket?

– Nem nagyon… azt reméltem, hogy vidáman leszünk majd együtt, noha vak vagyok, de ezek itt mind összeszövetkeztek ellenem.

– Hogyhogy? – Többször szólítottam meg őket barátságosan, de úgy látszik, elhatározták, hogy nem válaszolnak. Én azonban egészen biztosan tudom, hogy itt vannak, hallom, amikor mozognak. Vagy olyasvalamit játszanak, amihez nem kell beszélni. Én is szeretnék velük játszani. Nem mondaná meg nekik, hogy a legközelebbi játékba vegyenek be engem is?

– Ide hallgass, Orano – mondja a kísérő zavartan. – Természetesen meg kellett volna mondanom neked, de nem gondoltam rá. Ezeknek a gyermekeknek semmi kifogásuk ellened, és nem is játszanak. Egyszerűen nem hallják, amit mondasz, mert süketek, és nem válaszolnak, mert némák!

– Most már értem! És hová mennek?

– Ők is vakációra utaznak. És te azért utazol velünk, mert az iskolában megtudták, hogy Oran környékére megyünk, ezért elkísérünk egészen odáig. Ha látnád ezeket a gyermekeket, azt is láthatnád, hogy beszélgetnek; csakhogy szavak helyett mozdulatokkal fejezik ki magukat. Várj, kezeimmel elmondom nekik, hogy unatkozol.

Orano hegyezi a fülét, hogy valamit felfogjon a titokzatos jelekből. De nem hall semmit. A gyermekek viszont megértették. Egy kéz ragadja meg hamarosan az övét; egy másik átkarolja a vállát. Az egész utazás alatt a kis süketnémák igyekeznek megmutatni Orannak, hogy szeretik. Egyik karon fogja, egy másik odaadja neki a játékautóját, egy harmadik cukorkákat nyom a kezébe.

A kísérőnő is kedves a kis vakhoz. Szívesen felel a süketnémák életével kapcsolatos kérdéseire.

– Nehéz lehet annak, aki nem hall és nem tud beszélni – sóhajt Orano szomorúan.

– Igazad van, de tudod… azok, akik látnak, szintén nehezen tudják elképzelni, mit jelent a vakoknak állandó sötétségben élni.

– Igaz…, erre sohasem gondoltam. Amikor végre megáll a vonat, Oranonak szinte nehezére esik, hogy új barátait ott kell hagynia. De nagyon örül, hogy árvaházbeli nagy családjával és Cruz bácsival és Pillangóval újra találkozhat. Elfelejtette volna egyes nővérek szigorúságát? Nem! De annyi mesélnivalója van a barátai számára, és azután… hamarosan az egész társaság a tengerparti táborba utazik. Éljen a vakáció! Éljen a tábor! Éljen a kaland!

Kedves Orano, megértjük a lelkesedésedet. Csakhogy sejtelmed sincs róla, hogy egy egyszerű vízcsap milyen nehézségeket okoz majd neked…

Kaland a vízcsappal

– Add a kezed, Orano, és ugorj!

Orano leugrik a teherautóról. Végre itt vannak a nyári táborban. Katonai teherautók szállították ide az árvaház valamennyi lakóját. Negyven kilométert utaztak, és most itt vannak a tenger mellett, mind a százötven gyerek, a kicsiny Arcev városka közelében.

– Milyen finom homok, és milyen jó levegő! – kiáltja Orano.

Talán szokatlanul hangzik egy ilyen megállapítás egy vak szájából. De már ahogy leszállt a teherautóról, kis barátunk megérezte, hogy alatta lágy a talaj. És több öröme volt az algák illatából is, amelyet a szél sodort hozzá, mint pajtásainak.

– Magasak a hullámok? – kérdi, és közben figyeli, ahogy a hullámok szabályos időközökben a parthoz csapódnak.

– Ma nem. De ha erős a szél, akkor magasak. Akkor lesz csak jó mulatságunk!

A gyermekek berendezkednek. Katonai bungalókban laknak, mindegyikben tizenöten. Sajátságos kis falu ez, kettős házacskákkal, amelyek a pálmák alatt rejtőznek, hogy némi árnyékot kapjanak.

A számos leírás ellenére, amelyet Orano már a tengerről kapott, nehezen tudja maga elé képzelni a kék végtelenséget. És az ég… úgy tűnik, hogy végtelen messzeségben egyesül a tengerrel. Ugyan, hogy nem fárad bele, hogy olyan messzire kell nyújtózkodnia ahhoz, hogy a tengerre támaszkodhasson?

– Szaladunk? – kérdi olykor a vak fiú, és megfogja egyik pajtása kezét.

Szívesen futkos a homokban, amely még nedves a legutóbbi hullámtól. Nagyszerű ez a tágas tér, ahol nem ütközik az ember minduntalan akadályokba! Az első fürdőtől nincs elragadtatva: a hullám mindig akkor jön, amikor nem várja. „Ó…” krákog, köpköd, mert tele lett a szája sós vízzel. De a gyermekek mindennap fürdenek, és néhány hét elteltével Orano már úszni is tud.

– Ne menj messze a parttól – kiáltják feléje gyakran.

A gyermekek nincsenek egész nap a vízben. Alagutakat ásnak a homokban, várakat építenek, és kagylót gyűjtenek. Éljen a vakáció!

Olykor fúj a déli szél, a sirokkó. Ilyenkor sárkányt lehet eregetni. A nővérek ügyelnek a parton játszó gyermekekre. Ha fújni kezd a szél, fehér főkötőik úgy lebegnek, mintha elszállni készülő fehér hattyúk volnának. Ilyenkor van aztán nevetés.

Ma heves déli szél fúj. A sivatagból jön, száraz és forró, és homokfelhőket kavar maga előtt. A gyermekek ilyenkor nem szaladgálnak. Kis csoportokban ülnek és játszanak.

Orano hirtelen feláll. Hova készül? Fölemelt karral indul a bungalók felé. Inni szeretne. Nem baj, ha langyos is a víz, mert pokoli szomjúság gyötri. Mindennap egy lajtoskocsi hoz vizet a tábor számára. Azonban a víztartályokat is süti a nap, úgyhogy a víz sohasem hideg.

– Ó, a csapot megint elzárták, hogy takarékoskodjanak a vízzel – sóhajt a fiú. – Megpróbálom a következő bungalónál.

De ott sem jön egy csöpp víz sem. A szomjúságtól gyötört Orano a harmadik bungalóhoz megy. Tapogatózik a fala mentén, és hirtelen valamilyen akadályba ütközik.

– Ó, hiszen ez egy hordó. Milyen ravaszok, itt rejtették el a tartalék vizet. De hol a csap? Itt nincs, itt sincs. Itt van, egészen lent. Gyorsan iszom egyet, mielőtt rajtakapnának, hogy lopom a vizet!

Orano lekuporodik, száraz ajkát a csaphoz szorítja, és kinyitja azt… Bőven jön a folyadék. Orano mohón kortyol egyet, de…

– Pfuj! Milyen undorító!

Köpköd, krákog, köhög, tüsszög, nyel, de semmi sem használ. Szája, torka tele van az undorító ízzel.

– Segítség, segítség! – kiáltja Orano kétségbeesetten.

Gyerekek futnak oda, és egy nővér. Orano még mindig köpköd.

– Mi baja? – kérdik egyesek.

– Meg fog halni? – kiáltják mások megrettenve.

A kíváncsiak köre nőttön nő.

– Mit csináltál? – kérdi a nővér.

Orano rémülten bevall mindent. Szomjas volt, vizet keresett, nem talált, és akkor rábukkant erre a hordóra, és…

– Szerencsétlen flótás! – kiáltja a nővér, és karon fogja a gyereket.

– Hozzatok gyorsan tejet! Gyerünk a konyhába. Helyet! Te petróleumot ittál!

Szegény Orano. Honnan tudhatta volna. Minden más gyerek láthatta, hogy a hordón ott áll nagy betűkkel: petróleum.

A kaland súlyos gyomorrontással végződik. Orano megígéri, hogy ezentúl óvatosabb lesz.

A gyümölcstolvajok

– Pszt… készen vagytok?

– Igen, igen! – súgja vissza néhány fiú.

– Orano is?

– Természetesen! Marci fogja a kezemet.

– Akkor gyerünk, de halkan!

Hangtalanul nyílik a bungaló ajtaja, és hat fiú oson a szabadba.

A levegő még langyos. A nappali hőség után jólesik a hűvös szellő. Az esti csöndben idehallani a hullámok verését. Még nincs éjszaka, de a táborban a gyermekek már ágyban vannak. A nővérek örülnek, hogy végre egy kis nyugalmuk van, és az élelmiszerraktárban beszélgetnek. A mi fiaink a helyes időpontot választották ki az eltűnésre.

A szomszédságban egy gyümölcsös terül el, amely igen csábító, annál is inkább, mert ők nemigen kapnak gyümölcsöt az étkezéshez. Pedig Algériában nagyszerű füge, narancs és nagyszemű szőlő terem. Nemrég az egyik fiúnak sikerült egy fürt szőlőt csennie. Orano is megkóstolta. Azóta mindnyájan erről a szőlőről álmodoznak. Csak sikerülne szerezni egy fürtöt belőle… talán kettőt is!

– Örüljetek, nemsokára jön a csemege! – suttogja Albin, akinek máris összefut a nyál a szájában.

Senki sem látta meg őket, ahogy elhagyták a bungalót. Nem kell messzire menniök, a szőlőskert egészen közel van. Ott, a kaktuszsor mögött már látni is a csábító fürtöket. A kaktuszsövény szúrós, a fiúk azonban mégis átjutnak.

– Asztalhoz, fiúk! Egyszer legalább jóllakhatunk!

De nincs idő csevegésre. A szemek egymás után vándorolnak a szorgos kezekből a mohó szájakba. Nagyszerű!

– Még egyet!

Puff! Egy kő hull valahonnét a fiúk mellé a földre. Albin meglepődve emeli föl a fejét, de azonnal a földre lapul.

– Pszt, pszt! Figyelem, a csőszök! – súgja pajtásainak.

Az első követ a többi követi. Semmi kétség, az őrök meglátták a kis tolvajokat.

– Jönnek! Fussunk! – szól Robi halkan.

Mindnyájan elfutnak. Mindegyikük kikeresi magának az átjárót a szúrós sövényen. Orano is fut. Marci elfeledkezett róla, így nincs, aki vezesse. Botladozik, összevissza szurkálja a kezét a kaktusszal, feláll, de attól fél, hogy a kövek eltalálják. Ezért aztán egész testével a földhöz simul. Remélhetőleg az őrök nem látják meg! Csak kiálthatna a pajtásainak! Nem, ezt nem teheti, akkor azonnal fölfedeznék. Most meghallja, ahogy valaki feléje szalad. Ki lehet? Egy pajtása, vagy az őr? Szíve majd kiugrik a helyéről. Már maga előtt látja, ahogy elfogják, elverik és be is zárják. Most valaki itt van már egészen a közelében. Orano olyan kicsire húzza össze magát, ahogy csak bírja. Valaki hirtelen megfogja a karját. Orano kiszabadítja magát, de ekkor meghallja Marci hangját.

– Én vagyok, Orano, gyere gyorsan!

– Szerencsére! Már megijesztettél!

– Az általános izgalomban elfelejtettem, hogy nem tudsz utánunk szaladni; de most kiviszlek innen. Gyorsan tűnjünk el! Várj, itt bújj át a sövényen!

A hat fiú hamarosan újra együtt van egy biztonságos helyen. De most még észrevétlenül vissza kell jutniok a bungalóba. Sötét van már, ezért ez is sikerül.

Orano elsőnek bújik be az ágyába. Most ő van előnyben. Magában mulatva hallgatja, ahogy a többiek a sötétben tapogatóznak.

„Micsoda kaland!” – gondolja.

Az izgalomtól sokáig nem tud elaludni. De nemcsak az izgalom tartja ébren. Az imént még a szőlőskertben büszke volt a tettükre. De különös: egy szó, egyetlen szó nem hagyja többé nyugton. És ez a: „Tolvaj!”

„Nem – gondolja Orano –, nem vagyok tolvaj. Először is nem egyedül voltam, másodszor… egy pár fürt szőlőt elcsenni még nem olyan nagy dolog. Talán éppen ezt a pár fürtöt ott is felejtették volna a szüretkor… azonfelül én vak vagyok…, honnan is tudhattam volna, hogy ez a szőlőskert nem mindenkié?”

De egyik érve sem tudja véglegesen elkergetni a rettenetes „tolvaj” szót. Orano nem tudja, hogy a lelkiismeret az az őr, amelyet Isten a szívünkbe helyezett, és amely óv bennünket a gonosztól.

„Talán a többiek is így éreznek? Ugyan, kivel beszélhetnék erről?” – kérdi magától barátunk. „Marcival? Nem, ő kinevetne. A felügyelőnők egyikével? Akkor az egész társaságot megbüntetnék. Rokonaimmal? De hiszen azok nincsenek. Nos, inkább megpróbálom elfelejteni az egészet. A szőlő pedig pompás volt.”

Végre elalszik Orano, de álmát őrök, nővérek és rendőrök nyugtalanítják!

Az állami kocsi

A tábor kora reggel óta lázas izgalomban van, mint valami felbolydult méhkas.

– Ne tétlenkedj, Orano! Nincs időnk ábrándozásra – mondja az egyik nővér. – Itt egy portörlő rongy, töröld le az asztalokat, és ti, többiek, vigyázzatok, be ne piszkoljátok a ruhátokat! Nem tudunk váltást adni. Azt akarjuk, hogy jó benyomást keltsetek a felügyelő úrban!

A nagy esemény az, hogy az orani felügyelő bejelentette a látogatását. Egyetlen telefonhívás mennyi munkát okozhat!

Miután valamennyi bungalót kitakarították, a gyermekeket sétálni küldik. De útközben nem ülhetnek le: mindenki maradjon tiszta.

– Itt van! Itt van! – suttogják egymásnak, amikor visszaérkeznek.

Valóban, egy nagy állami autó áll a vezetőségi barakk előtt. Még egy kis zászló is van rajta. Orano megpróbálja maga elé képzelni a gyönyörű járművet. Az egyik nővér azonban magához hívja:

– Ide figyelj! Hozd ide a furulyádat, a vakírásos könyvedet és valami írnivalót. Siess! Itt várlak. Be akarjuk mutatni a felügyelő úrnak, hogy mit tudsz!

Micsoda nagy tisztesség a kisfiú számára! Orano megmutatja, hogyan írnak és olvasnak a vakok. A felügyelő úr ámuló szemei előtt ügyesen nyomkodja írószerszámát a vastag papírlapba:

– Így, még egy pont, és leírtam az ,a‘-t, – magyarázza, majd négy pontból lesz az ,n‘, és végül az ,o‘. Most leírtam a nevemet.

– Gratulálok, gyermekem! – mondja a felügyelő, és barátságosan megveregeti Orano vállát.

Orano csodálkozik. Azt hitte, hogy egy ilyen „magas személyiségnek” egészen más a hangja, mint a közönséges embereknek.

Az ebéd pedig meglepetés valamennyi gyermek számára.

– Bárcsak mindennap itt lenne a felügyelő úr – súgják egymásnak, miközben az előételt eszik: szardellát olajbogyóval. Azután hasábburgonya következik, főzelék és hús, majd pedig csokoládékrém és sütemény. Még soha ilyen bőséges étkezésük nem volt.

Orano – mint rendesen – elsőnek áll fel az asztaltól, hogy bele ne ütközzék a többiekbe. Kinyújtott karokkal indul kifelé.

– Mi ez? – kérdi magától, amikor keze beleütközik egy sima, legömbölyített felületbe. – Ó, ez az állami kocsi.

Elragadtatással tapogatja körbe-körbe az autót.

– És szinte magától nyílik! – fedezi fel, miután megérintette az egyik kilincsét. – Ugyan, milyen lehet a belseje? – és már be is mászik a puha ülésre, és kíváncsi kézzel tapogatja a különböző gombokat.

– Tutuuuu!

– Én csináltam volna ezt a hangot? Igen, amikor lenyomtam ezt a gombot. No lássuk, még egyszer!

– Tuuuuuuuut! – szólal meg újra a kürt.

Az ebédlőben mindenki a fülét hegyezi. De a legjobban az állami kocsi sofőrje, aki azt remélte, hogy egy pálmafa árnyékában szunyókálhat egy keveset. Most felugrik, és a kocsihoz siet. A főnök nyilván megváltoztatta a programját, és türelmetlen, mert nem találja a sofőrjét.

– Jövök, felügyelő úr – kiáltja.

A harmadik dudaszóra azonban a meglepetéstől tátva marad a szája. Éppen sapkájához emelt kézzel akar mentegetőzni, amikor meglátja, hogy egy egészen fiatal „felügyelő” ül a kocsiban, és nagy elragadtatással „énekelteti” az autót.

Fürtöcske

– Gyertek gyorsan, és nézzétek, mit kapott a táborunk! – kiáltozik egy csoport izgatott gyerek.

– Mi az? – kérdi Orano.

– Add ide a kezedet, és gyere velünk a játszótérre. Nem árulom el, majd te kitalálod, amikor megérinted.

Oranonak ezúttal alig van szüksége vezetőre, a kiáltozásból tudja az irányt.

– Itt vagyunk, Orano!

– Látod már?

– Nyújtsd ki a kezed, és érintsd meg! A többiek álljanak egy kissé félre!

– Az ember azt hinné, hogy szőnyeg! De hiszen ez mozog… Ez egy állat!

Ebben a pillanatban Orano bégetést hall. Igaza volt, egy bárányt érintett a keze. A tábor kapta, hogy a gyerekeknek legyen mivel játszani. A barika pedig nem unatkozik. Ritkán van egyedül, soha nem hagyják békén. Először mind a százötven gyerek látni és simogatni akarja. Így tehát elhatározzák, hogy mindennap egy másik csoport gondozza az állatot. A tenger és a homokvárak és a kagylók hirtelen veszítenek valamit a vonzerejükből.

– Fel fogjuk nevelni – ajánlja az egyik gyerek. Azt hiszi, a bárány is olyan, mint a cirkuszi kutya!

– Rendben van! De először adjunk nevet neki!

Egy báránynak nevet adni nem könnyű dolog. A gyerekek a lehető legképtelenebb nevekkel állnak elő. Vannak, akik Gladiolusznak, mások Hófehérkének akarják hívni, de végül a többség leszavazza őket, és a „Fürtöcske” nevet adja a báránynak.

Soha még báránynak annyi csodálója nem volt. Kis barátai egész napon át felváltva vigyáznak rá. Fürtöcske ott van velük a játszótéren, és legeli a sovány, napégette füvet. Olykor egy-egy gyerek a hátára ül. Fürtöcske türelmes, de ami sok az sok: gyorsan ismét szabaddá teszi magát.

Egy idő múltán lanyhul az érdeklődés Fürtöcske iránt. Most végre Orano olykor-olykor egészen a magáénak tudhatja. Micsoda öröm! A kis vaknak megint lett egy barátja. Vajon érzi-e Fürtöcske, hogy ez a fiú más, mint a többi? Talán. Mindenesetre tetszenek neki a dallamok, amelyeket Orano a furulyáján játszik. Beszélget a báránykával, a fejét simogatja, és kitapogatja az alakját. A bárányka nagyon szép, még ha a kezével „nézi” is az ember.

Az idő azonban múlik, a vakációnak nemsokára vége. Fürtöcske nem jöhet az orani árvaházba. Orano sem állíthat be a vakok iskolájába egy báránnyal. Mi lesz Fürtöcskével? Egy nap jön valaki és elviszi.

– Mit csinálnak vele? Megnyírják?

– Nem, a vágóhídra kerül!

Most már minden gyerek még egyszer meg akarja simogatni és ölelni. Azután elviszik. Nem védekezik, pedig kapálózhatna, talán meg is szökhetne… de nem teszi. Engedi, hogy vigyék. Nem is sejti, mi lesz vele… szegény Fürtöcske!

Éjszaka

– Mondd, Orano, örülsz, hogy visszamehetsz?

– Nem különösebben!

– Utóvégre nem maradhatsz egész éven át a táborban. Nincsenek barátaid a vakok iskolájában?

– Nagyon kevés igazi barátom van! A legtöbbüknek családja van. Látogatók jönnek hozzájuk, és nincsenek egyedül a nagyvilágban. Itt azonban mindnyájan egyformák vagyunk.

– Csak te különbözöl, mert te vak vagy. De valami másra gondoltunk. Gyere a kunyhóba.

A gyerekek érzik, hogy közeleg a vakáció vége. Megújult buzgalommal találnak ki új játékokat, mintha be akarnák hozni az elmulasztottakat. Kunyhót építettek maguknak deszkákból és rozsdás lemezekből, és szívesen tanyáznak benne. Vendégségeket rendeznek, amelyeken az ebédnél megmaradt kenyérdarabkákat fogyasztják. De egyre nehezebb eldugni ezeket a maradékokat, mert a nővérek megsejtettek valamit, és minden étkezés után kikutatják a gyermekek zsebeit. Mi mindent találnak Oranonál! Lábaival egész napon át csodálatos dolgokat fedez fel a földön: palackkupakokat, üres gyufaskatulyát, kagylót, kovakövet. Hogy mit csinál ezekkel kis barátunk? Ezt rögtön megtudjátok.

– Jó éjszakát! Aludjatok! – mondja a nővér, és behúzza a bungaló ajtaját.

A lámpát nem kell eloltani, mert nincs villanyvilágítás.

A hálóterem hamarosan sötétbe borul. S mivel a gyermekek semmit sem tudnak csinálni, nemsokára elalszanak. Orano számára azonban ez semmi különbséget nem jelent, mert ő mindig sötétségben él. És a párnája alól előhúzza kincseit, egyiket a másik után:

– Ez egy fa, és ez egy katona, ágyúval!

Alvó pajtásai mellett valóságos csatajelenetet rendez a takarón. És boldog a titkaival!

Olykor azonban abbahagyja a játékot. Az izgalmas csata nem köti le többé a figyelmét. Orano az ágy szélén ül, és nem mozdul. Szomorú, nagyon szomorú. Sem a vakáció, sem a tenger, sem a barátai nem tudják kitölteni a nagy űrt, amely a szívében van. Anya… milyen jó lenne, ha lenne anyja. Természetesen valahol neki is van anyja; de az szántszándékkal elveszítette őt Oran utcáin. De talán kaphatna egy másik anyát, talán… ha sokat… ó! Milyen szép is lenne! És Orano elkezdi mondani imádságait. Mindig azt mondták neki, attól függ minden, hányszor mondja el az imádságot. Tízszer, hússzor, ötvenszer ismétli el ugyanazt. Minél gyorsabban fejezi be, annál gyorsabban kezdheti újra elölről. Mi mindent meg nem tesz az ember azért, hogy legyen anyja.

Orano nem felejti el megszámlálni az imádságait. Úgy számlálja, mint ahogy más a pénzét, hogy tud-e vásárolni kenyeret rajta. És amikor huszadszor is elmondta, még hozzátesz egyet vagy kettőt, hogy bizonyos legyen a dologban. Vajon meghallgatja-e Isten az imádságait? Nem tudja. S hogy még hatásosabb legyen a dolog, ima közben simogatja kabalaérméit, amelyeket a nyakába akasztottak. Az egyik az engedetlenség ellen, a másik a veszélyek ellen védi. A harmadik csodákat művel.

Szegény érmék, szegény imádságok, szegény Orano!

Tolvaj az iskolában

A vakáció után ismét elkezdődnek a hétköznapok a vakok iskolájában.

– Elkészítettem az első kefémet – mondja büszkén az egyik diák.

A műhelyfőnök megvizsgálja a tárgyat, amelyet a fiú átnyújt neki.

– Nagyszerű, Orano! Jól dolgoztál. Igen… négy órára volt szükséged hozzá. Csak kitartás! Idővel gyorsabban megy majd!

Minden csütörtök délután a kefekötő műhelyben dolgoznak a tanulók. Komolyan veszik a munkát, mert egyszer talán majd ezzel kell megkeresniük a kenyerüket. A többi napon tanítás van az iskolában. Az új iskolaév kezdete óta Oranot két új, ugyancsak vak tanár tanítja. Meg vannak vele elégedve. A felügyelők viszont úgy látják, hogy a szünetek alatt túlságosan is élénk.

– Vegyetek elő írószerszámot és papírt – mondja a Braille-írás (a vakírás neve, annak megalkotója után) tanárnője. – Diktálok.

Mi lesz ez? A tanulók papírlapokat húznak elő, amelyek tele vannak írva számtanpéldákkal. A háború alatt a papír is megdrágult, és más iskoláktól kapott régi füzeteket használnak az íráshoz. A vakok még tudják használni, csak mindig három lapot kell egymásra tenniük, hogy elég vastag legyen. A tanárnő diktál, a gyerekek pedig beleszurkálják a betűket a papírba.

Később azután ujjaikkal el tudják olvasni a szótagokat és a szavakat. A vakiskolában nem lehet lemásolni a szomszéd dolgozatát.

– Szünet – kiáltja a tanárnő, és növendékeihez hasonlóan ő is tapogatva indul kifelé az osztályból…

Mind kint vannak már az udvaron, csak Orano hiányzik. Ő makacs, és be akarja fejezni az elkezdett mondatot. Végre elkészült, és feláll, de…

– Nem jó irányba mész, az ajtó nem arra van – szeretnénk figyelmeztetni.

Nos, Orano nem tévedt el. Pontosan tudja, hogy egyedül van az osztályban, és egyenesen a tanárnő asztala felé tart.

– Szeretném megtapogatni a könyveit – gondolja. – Talán van köztük egy régi könyv, amire már nincs szüksége… azt kölcsönadná nekem biztosan. Milyen sok feladatot találhatnék benne!

És a fiú kíváncsi ujjai fölfedező útra indulnak.

– Milyen gyönyörű lapok! – mondja magában Orano, amikor egy igazi, vakírásra való papírköteget talál. – Három… négy… hét… nyolc egészen sima lap. Milyen jó is lenne rájuk írni. Ha elvennék belőlük…

És Orano gyorsan a padjába csúsztatja a lapokat.

Örvendezik a zsákmánynak, siet most már ki az udvarra a pajtásaihoz. Azután megkezdődik az óra. A tanárnő ujjai könnyedén és gyorsan tapogatják végig az asztalát. Egy pillanatra megállnak, majd újra keresésre indulnak. Azután felkiált:

– Ki vette el a Braille-papíromat?

Senki sem jelentkezik.

– Ki volt az? Minden csöndes.

– Akkor közületek egyvalaki tolvaj. És szomorúan kell mondanom, hogy gyáva is. Nincs bátorsága, hogy jelentkezzék. Nos, akkor az egész osztályt megbüntetem.

Orano lángvörös, de ezt senki nem látja. Szíve hangosan dobog, de senki sem hallja. A gyerekek zúgolódnak az igazságtalan büntetés miatt. Orano is, csak kissé halkabban. A vihar elmúlt. A napnak is vége van, a fiúk lefekszenek.

Orano nem alszik. „Tolvaj” – szólt hozzá a lelkiismerete, amikor a nyaraláskor szőlőt loptak. „Tolvaj és gyáva!” – kiáltja most állandóan.

Szerencsére még szól ez a hang. Reméljük, Orano hallgat is a szavára! Vannak, akik elnémítják, amikor alkalmatlan… és később már nem is hallják. És semmi nem gátolja őket, hogy rosszat tegyenek…

Másnap reggel Orano szégyenkezve, de bátran odaáll a tanárnő elé:

– Tessék, itt van a papír. Én vettem el!

Nem tudta tovább elviselni, hogy tolvaj és gyáva legyen!

A hiányzó hangjegy

– Ide figyelj, Orano! – mondja az igazgatónő egy reggel. – Mivel az iskolában igyekszel, ajánlok neked valamit. Szeretnél-e megtanulni zongorázni, és megismerni a hangjegyeket?

– Lehetséges ez? Vehetek órákat?

– Igen, ha akarsz. A zenetanárnő szintén vak. Először meg fogja mutatni, hogyan lehet az ujjaiddal leolvasni a vakírással írt hangjegyeket. Beszélek vele az érdekedben.

Ez aztán a meglepetés Orano számára! Már régóta vágyik erre.

A zongoragyakorlás biztosan legalább olyan érdekes, mint a lókefék és súrolókefék készítése.

Orano tehát elkezdi a zongoraleckéket. Szabad idejében azonban szorgalmasan gyakorolja a vakírást is. Olykor kivesz egy könyvet a kicsi iskolakönyvtárból, és egész oldalakat másol le belőle csak úgy szórakozásból. Egyik kezét a vakírás fölött csúsztatja el, a másikkal ügyesen szurkálja a pontokat. Barátai inkább játszanak. Sokszor Oranot is szívesen bevennék, és azt mondják:

– Hagyd már a könyveidet, és gyere inkább velünk! Mindig úgy kell odavonszolni téged!

Ma téglákkal játszanak.

– Építsünk várat! Néhány tégla a fala… Így! És most következik a torony. Azután belekezdünk az utcába!

Látnotok kellene, hogyan dolgoznak! Művüket természetesen nem a szemükkel, hanem a kezükkel vizsgálgatják. Az erődítmény nőttön-nő. Hat tégla már áll. A legfelső azonban hirtelen leesik…

– Jaj, az ujjam! – kiált Orano, és fölemeli a bal mutatóujját. – Nem, nem vérzik, de fáj. A köröm megsérült!

És bátran a hideg víz alá tartja szegény ujját. Hirtelen az ajkába harap: „Hogyan fogok ezzel az ujjal zongorázni? Hallgatok a sérülésről!”

– Gyakoroljuk még egyszer a skálát – mondja a zenetanárnő két nappal később. – Először jobb kézzel.

A fehér billentyűk engedelmeskednek a kis vak ujjainak.

– Jó, és most a ballal.

Az első három hang egészen jól megy. De Orano nem meri a mutatóujját használni. Így hát a hüvelykujját csúsztatja egyik billentyűről a másikra.

– Túl sokáig tétovázol ezzel a kezeddel. Játszd még egyszer! – Ezúttal már ügyesebb a hüvelykujj.

– Jó, de még mindig nehézkes és szabálytalan. Próbáld meg gyorsabban és könnyedébben.

Orano nagyon igyekszik, de ezúttal egyszerűen átugrik egy hangot a skálán.

– Nem, a ,h‘-t nem játszottad. Különös. Jobb kézzel egészen jól megy, de a bal kézzel botladozik. Hogyan billentesz az ujjaiddal?

A tanárnő az ujjaival végigtapogatja a növendéke kezét, és egyik ujját a másik után helyezi a billentyűkre. –

Jaj! – kiáltja szegény Orano. És most már mindent el kell mondania. A gyulladt ujjat persze kezelni kell, és Orano három hétig nem zongorázhat.

Alig várja, hogy újra játszhassék – mondja a tanárnő néha. – Számára mindenesetre nem kellemetlen kötelesség a zene.

Orano azóta tudja, hogy észreveszik, ha csak egyetlen hang is hiányzik. Ez érvényes az élet más területeire is. A vak újra meg újra megérzi majd, ha az emberek szívéből hiányzik a szeretet „hangjegye”. Ó, az a csodálatos hangjegy! És ha sok embernél egyszerre zendül meg, milyen csodálatos szimfónia támad belőle!

Algír – Párizs

Az idő múlik. Orano megnőtt. Már néhány éve az algíri iskolába jár.

– Figyelem, most felolvasom az utolsó mondatokat, és ti megismétlitek – mondja társainak, akik körülötte ülnek.

Így tanulnak a vakok iskolájában. Nem sok vakírással írott könyvük van, ezért csoportokat képeznek, és közösen tanulnak. Az egyik tanuló felolvas, a többiek pedig kívülről megtanulják a hallottakat. Aki még este is tanulni akar, az megkaphatja a könyvet. Orano mindannyiszor elviszi, ahányszor csak lehet. Nincs nagyobb öröme annál, mintha fél éjszakákon át olvashat. Így tanul a legkönnyebben. Ezzel a buzgalommal nyilván szépen haladhat előre!

Az iskolaév végén díjat kap: ingyenes belépőt a párizsi Braille-könyvtárba. Most aztán szíve szerint olvashat, amennyit csak akar.

Tizenhat éves korában leteszi a záróvizsgát. Mit hoz a jövő? Nem tudja. Még az orani árvaház dönt a sorsa felől. Orano oda tér vissza.

– Mit szeretnél csinálni? – kérdezi a gondozó. Orano jól tudja, de… nem kíván túl sokat? Mégis megkísérlem, gondolja.

– Szeretnék Franciaországba menni, és tovább zenét tanulni, felügyelő úr!

– Semmi akadálya, hiszen nincs itt családod. Jó, majd törődöm a dologgal, és tudatom veled az eredményt.

A gondozó vagy tíz iskolába ír levelet. Orano számára végül a párizsi Vakok Nemzeti Intézetét választja. Utóvégre Párizs Franciaország szíve. Franciaország a világ szíve. Hogy örül Orano!

Egy novemberi estén Orano elhagyja az árvaházat. Nem egyedül. Erzsébet nővér kíséri, ahogyan öt évvel ezelőtt is ő kísérte el Algírba. Együtt mennek a repülőtérre. Hogyhogy? A „senki gyereke” repül? Miért ne?

Orano büszkén lépdel fölfelé a DC4-es lépcsőin. Először az az érzése, mintha autóbuszban ülne. De amikor a motorok fölzúgnak, rájön, hogy sokkal erősebb a hangjuk, mint az autóbuszé. Az egész nagy test remeg. Hirtelen egy titokzatos erő az üléshez nyomja Oranot. A gép felemelkedik a levegőbe…

– Közöljük kedves utasainkkal, hogy a mi DC4-esünk kétezer méter magasan repül – hangzik egy hangszóróból.

– A nagy Földközitenger fölött – teszi hozzá Erzsébet nővér.

– Ó! – kiált föl Orano. Önkéntelenül is ülése támlájába kapaszkodik.

Időről időre légörvénybe kerül a gép. Úgy tűnik, mintha nem is tudna továbbrepülni… de csakhamar továbbhalad.

– Még mindig a tenger fölött vagyunk? – kérdezi újra meg újra Orano.

– Természetesen!

– Sose gondoltam volna, hogy ilyen nagy a tenger, amikor a nyári vakációkon a tengerparton voltam.

– Kérjük az utasokat, kapcsolják be a biztonsági övet! – hangzik háromórás repülés után. Leszállunk Marseilleben.

Csaknem éjfél van már. Orano szíve hangosan dobog. Néhány perc múlva Európában landolnak. Végre fel tudja majd fedezni az ifjú vak azt a Franciaországot, amelyről oly sokat beszéltek már neki. Miként fogadja majd ez az ország? Milyen kalandok várnak rá? Szerencsére még nem tudja, hogy rövidesen majdnem dolga lesz a rendőrséggel!

Keresztények között elhagyatottan

Kis kaland egy nagy pályaudvaron

Éjfél van. Lágyan ereszkedik le az Algírból jövő DC4-es a marseille-i repülőtér betonjára. A kiszálló utasok között egy nővér vezet egy fekete szemüveges fiút. Nagy bőrönddel a kezükben indulnak a pályaudvarra.

– Gondoltam – sóhajt Erzsébet nővér, ahogy a menetrendet nézegeti –, az utolsó vonat is elment már Párizs felé. Várnunk kell. Éjjel egy órakor nehezen találunk szállást egy szállodában, és különben is az nagyon drága. Gyere, Orano, üljünk le a váróteremben!

A padok kemények a repülőgép párnás üléseihez képest. Orano kinyújtózik egy padon és elalszik. Erzsébet nővér egy folyóiratban lapozgat, a világítás azonban gyönge, nem tud sokáig olvasni. A nagy falióra mutatója minden percben ugrik egyet. Nos, hadd ugorjék, ráér…

– Hol vagyok? – kérdi Orano, amikor egy elrobogó vonat zaja fölébreszti. A hajnali szürkeségben egészen más a régi váróterem, mint éjszaka volt. Erzsébet nővér fel s alá járkál az ablaknál. Az üléstől elmerevedtek a tagjai.

– Brr! Nincs valami meleg! – mondja. – Gyere, Orano!

– Továbbutazunk?

– Nem, először megiszunk egy kávét.

Az étteremben fölmelegítik magukat a kávéval. A közeli asztalnál vasúti alkalmazottak beszélgetnek. Orano szívesen hallgatja őket, olyan vidámak.

– Várj itt nyugodtan, két percen belül itt vagyok! – mondja Erzsébet nővér, és fölkel.

Orano megissza az utolsó korty kávéját; azután kezét végigcsúsztatja az asztalon. Fölfedez egy hamutartót, és valamivel odébb egy…

– Milyen kedves ez az Erzsébet nővér! Vett nekem még egy zsömlét!

És nagy élvezettel kezdi enni a ropogós, friss péksüteményt. Már csaknem elfogyasztotta, amikor jön Erzsébet nővér, de…

– Vajon ő az? – kérdi magától Orano. – Neki másként hangzanak a léptei, mint ennek a valakinek, aki most szó nélkül ideült mellém.

A csönd nem sokáig tart.

– Ide figyeljen, fiatalember – mondja egy érdes hang. – Azt tudtam, hogy Marseille-ben vannak tolvajok, de hogy egyikük az asztalomhoz ül, amíg telefonálok, azt nem képzeltem!

Orano nem tudja, vajon őróla van-e szó. Mindenesetre hallgat; utóvégre az egész ügy nem rá tartozik. De most világosabban beszél az asszony:

– Hol van a zsömle, amit itt hagytam? Kevés vagy sok, mindegy, maga ellopta! Ez lopás, és a lopás büntetést érdemel. Csak ne dugja el a szemét a fekete szemüveg mögé! Hamarosan meglátja, mi lesz! Hívom a rendőrséget!

Nincs kétség, az asszony Oranohoz beszél. És már föl is áll, hogy fenyegetését valóra váltsa.

– De én…

– Csak semmi vita! A zsömle itt volt, és maga ellopta! Megyek és följe…

– Kérem, várjon – csendül föl Erzsébet nővér nyugodt hangja. – Mindent megmagyarázok, asszonyom.

Szerencsére megjött a nővér! Orano már lelki szemei előtt látta, ahogy a rendőrség elviszi. Az asszony bocsánatot kér, megértette, hogy ifjú asztaltársa vak. És ezzel a dolog el van intézve. De Orano nem tudja egyhamar elfelejteni első kalandját Franciaországban.

Az első benyomás

– Párizs! Mindenki szálljon ki! – hangzik a hangszóróból.

Tizenhárom órás utazás után Erzsébet nővér és Orano a nagy kofferrel elhagyják a pályaudvart.

Hideg este van, és esik az eső.

Erzsébet nővér félénk mozdulatokkal próbál taxit szerezni. De mások fürgébbek, és megelőzik. Az egyik hordár azt tanácsolja:

– Menjenek följebb, ott több szerencséjük lesz! – És futnak mind a ketten az esőben a táskával. A Párizsról szerzett első benyomásaik nem valami biztatóak. Negyedóra múlva végre taxiban ülnek. Orano érzi, hogy a kocsit az autók tengere veszi körül. Mindegyik tülköl. Az ifjú vak nagy örömére a sofőrjüknek mindenki számára van egy „kedves” megjegyzése:

– Menj már, te csigabiga! Figyelem, kislány! Így, előre! Nem! De… hát csak tudja, melyik a jobb keze?

Párizs taxiban! Ezt sem felejti el Orano egész életében.

– Úgy, itt van tehát az Invalidusok útja! – mondja a sofőr hosszú utazás után. Most megkeressük a házszámot… Vakok Intézete, itt vagyunk.

Orano magába mélyed. Invalidusok útja… mi vár itt rá? De most már nincs visszaút.

Belépnek. Egy titkárnő fogadja őket. Kitölt egy cédulát:

– Apja neve… akkor az anyja neve… ja, úgy… nos, akkor ide nem írok semmit.

Erzsébet nővér elbúcsúzik. Mikor látja viszont Orano?

– Gyere velem! – mondja a titkárnő. – Eszel valamit, és azután az első éjszakára beteszlek a betegszobába.

– De én nem vagyok beteg – védekezik Orano.

– Tudom, mindegyik azt mondja, amikor idejön. De nem alhatsz a közös hálóteremben addig, amíg az orvos meg nem vizsgál.

– Jól kezdődik! – gondolja Orano.

Másnap reggel jön az orvosi vizsgálat. Miért vizsgálja olyan különös gonddal a fiú fejét? Talán tetveket sejt? Orano meg van sértve. Utóvégre nem az őserdőből jött.

Hirtelen meghallja, hogy valahol halkan orgona szól! Persze, hiszen ez zeneiskola. Gyorsan összeszedi a bátorságát. Mi is történhetnék itt vele? Úgy látszik, Franciaországban mindenki barátságos; ezt már gyakran mondták neki.

– Hogy hívnak? – kérdezi nemsokára az ágyszomszédja.

– Engem? Oranonak, és téged?

– Ne olyan hangosan. A hálószobában nem szabad beszélgetni. Én Lucián vagyok, tizennégy éves. Azért vagy itt, hogy franciául tanulj?

– Ugyan! Én már letettem a záróvizsgámat.

– Én nem. Faluról jöttem, parasztfiú vagyok.

– Én pedig Oranból jötten. Én… ,senki gyereke‘ vagyok. Te mióta vagy itt?

– Négy éve. Akarod, hogy végigkalauzoljalak a házon?

– Nagyon kedves tőled. Beletelik majd egy időbe, amíg hozzászokom a folyosókhoz, a lépcsőkhöz, a hálótermekhez és a pajtásokhoz.

Százharminc társa hamarosan elfeledteti Oranoval azt a szép képet, amelyet Franciaországról alkotott magának. Amikor az első este Luciántól kérdez valamit, egyszerre csak hallja:

– Gyere már Lucián, ne beszélgess mindig azzal az algériaival… hiszen az egy vad pogány…

– És te talán keresztyénnek képzeled magad? – szól Orano. Vérig van sértve. Milyen nagy csalódás az újonnan jött számára. Egy nagy pofon is jobb lett volna. Az ember hamar kimond egy sértő szót, és az nagyon fájhat. És milyen ostobaság az, amikor a fehér ember gyűlöli színes bőrű testvérét!

A száz zongora iskolájában

– Orano… Orano, itt vagy? – kiált Lucián izgatottan. Kinyújtott kézzel lép be a hálóterembe, hogy megtalálja új barátját.

– Igen, éppen kész vagyok a kicsomagolással. Mit akarsz?

– Gyere velem, megmutatom neked az iskolát. Megengedték, hogy mindenhová elvezesselek. És megmutatom azt a helyet is, ahol mindig találkozhatunk.

– Már itt is vagyok! Kérlek, szólj, ha lépcső következik!

– Ne félj – biztatja Lucián, és karon fogja Oranot.

– Kívül-belül ismerek itt mindent. Most a második emeleten vagyunk, ahol a hálótermek találhatók, továbbá az öltöző és a mosdó. A másik ház, amelyben a lányok laknak, éppen ilyen. Ott hatvan lány van, itt százharminc fiú. Gyere itt át!… Ez az első emelet. Itt vannak a tantermek és a zongoraszobák.

– Sok zongora van a házban? – kérdi Orano.

– Körülbelül száz; van még három orgona és néhány harmónium.

– Akkor csinos kis hangzavar lehet, amikor minden tanuló egyszerre gyakorol!

– Egyáltalán nem! Tapogasd csak végig itt a falat. Számold meg az ajtókat! Mindegyik oldalon tizenöt. És minden szobában egy zongora.

– Igen, most már hallom, ahogy játszanak!

– Minden tanulónak külön órarendje van. Így mindnyájan gyakorolhatunk, és mégsem zavarjuk egymást. Én például a kilences szobában vagyok. Azt hiszem, te a hatosban. Talán ugyanaz az órarended, mint nekem: holnap nyolctól kilencig, tizenegytől tizenkettőig, és még délután egy keveset gyakorolhatunk.

– Ez aztán jól meg van szervezve!

– Ilyen sok tanuló mellett szükséges. De várj, lejjebb van még egy emelet. Itt vagyunk. Itt hangolják és javítják a zongorákat. Öreg zongorákon tanuljuk meg, hogyan kell a húrokat és a filceket kicserélni. Megtanuljuk a zongorahangolást is. Egyáltalán nem könnyű!

– Kedvesek a tanárok?

– Attól függ!… Tanulnunk és dolgoznunk kell. Lehet, hogy a ,palackoshoz‘ kerülsz. Azért hívjuk így, mert mindig egy palack bort tart a szekrényében. Ha cigarettázik, füstbe burkolja az egész osztályt. Így, most már befejeztük a körutat. Azt mondták, utána vezesselek a te zongoraszobádba. Szeretnéd a zongorádat kipróbálni?

– De mennyire!

– Jó, itt is vagyunk már az ajtónál. Most itt hagylak! Oranonak csak úgy zúg a feje a sok új benyomástól. Megpróbálja kiismerni magát a „dolgozószobájában”.

– És ez mi lehet? – kérdi magában, és megérint egyfajta kőoszlopot, amely a zongora mellett áll. Felül szélesedik.

– Ez egy mellszobor – kiáltja. – Érzem a vállát és a fejét.

Barátunk hamarosan megtudja, hogy ez Louis Braille mellszobra. Ő is vak volt, és ebben az intézetben tanított zongorát és csellót. És Orano ugyanabban a szobában fog gyakorolni, amelyet több mint száz évvel azelőtt Louis Braille használt. Ez a vak ember mindnyájunk példaképe lehet. Nem panaszkodott a sorsa miatt, nem zárkózott el a sötétségbe, hanem azon igyekezett, hogy sorstársain segítsen. Tizenöt éves volt, amikor feltalálta a róla elnevezett csodálatos pontírást, amelynek segítségével a vakok is olvashatták a betűket, a számokat, sőt a kottákat is.

A szökevények

Bim-bam! Bim-bam! – szólnak Párizs harangjai egy szép vasárnap reggelen.

Tavasz van. Orano a homlokát ráncolja. Ma szilárdul elhatározta: nem megy pajtásaival együtt az istentiszteletre, amely hamarosan megkezdődik a vakok intézetének diákjai számára. Ha meglátnánk, mi megy végbe a szívében, megértenénk, hogy nem lelkesedik különösképpen a hit dolgai iránt.

„Nem – mondja magában –, nem fogom adni a szentet, mint sokan a fiúk közül. Vasárnap reggel imádságokat mondanak fel, dicséreteket énekelnek, és úgy viselkednek, mint a kisangyalok. Hétköznap pedig káromkodnak, mint a kocsisok. És hogy civakodnak, és milyen közönségesek tudnak lenni… nem, nem! Ha a keresztyének ilyenek, akkor én nem akarok az lenni.”

– Tégy úgy, ahogy én – tanácsolja egyik társa. – Megkértem a szüleimet, mentessenek föl a vallásoktatás alól. Nekik mindegy. Azóta nem kell a templomba járnom. Ilyen egyszerű az egész.

– Egyszerű, ahogy mondod – sóhajt Orano –, ha az embernek vannak szülei. De nekem másképpen kell segítenem magamon.

Anélkül, hogy bárkinek is szólna, „tervet” kovácsol.

A harangok szólnak, a pillanat eljött.

– Most a kápolnába mennek, én pedig eltűnök a mosdóhelyiségben. Egy kicsit később lemegyek az első emeletre, és mintha mi sem történt volna, bemegyek a zongoraszobámba. Ott az üres falaknak eljátszok mindent, amit csak tanultam. Hát nem gondoltam ezt jól ki?

Minden simán megy. Orano hamarosan kijön a mosdóból ravasz mosollyal az arcán.

„Vigyáznom kell!”

Hangtalanul oson lefelé a lépcsőn, és akkor a lábai a földbe gyökereznek.

„Ó jaj! Léptek hangzanak a folyosón… egyenesen felém tartanak. Biztosan megláttak! Nos, maradok, ahol vagyok!”

– Mit csinálsz itt? – kérdi a felügyelő. – A pogányt játszod? Gyere velem a kápolnába! Ma reggel amúgy sem vagytok túl sokan. Sok társad otthon van.

– De… ma inkább nem szeretnék!

– Csak semmi cirkusz – morog a felügyelő, és karon ragadja Oranot.

– Nem, nem megyek!

A vak ifjú csökönyös, a felügyelő úgyszintén. Szigorú büntetéssel végződik a dolog. És Orano szívét ez éppen nem nyitogatja a vallás felé…

A következő vasárnapokon egy főiskolás helyettesíti a felügyelőt.

– Nagyszerű – mondja Orano két pajtásának. – Ezúttal sikerülnie kell. Kimegyünk az intézetből, jó? És ha a felügyelő hallgató kérdi, hol voltunk, azt mondjuk, hogy engedélyt kaptunk a kimenetelre. Utóvégre nem tudja ellenőrizni!

A három szabadságra vágyó fiú elhagyja a házat, s már ott vannak az utcán.

– Utánam – kiáltja a legbátrabb –, én ismerem egy kissé ezt a városrészt. Itt elmegyünk az első utcán jobbra; azután megint jobbra fordulunk, és így meg fogjuk találni az intézetet!

Lelkendezve indulnak el, egymás kezét fogva. A biztonság kedvéért egyikük állandóan a falat tapogatja.

– Itt vagyunk a sarkon… most jobbra!

Szegények! Alig tettek meg harminc lépést, máris… bumm! Orano fejjel valami kemény tárgynak ütközik. Egy létra az, amely elkezd inogni. A három vak fiú erősen tartja, nehogy eldőljön.

– Hagyjátok békén a létrámat! – üvölt egy munkás az egyik ablakból, amelyet éppen üvegez.

Az arra járók segítségükre sietnek.

– Ki engedett el egyedül sétálni? Ez botrány. Ha az a férfi ott fent a létrán állt volna, akár a nyakát törhette volna. És a ti szüleitek lennének a felelősök érte. Honnét jöttök, és hová mentek tulajdonképpen?

Orano zavartan simogatja a fején keletkezett púpot.

– A… a vakok könyvtárába akarunk menni – feleli egyikük. Örül, hogy ez eszébe jutott.

– Akkor gyertek velem – szólítja fel őket az ismeretlen járókelő –, elkísérlek. De ne feledjétek el megmondani a felügyelőiteknek, hogy mi a véleményem róluk!

– Igen… természetesen… megmondjuk… Nagyon szépen köszönjük, hogy elkísér a könyvtárba – képmutatóskodnak a fiúk.

– Már itt is vagyunk. Várjatok egy pillanatra – mondja a férfi, és otthagyja őket.

– Ugyan, mi a szándéka? – kérdi a három fiú, amikor hallják, hogy egy lépcsőn megy fölfelé. – Reméljük, nem a rendőrségre megy. Nem, már itt is van.

– Sajnos, nem mehettek. Vasárnap a könyvtár zárva van!

– Persze, persze, hiszen vasárnap van – mondják a fiúk látszólag csalódottan. – Egy kicsit leülünk most a lépcsőre, aztán visszamegyünk az intézetbe, ismerjük az utat.

– Jó, akkor itt hagylak benneteket. De ügyeljetek a létrára!

– Ne féljen – mondja Orano, és kezét a tiplijére teszi.

Nem, valóban nem könnyű eligazodni, ha az ember vak. De még nehezebb kikeveredni a csávából, ha az ember már elkezdett hazudozni.

Késő…

Orano büszke az órájára, amely egy valódi óra vakok számára. Le lehet venni az üvegét, és ujjal ki lehet tapogatni a domború számokat és a mutatók állását. Ajándék óra ez, vagy inkább több kisebb ajándék összessége. Emlékeztek-e még Gastonra, Orano első tanítójára az orani árvaházban? Nyolc év telt el már, és Orano azóta sem felejtette el ennek a „tanítónak” a botütéseit, aki azután gyámja is lett. Most az öreg is Párizsban lakik. Alig érkezett meg a vakok otthonába, máris elkezdte a kutatást a fiú után, akit megszeretett. Az volt aztán a meglepetés, amikor végre találkoztak: az egyikük nagyon megvénült, a másikuk ifjúvá serdült. Attól kezdve az öreg Gaston gyakran meglátogatta a fiút, és mindig hozott neki édességet és egy kevés pénzt is. Orano ezt türelmesen összegyűjtötte, és így végre meg tudta venni az órát. Az volt aztán az örömünnep. Ali elkérte tőle, hogy legalább egy napig hordhassa. Este azonban visszaadta:

– Visszaadom, megállt!

– Hogyan tetted tönkre? Mondtam neked, hogy vigyázz rá! Most nincs pénzem, hogy megcsináltassam. Minden hiába – mondja Orano szomorúan.

– Beteszem a fiókomba, vagy… talán megkérdezem gyámapámat, esetleg tud egy kis pénzt kölcsönözni… igen, írok neki!

Néhány nap múlva egy asszony jelenik meg az intézetben, és Oranot keresi.

– Egy asszony? Nem ismerek semmiféle asszonyt! – kiált a vak ifjú… – Vagy… talán… az anyám? Ó, nem, én ostoba! – beszél magában, amint az irodába siet. – Hiszen az otthagyott Orán utcáján, amikor még csak hároméves voltam. Miért keresne éppen most? Hiszen azt sem tudja, hol vagyok!

– Jó napot, Orano – mondja egy reszkető hang. – Gaston úr küldött, hogy hozzam el a pénzt az órád javítására.

– Ilyen gyorsan! Hát ez igazán kedves tőle!

– Gyámapád beteg. Gyakran meglátogatom, és segítek neki egy keveset. Huszonöt éve gondozok már vakokat. Egyébként, eljön érted olykor valaki, hogy sétálni vigyen?

– Értem? Nem, nincsen senkim…

– Ó, ez a helyzet! Nos, ha akarod, eljövök érted vasárnap, és elmegyünk együtt a parkba. Jó lesz? Én leszek a gyámanyád!

Milyen boldogság Oranonak.

És attól kezdve Orano csaknem minden vasárnap reggeltől estig távol van. A felügyelőket helyettesítő főiskolai hallgatók szívesen megadják neki az eltávozási engedélyt.

Egyszer azonban csütörtökön jön érte a gyámanyja.

– Állj csak meg, Orano, hova akarsz menni? – kérdi a főfelügyelő. – Van eltávozási engedélyed?

– Nincs… de ma délután szabadok vagyunk… régóta ismerem ezt az asszonyt, és vasárnaponként vele megyek sétálni.

– Nem mehetsz igazi engedély nélkül!

– De nem maradhatok mindig itt bezárva!

– Ezen nem lehet változtatni, amíg nincsen minden rendben.

Milyen borzalmas! Jelentéseket írnak, érdeklődnek az orani árvaházban, telefonálnak a gyámhatóságnak… az egész apparátus mozgásba jön. De sajnos, ez lassan megy…

Orano pedig nem távozhat el többé. Szomorú, mert tudja, hogy gyámapja még mindig beteg. Találkozhat-e még vele? Nem. Mire az engedély megjön, az öreg Gaston már nem él. Orano csalódottan háborog magában!

Egyedül egy rablóval

„A cserkészek csodálatosak! Vannak csapataik még vakok számára is. Felvétetem magamat!”

Így lesz Orano cserkész, egy lelkes barátja rábeszélésére. Cserkész. Büszkén hordja az egyenruháját. Mit számít, hogy nem láthatja magát, fő, hogy mások lássák rajta.

Ez némi változást hoz intézetbeli életében. Orano gyakran megy a többi vak cserkésszel együtt fölfedező útra Párizsban. Egyszer elviszik őket a Diadalívhez. Egy vasárnap fölmennek az Eiffel-toronyba, és megpróbálják maguk elé képzelni az alattuk elterülő várost. A fiúk megtanulnak közlekedni autóbusszal és metróval. És sok szép tervet is kovácsolnak.

Júniusban két szabadnapjuk van a vakoknak. A cserkészekkel vidéken akarják eltölteni a hétvégét. Többen a látók közül felajánlották, hogy elkísérik a vakokat.

Két nap és egy éjszaka táborban – micsoda nagyszerű kaland! Orano korán reggel elindul társaival együtt az intézetből. Egy cserkész kíséri őket addig a helyig, ahol a különböző csapatok találkoznak. Először metróval mennek, majd egy helyiérdekű vonattal ki a városból. Azután kétórás gyalogút következik pompás mezei illatok közepette. Végre megérkezik a társaság: egy erdőszéli tisztás a cél egy tanya közelében. Elkezdenek berendezkedni.

– Akik az én csoportomhoz tartoznak, velem jöhetnek. Megmutatom nektek a csűrt, ahol az éjszakát töltjük majd. Meglátjátok, milyen finom dolog szalmán aludni, csaknem olyan kényelmes, mint az ágyban!

Orano szívesen elhiszi. De… nehezen tud elaludni. Először is a hálózsákja egy kicsit szűk. Azután melege van, és a szalma minden mozdulatnál megzizzen. Végre azonban erőt vesz rajta az álom… és már reggel is van. Egy új, nagyszerű nap kezdődik.

A fiúk játékokat és őrsi versenyeket szerveznek. Időről időre az egész társaság találkozik a tisztáson. Ott újabb utasításokat osztanak ki. Összehívják a felelősöket is…

– Kolibri!… Kolibri! – Hová lett a csoportvezetőnő?

– Öt perce még itt volt – vélekedik Orano –, segített a nyakkendőmet megkötni.

Mindenki Kolibrit hívja, de mintha a föld nyelte volna el.

– Meg kell keresnünk!

Minden őrs vezetőt kap, és más-más irányba indulnak el. A fák árnyékában kellemesen hűvös van.

– Kibomlott a cipőfűzőm, megállok egy pillanatra – kiált Orano, és lekuporodik. – Menjetek csak, hamar utolérlek titeket!

Gyorsan kivesz egy kavicsot a cipőjéből, amely idáig minden lépésnél kínozta.

– Úgy, és most gyerünk a többiek után.

– Jövök már! – kiáltja, és óvatosan tapogatózik kinyújtott karjával.

Hirtelen megáll. Jobb oldalról, egészen közelről hangot hall. Valaki száraz ágra lépett. Megáll és figyel… Ismét zörög valami, ezúttal mintha száraz levelek volnának. Semmi kétség, valaki itt mozog. Talán egy állat? Talán egy kedves őzike? Milyen jó lenne, ha most látna, csak egy pillanatra! De nincs idő álmodozásra. Ismét hallja egészen világosan a zörgést…

– Jaj, mi az? Hagyjon békén! Segítség!!!

Valaki villámgyorsan megragadja hátulról, kötelet hurkol a karjaira, és hátra kötözi a kezét. Mindez teljesen hangtalanul történik. Orano védekezni akar, de mit tehet, megkötözve és vakon?

– Segítség! Segítség! Megtámadtak! – ordítja.

Kiáltása visszhangzik a csöndes erdőben. Most itt van, egészen egyedül, egy rabló fogságában. Milyen rettenetes!

Hiába próbálja kiszabadítani magát. Bárcsak álom lenne! De nem, a szíve majd kiugrik a félelemtől. A gondolatok csak úgy száguldoznak a fejében. És Kolibri? Ő is titokzatosan tűnt el. Biztosan őt is megkötözte ugyanaz a rabló. Mi történt vele? És mi lesz vele? Nem, társainak meg kell őt hallaniok:

– Segítség! Segít…

Egy kéz tapad a szájára, és megszólal egy hang:

– Gyere, Orano, ne izgulj! Megismersz?

– Ko… Ko… Kolibri?

– Természetesen, kis butus. Csak játék volt. Nem tévedtem el, és nem is akartalak megölni.

Orano jobban érzi magát.

– Szépen megijesztettél! Hamarosan előkerülnek a pajtások, és csak úgy gurulnak a nevetéstől. Ők is elmentek egészen közel a csoportvezetőjük mellett anélkül, hogy észrevették volna. Azután a vezetőjük elmondta nekik, mit játszottak. Ezért nem válaszoltak Orano kiáltására.

– Sikerült a tréfa! És Orano megrettent egy csoportvezetőnőtől! – Ezt még többször, sokszor kell hallania, mielőtt Párizsba visszatérnének.

A nagy „fehér madár”

– Végre! – kiáltja Orano, és örömében nagyot ugrik.

Régóta várja az engedélyt erre a különleges kalandra. A gyámügyi hivatalnak azonban nem sürgős. Végre megtudja a vak ifjú, hogy cserkésztársaival együtt negyedóra hosszat repülhet a vitorlázógépen. Egy csapatvezetőnek volt az ötlete ez. Jó kapcsolatainak köszönhetően megkapta az engedélyt a fiai számára. Most már csak a szülők vagy a gyámok hozzájárulására van szükség.

Másnap az egész csoport egy Párizs környéki kis magánrepülőtéren találkozik. A fiúk izgatottak! Sorban, egymás után mindegyik repülhet egy negyedórát a pilótával. Orano, az egyetlen vak, az utolsó előtti, Kristóf után következik.

– Hurrá! Hurrá! – kiáltják a cserkészek, ahogy a nagy fehér madár a levegőbe emelkedik.

Orano szabadjára ereszti a fantáziáját. Figyelmesen hallgatja a többieket, és megalkotja a maga képét a „fehér madárról”. Valahányszor földet ér, újra felvontatják a dombtetőre: onnan indul el. Így megy az egész délután.

– Te következel, Kristóf! – kiáltja az őrsvezető.

– Menj helyettem, Orano… én inkább lent maradok – súgja Kristóf halálsápadtan.

Vajon gyáva nyuszi ez a fiú, aki olyan jó bajtárs tud lenni?

Ő is lelkesedett, amikor a többiek repülését nézte. De most, hogy ő következett volna, nincs bátorsága, hogy rábízza életét ennek a törékeny gépnek a pilótájára.

– Ugyan, gyere, Kristóf! Meglátod, milyen nagyszerű. Felülről nézheted a tájat.

Hiába minden. Kristófnak nincs bizalma… nem akar repülni.

– No, akkor gyere te, Orano!

A fiú egy ugrással talpon van. Nem kéreti magát kétszer! Talán azért, mert nem látja sem a repülőgépet, sem a nagy távolságot, amely nemsokára elválasztja őt a szilárd földtől? Meglehet. Mindenesetre már ott ül a gépben.

– Bízol bennem, Orano? – kérdi a pilóta, aki próbára akarja tenni.

– Természetesen!

– Jó, akkor repüljünk. Megmagyarázom, hogy mi történik. Most megadom a jelt a vontatóknak.

Enyhe rándulás, majd csikorgás, a vitorlázógép hasa csúszni kezd a füvön. És már a levegőben is van a „madár”.

Most Orano élete a pilóta kezében van. Szívesen megismerné a vitorlázórepülés titkait, szeretné megtudni, hogyan használják fel a szél erejét. A pilóta tapasztalt kézzel irányítja az elegáns vitorlázó repülőgépet a széláramlást kihasználva, hangtalanul a levegőben. Olyan ez, mint valami óriási madár, amely könnyedén lebeg a magasban. Orano jól érzi magát. Olykor érzi ugyan, ahogy légörvénybe kerültek, és a repülőgép könnyedén megrázkódik, de nem fél.

Végül egy kis lökés… a madár földet ért. Egy nagyon boldog Orano száll ki belőle.

– Köszönöm szépen – mondja a pilótának, és megrázza a kezét. – Ezt a csodálatos utazást sohasem fogom elfelejteni!

Meleg a télben

Közelegnek a karácsonyi ünnepek.

– Orano – mondja egy napon a felügyelő –, nem maradhatsz egyedül az intézetben.

– Egy családhoz küld, mint tavaly?

– Az a szándékom!

– De ha csak azt fogom hallani, hogy túl sokat eszem, és túl keveset fizetnek értem, akkor inkább itt maradok, és gyakorolom a skálát.

– Nem, Orano! Ezúttal tanyára mész, innen 150 kilométernyire. Az egész család örömmel vár. Azt hiszem, jól fogod érezni ott magadat.

– Ha valóban örülnek nekem, akkor megyek.

Ahogy egy füstfelhő eloszlik az égen, úgy oszlik el Orano szorongása, amint belép a tanyára. A család azonnal befogadja. Az öt gyerek közül mindig akad egy, aki készséggel kalauzolja. A környezetváltozás is jót tesz neki. Itt nincs ugyan zongorája, de ezernyi más hang hatol a fülébe: tehénbőgés, traktorzúgás, disznóröfögés. De a legjobban annak örül, amikor sétálni hívják. Karcsi, a helyes tízéves fiú azt akarja, hogy nagy barátja jól érezze magát. Ha valakinek, mint Oranonak, nélkülöznie kell azokat az apró figyelmességeket, amelyek megszépítik az életet, az hálás minden kedvességért.

– Jaj, de fura! – kiált Orano, ahogy megérzi kezén a tehén meleg leheletét és érdes nyelvét. A tyúkok is tetszenek neki, ahogy egy lépést tesz feléjük, izgatottan kotkodácsolnak és verdesnek a szárnyukkal!

A habos, meleg, frissen fejt tej, a kandallóban ropogó tűz és a selymesszőrű kiscica, amelyik néha a térdére ugrik és dorombol… mindez elfeledteti Oranoval a tél hidegét. Szívében meleget érez. Itt szeretik, és ez a fő. Ezeknek az embereknek nincs zenei végzettségük, sem egyetemi diplomájuk, de kedvesek, értelmesek és jóakaratúak.

– Most mutatok nektek valamit! – jelenti ki Orano egy este furfangos ábrázattal. Hóna alatt nagy fémlapot hoz, leteszi az asztalra, előhúz egy szerszámot, és elkezd Braille-írással írni. Mindenki álmélkodik.

– Ha ezt a falubeliek látnák! – mondja elismerően a gazda.

Hamarosan jön a karácsony és az újév. És már vége is a szünetnek. A búcsúzásnál érzik igazán, mennyire megszerették egymást. Oranonak utaznia kell. Az egész család összegyűlik. A vak fiú nem látja szemükben a könnyeket, de hallja meghatott hangjukat. Tehát szeretik, és szomorúak, hogy elmegy… Hirtelen sírni kezd. Az egész család törölgeti a szemét és fújja az orrát…

Az igazi szeretet a kimutatott szeretet! Ezt megkapta Orano az egész családtól. Jöhet vissza újra, és saját gyermekükként fogadják majd.

Lépés a semmibe

– Esni kezd!

– Nem valami öröm, éppen a szabad délutánunkon!

És nem hoztunk sem esőkabátot, sem esernyőt!

– Akik látnak, nyilván észrevették a felhős eget, és tudták, hogy esni fog. De mi…

– Egyre kövérebbek a cseppek. Mit tegyünk?

– Ide figyelj, Orano, van egy ötletem. Tegyünk egy körutazást a metróval. Ha már Párizsban lakunk, hozzá kell szoknunk ehhez a közlekedési eszközhöz. Én valamelyest kiismerem magam rajta. Jössz te is?

– Igen, Feri, de akkor vissza kell fordulnunk. Éppen most mentünk el egy megálló mellett.

– Jó. Az utcán kezdtük a sétát, most folytatjuk a föld alatt. És majd megkérdezzük, hogyan juthatunk vissza!

Óvatosan indul lefelé a lépcsőn a két vak. A metró folyosóján a levegő forró és nyomasztó. Jegyet váltanak a pénztárnál, és úgy mennek tovább. Emberek jönnek-mennek, olykor beleütköznek a vak fiúkba… Most összeszűkül a folyosó, egy kis ajtón kell átmenniök. Az állomás most csak úgy visszhangzik a zúgástól, befutott egy vonat. Orano és Feri sietni kezd, de…

– Az ajtó zárva van – kiáltja Feri, aki megfogott egy fémrudat. – Automatikusan csukódik, hogy senki se ugorhasson be a mozgó vonatba. Hallgasd csak, már el is ment. Meg kell várnunk a következőt.

Az alagútból még hallatszik a távoli moraj. A két fiú a peronon áll. Bizonyára csodálkoznának, ha látnák a fényesen kivilágított falakat az óriási reklámokkal!

– Megint jön egy – mondja nemsokára Feri. Orano a vállába kapaszkodik.

Ismét fékcsikorgás. Az ajtók kinyílnak, egyesek kiszállnak, mások be.

– Siess Orano, itt kell lennie az ajtónak!

Orano hirtelen érzi, hogy barátja válla kicsúszik a keze alól. Feri tévedett. A vonatba akart beszállni, de néhány méterrel odébb állt, ahol már nem volt sem vonat, sem vagon. Feri csaknem lezuhant a sínek közé.

Amint érezte, hogy lába a levegőbe lép, hátrahajolt, és leült a peronra. Szerencsére, Orano nyugodtan állt abban a pillanatban.

Az emberek most már segítettek a vak fiúknak. Karon fogták és bevezették őket a kocsiba, éppen az ajtók záródása előtt. A két fiú elindult az újabb kalandok felé…

A repülő szék

– Most eljutottunk idáig – sóhajt Orano, ahogy belép a dolgozószobájába –, igazán kíváncsi vagyok, hogy fog sikerülni a kompozícióvizsgám!

– Jó reggelt! Sok szerencsét, öregem! – kiáltja Lucián, mielőtt magára csukná saját dolgozószobája ajtaját.

Szegények! Nyolctól tizenkettőig mindegyiküknek egyedül kell maradniuk saját szobájukban. Kapnak egy zenei témát, és abból kis darabot kell komponálniuk. Egyikük sem hallja, hogyan dolgozik a másik, tehát nem lehet puskázni.

Amikor dolgozatot írtok az iskolában, töritek közben a fejeteket, gondolatokat kerestek, mondatokat fogalmaztok, javítgattok.

Ezt kell tennie Oranonak is, csakhogy hangjegyekkel. Egyik kezével szép akkordokat keresgél a zongorán, a másikkal vakírásos hangjegyeket szurkál egy keménypapírra. Minden hangjegynek, sőt minden keresztnek és „b”-nek is megvan a maga sajátos jele a Braille-írásban. Orano már nem kezdő, régóta alaposan ismeri a hanglétrákat. Játszik Clementi-szonátákat, Bach: Wohltemperiertes Klavierját, továbbá Mozart- és Beethoven-szonátákat. Egy vak azonban sokkal nehezebben tanulja meg a játékot, mert lejátszás előtt a kezével kell „megnéznie” a kottát. Mikor tehát játszik, akkor nem tud „olvasni”. Mindent emlékezetből kell játszania.

Csak bátorság, Orano! Légy kitartó a dolgozószobádban, és ne álmodozz túl sokat! Az idő múlik! Hamarosan le kell adnod írásbeli dolgozatodat. Holnap pedig el is kell játszanod a kompozíciót.

Barátunknak nagyon jó tanára van: maga is vak. Mestere a hangszerének: a római versenyen legyőzött sok nem vak résztvevőt, és megkapta a legjobb zeneszerzőnek kitűzött híres Medici-díjat. De nagyon különös ember. Ha valamelyik tanítványa játszik, néha előveszi a csellóját, és egészen más dallamot játszik rajta, így akarja a tanítványát összezavarni. S ha a tanítvány megakad, tökfilkónak nevezi. Ez nem valami bátorító! Nem tűri, hogy ellentmondjanak neki, és néha valóságos dührohamban tör ki.

– Orano, ma te vagy a soron – mondja egyik reggel az osztályban, ahol tizenkét tanuló van együtt. – Játszd el a szerzeményedet, de kérlek, hiba nélkül!

– Állj! – szakítja félbe a játékot nemsokára. – Az allegro első ütemeiben hibáztál. Kezdd elölről! Orano engedelmeskedik, de… a hiba megint csak itt van.

– Rossz! – kiáltja a nagy zenész. – Még egyszer, tökfilkó!

Lucián megpróbálja „megsúgni” barátjának a helyes hangot, de Orano nem hallja. Össze van már zavarodva, és a kezdeti hibához újak jönnek.

– Szándékosan csinálod! – üvölt a vak zenetanár. – Várj csak, majd én megtanítlak, hogy belőlem ne űzz csúfot!

Dühében magánkívül megragadja a keze ügyében levő széket, és Orano felé hajítja. A veszélyes lövedék súrolja Lucián fejét, eltalálja a zongora sarkát, és recsegve-ropogva ér a padlóra. Az egész osztály remeg.

– Takarodj, különben összetörlek! – ordítja a dühöngő tanár.

Orano nem mondatja magának kétszer. Gyorsan elillan, és biztonságba helyezi magát.

Ennek ellenére Orano szereti a zenét. És mert szereti, ezért szorgalmasan dolgozik. Nem engedi elbátortalanítani magát. Ez a haladás titka!

Ökölcsapás egy ablaktáblára

Egy cédula súrolja Orano vállát. Barátunk megfordul, elveszi a papírdarabkát, és ujjaival leolvassa a tartalmát. Gyorsan megy. A tanár órái olykor unalmasak. Mi a véleményetek?

Ki írhatta a cédulát? Talán Iván, esetleg Karcsi, vagy valaki más. A Braille-írás mindenkinél egyforma! De a szavak mutatják az osztály délutáni hangulatát. Egyik tanuló a zongoránál ül. Már tizedszer kellett eljátszania ugyanazt, és tízszer nevezték tökfilkónak. Most újra kezdi. Most sem megy jobban. De senki sem szól semmit. Hirtelen hortyogás töri meg a csendet. Az idős a szunyókálása, hangos nevetés veri fel álmából…

– Jól van, menj a helyedre – mondja a tanár, mintha mi sem történt volna. – A következőt!

A következő azonban már negyedszer is ugyanaz. Helyére megy, majd barátai nagy mulatságára újra vissza a zongorához.

Egy nap meg minden tanuló kioson a folyosóra, miközben az egyik legjobb muzsikus ismétli mindig ugyanazt a gyakorlatot!

– Nahát – kiáltja az összhangzattan tanára –, úgy látszik, ma elhatároztátok, hogy mindnyájan jól dolgoztok.

Közben a többi tizenegyet csak egy dolog foglalkoztatja, hogy a folyosón ne kapja rajta őket egy felügyelő. –

Jó szemük van, és megláthatnak bennünket az udvarról az ablakon keresztül.

Egy reggel, szünet után valamennyi diák figyelmesen és csendesen ül a helyén.

– Várjatok csak, mi lesz itt mindjárt! – mondja egyikük.

– Ez majd fölébreszti – teszi hozzá a másik, miközben hallják az öreg tanár közelgő lépteit.

A csibészek tudják, hogy tanáruk először mindig az ablakhoz megy, és az udvarra dobja a cigarettacsikket. Ezúttal azonban becsukták az ablaktáblát.

– Vigyázat, kinyitja az ablakot… Bumm! Egy ökölcsapás az ablaktáblára.

– Ki volt az a hülye, aki becsukta az ablaktáblát? – üvölti az összhangzattan tanár.

Mindenki hallgat. A fiúk alig tudják visszatartani a nevetésüket.

– Talán a szél – jegyzi meg egyikük ártatlanul.

Orano is a vétkesek között volt, de a tanár soha nem tudta meg a nevüket. A fiúk valóban nem sok tiszteletet éreznek tanáruk iránt. Azt azonban szintén el kell mondanunk: az összhangzattan tanárnak nem sikerült helyreállítania az összhangot maga és a tanítványai között.

Kéz a pénztárcában

– Orano, férfi vagy-e, vagy sem?

– Férfi vagyok!

– Akkor cigarettázz te is, akárcsak mi! Az udvaron meg van engedve. Odaadom életed három első cigarettáját, de velünk együtt el kell szívnod!

„Mondd, hogy nem!” – szeretnénk odakiáltani a vak ifjúnak. „Zsákutcába juthatsz!” De ki mondja meg ezt ebben az internátusban?

– Rendben van, egyetértek! – mondja Orano, s nemsokára cigaretta van a szájában.

Most tehát már „férfi”, még ha nem is látja a kék füstfelhőt, amely a fehér papírból felszáll. Férfi, még ha kaparja is a torkát a füst, és köhögésre ingerli. Férfi, még ha a füst kellemetlenül csípi is a vak szemeket. Orano büszke: nem bizonyult gyávának a társai előtt, hanem tiszteletet vívott ki magának!

„De mi lesz, ha rászokom a dohányzásra” – kérdi önmagától. „A cigarettát nem adják ingyen, és mióta a gyámom meghalt, nem sok zsebpénzt kapok. Nos, majd kölcsön kérek a barátaimtól.”

Az idő pedig múlik. Orano rászokik a dohányzásra. De olyan megalázó, hogy nincs pénze, és a társaitól kell kéregetnie. Milyen jó lenne, ha egyszer ő tudná megkínálni őket a saját dobozából. Valahogy cigarettához kell jutnia!

Egyik éjszaka, amikor a hálóteremben már minden csöndes, Orano halkan fölkel. Keze máris szomszédja levetett nadrágzsebében van; a tizenöt éves fiú kissé nehézkes, nem túl eszes… itt a pénztárcája… Orano óvakodik attól, hogy magához vegye. Az túl veszélyes lenne!

„Engem inkább a tartalma érdekel… Ó, papírpénz! Alakja és nagysága szerint tízfrankos. Három egymás mellett. Micsoda remek fogás! Az aprópénzt ott hagyom, a bankjegyeket pedig a táskámba teszem a zsebkendők alá. És most vissza az ágyba! Harminc frankot nyertél fiam! Ezen aztán vehetsz cigarettát!”

Jancsi, az ágyszomszédja másnap reggel sír. Azt állítja, hogy pénzt loptak el tőle. Mikor tegnap este lefeküdt, még megvolt, és most vissza akarja kapni!

– Biztosan elvesztetted – mondják a nagyobb fiúk közönyösen.

Oranonak is ez a véleménye, de a felügyelő mintha nem egészen értene egyet ezzel, és Jancsi vissza akarja kapni a pénzét. Kikérdezik a fiúkat, de senki sem tud semmit.

– Ide figyeljetek – mondja a felügyelő mérgesen –, ha Jancsi négy órára nem kapja vissza a harminc frankját, mindent átkutatunk!

„Akkor baj lesz” – gondolja Orano, és kényelmetlenül kezdi érezni magát. „A cigaretta végül is nem olyan fontos! Meg kell szabadulnom a pénztől. De hogyan?”

Ebéd közben Orano egyszerre úgy tesz, mint akinek a hasa fáj, és ki kell mennie. Gyorsan a hálószobába fut, és eldugja a három bankjegyet Jancsi ágytakarója alá.

Máris jobban érzi magát. Visszatér a társaihoz. Az más dolog, hogy helyes-e hazudni annak érdekében, hogy a lopást jóvátegyük!

Jancsi egész délután jajveszékel. Ezért a felügyelők kikutatnak minden zsebet, minden szekrényt, minden táskát. Semmi! Este a személyzet közül valaki fölfedezi az elveszett „vagyont” a takaró alatt. Az ügy el van intézve. Oranot gyanúsítják, de bizonyíték nincs.

Egy hajszálon múlt, hogy Orano megmenekült. Elgondolkodik: érdemes-e néhány cigarettáért lopni, hazudni, csalni? Egyébként is a cigaretta undorító – és mégis csalogatja. Bárcsak soha ne kezdett volna el dohányozni! Most már a barátai sem akarnak rajta segíteni!

Az elválás

– Mit mondott? – kérdi Lucián Oranotól, aki éppen az intézetvezető szobájából jön.

– Kész nyomor, fiam! Már vártam, de most, hogy bekövetkezett…

– Micsoda? Elküldenek?

– Igen!

– És mi a bajuk veled?

– Semmi, mindössze az, hogy idősebb lettem. Neked, Lucián, még két éved van itt, nyugodt lehetsz. Engem viszont addig tartottak, amíg csak lehetséges volt, de most már túlságosan nagy vagyok. Átmenetileg a Denfert-Rochereau-i árvaházba megyek. Azután majd eldönti a gyámhatóság, mi történjék velem.

– Kár, hogy el kell válnunk!

– Talán egyszer találkozunk még. Igen, ez jó lenne, hiszen barátok vagyunk. Öt évet töltöttem ebben az intézetben, és mindnyájan nagyon fogtok hiányozni. Remélhetőleg az új helyemen is lesz zongora…

Néhány nap múlva Orano valóban búcsúzik. Hatvan frank van a zsebében. Ezt a pénzt az öt év alatt különböző zenei versenyeken nyerte. Gondosan őrzi „vagyonát”, mert keservesen szerezte. Kétszeresen becsüli mindenki a pénzt, amit maga keresett.

Orano most megint új környezetbe került. Jó néhány hétbe telik, míg botja és keze segítségével el tud igazodni.

Mintegy száz fiú közül velem Orano az egyetlen vak. A többieket nem túlságosan érdekli fogyatékos társuk…

„Miért nem akarnak beszélgetni?” – kérdi magától Orano. „Nem látják, hogy ha szemem nincs is, de fülem van? Azt hiszik, hogy aki vak, az süket is? Nem törődhetnének egy kissé többet velem?”

Nem szól azonban semmit. Ugyan, mit is használna vele!

„De ha senki nem is törődik velem, megpróbálok én törődni velük” – gondolja. „Meddig maradok ebben a házban? Nem tudom; de szeretném hasznossá tenni magamat. A tányérmosogatáshoz nem kell látni!”

Orano naponta háromszor ott áll a mosogató előtt. Százhúsz személy edényét öblögeti. Ez sok munkát jelent, de Orano teljes lelkesedéssel csinálja. Egy napon egy tálcán visz egy csomó tiszta, még meleg poharat… és rosszul számítja ki a távolságot. A tálcával egy szekrény sarkának ütközik… A poharak folytatják „útjukat”!

Csörömpölés… ezer darabra törve hullnak Orano lábához. Mielőtt elkezdené összeseperni a cserepeket, a vagyonára gondol. Biztos, hogy az egészet meg kell térítenie, és akkor egyetlen lyukas garasa sem marad… Szerencsére azonban az árvaház biztosítva van az ilyen károk ellen. Milyen megkönnyebbülés! Ettől kezdve Orano beéri azzal, hogy a tányérokat kiemeli a vízből!

Kifizetett számla

– Melyik könyvet óhajtja – kérdezi egy éles hang.

Miközben Orano előhúzza igazolójegyét a zsebéből, nézzünk körül a vakok könyvtárában. Miért olyan nagyok itt a könyvek? Egész egyszerűen azért, mert a Braille-betűk sokkal nagyobb helyet foglalnak el, mint a közönséges nyomtatott betűk. Ezenkívül a papírnak elég vastagnak is kell lennie, hogy kézzel jól lehessen érezni a pontokat. A vakok könyvei ezért nagyok, nehezek és drágák, és nincs sok belőlük.

A szemüveges könyvtárosnő hegyes orrával nem valami barátságos jelenség. De mit számít? A látogatók úgysem látják!

– Melyik könyvet szeretné? – ismétli meg türelmetlenül.

– Ó, igen – mondja Orano. – Szeretném kivenni a ,Tamás bátya kunyhóját‘.

Már előre örül, hogy az árvaházban a hosszú estéket ennek a könyvnek az olvasásával töltheti el. Az árvaházban ugyanis nincs vakírásos könyv.

– Nevét kérem!

– Orano.

– Sajátos név. Párizsban született?

– Nem, Oranban, Algériában… A város nevéről neveztek el.

– Micsoda ötlet!

Beszélgetés közben a könyvtárosnő kihúz egy kartonnal teli fiókot. Gyorsan kikeresi Orano lapját.

– A legutóbb kivett könyvet azonban még nem adta vissza.

– Hogyan? – csodálkozik a vak.

– Várjon csak, február 24-én vette ki a ,Robinson Crusoe‘-t.

– Igen, az nagyon érdekes volt. De amikor elolvastam, odaadtam valakinek, hogy postán küldje vissza!

– Sajnos, nem kaptuk meg. Nem adhatok ki másik könyvet, amíg azt vissza nem adja… vagy ki nem fizeti az árát.

– És az mennyi?

– 120 frank az egész. Azonnal kiállítom a számlát.

Üres kézzel, szomorúan tér vissza Orano az árvaházba. Ő nem tehet róla, hogy a könyv elveszett. Olvasnivaló nélkül büntetés számára az élet. Pedig mennyi fiatal nem akar egyáltalán olvasni!

Heteken át töpreng, mitévő legyen. Kellene 120 frank, de nincs. Kihez forduljon. Eszébe jut gyámanyja, aki időnként meglátogatja az intézetben. De hogy kérhet tőle ekkora összeget? Meg aztán nem is közölte vele a címét, mert szégyellte bevallani, hogy megint árvaházba került.

Szerencsére gyámanyja tudakozódott utána, és a vakok intézetében megadták neki Orano új címét.

Egy napon az asszony megjelenik a Denfert-Rochereau utcai árvaházban. Orano boldog. Elmondja a könyvek történetét is.

Néhány nap múlva levelet kap a könyvtárból: „Örömmel közöljük, hogy könyvtárunk újra rendelkezésére áll. Számláját kiegyenlítették. Egy hölgy fizette ki az adósságát.”

Micsoda örömhír! Még aznap ír Orano a gyámanyjának, és megköszöni neki. Azután az értékes levéllel a birtokában a könyvtárba megy. Valaki fizetett érte. Most már nyugodt lelkiismerettel vehet ki újabb könyveket.

„A számla ki van egyenlítve… a számla ki van egyenlítve” – dúdolja maga elé egész úton.

Egészen egyedül a műhelyben

– Természetesen ilyenek a gyerekek: mindenüvé felmásznak, a szép székekre is, és a szalmafonat ezt nem bírja ki. Ne féljen, Müllerné, majd a bentlakóink megjavítják.

– Köszönöm, Zsuzsanna nővér. Néhány nap múlva eljövök érte.

– Jó, addigra készen lesz a szék. Viszontlátásra, Müllerné!

Az ajtó becsukódik.

– Nem hagyom ezt a széket a hallban – gondolja a diakonissza. – A pihenő után vakjaink beleütközhetnek. Mindjárt beviszem a műhelybe.

És máris eltűnik Zsuzsanna nővér a rossz székkel a folyosó végén.

A jóságos nővér már nem fiatal, de az a néhány ránc az arcán mit sem számít. Mindig mosolyog, mindig segítőkész. A vakok az intézetben már messziről megismerik fiatalos járásáról.

– Hová is tegyem ezt a széket? – mondja hangosan maga elé, ahogy belép a helyiségbe. – Talán ide… akkor a műhelyfőnök azonnal észre fogja venni, hogy újra kell fonni… Jaj, bocsánat, nem láttam, hogy itt van – mondja meglepetten.

Egy konyhaszéken egy vak ül, fejét a kezébe hajtva, gondolatokba mélyedve…

– Ó, te vagy az, Orano? Mit csinálsz itt ilyenkor? Hiszen a társaid most pihennek.

– Nem volt kedvem pihenni!

– Hogyan? Te sírsz, Orano! Ne csüggedj. Biztos, hogy nem könnyű a sorsod, de fiatal vagy, még sok-sok boldog nap vár rád!

– Boldogság? Minek is élek tulajdonképpen? Mindenütt egyedül vagyok, mindenütt útban vagyok, semmi hasznomat nem veszik sehol!

– Még mit nem mondasz? – feleli a nővér kedvesen. – Itt senkinek sem vagy útjában, és nem is vagy haszontalan. Egész szépen tudsz már dolgozni a székeken. János, Kari és Kriszti pedig boldogok, hogy zongoraórákat adsz nekik.

– Igen, tudom, ők nagyon kedvesek, a személyzetnek ezek a gyermekei, de ők látnak… és amit tanítok nekik, az talán nem lesz valami nagy hasznukra.

– Ide hallgass, Orano! A nap süt. Végre itt a tavasz. Kedvem támadt egy kis sétára a parkban. Velem jössz? Jót tesz majd neked!

Zsuzsanna nővér karon fogja Oranot. Ő szó nélkül feláll…

Nemsokára a diakonissza és a vak ifjú elindul a parkba. Meleg van. A tavaszi napsütés mindenkinek örömet jelent. A bokrok között énekelnek a madarak és fészkeket építenek. Párizs lármás utcái messze vannak! Az intézetbeli pajtások és a Denfert-Rochereau-i árvaházbeliek, ahol Orano nyolc hosszú hónapot töltött, már csak emlékek.

Orano ugyanis most Elzászban van, egy kis városkában, Mülhausen közelében. A vakok intézetében lakik, ahol nádfonatokat készítenek. Végül is mesterséget kell tanulnia. Orano többet fog keresni a székfonással, mintha a zongora mellett ül – jelentette ki a gondozó.

Így tehát ismét új helyre került, új munkára és új problémák közé. Magányosabbnak érzi magát, mint valaha, mert itt mindenki elzászi tájszólással beszél, és ez számára idegen nyelv. Hónapok múltán sem ért belőle egy szót sem. Társai olykor elhatározzák a műhelyben, hogy a kedvéért franciául beszélnek, de néhány mondat után ismét visszazökkennek az elzászi nyelvbe. Ez a természetes számukra. Orano tehát el van vágva a külvilágtól, mert nem lát. Szeretet nélkül él, mert nincs családja; és magányosan, mert nem érti a többiek beszédét.

A diakonissza nem sürgeti. Érzi, hogy Oranonak segítségre van szüksége, és türelmesen hallgatja. A fiúnak jól esik, hogy végre elmondhatja valakinek a nyomorúságát, és az megérti.

– Látja, Zsuzsanna nővér, ha arra gondolok, hogy egész életemet itt kell leélnem… Nem! Akkor inkább pontot teszek a végére!

– De Orano, hát nincs hited?

– Hit? Ha lett volna is, már régen elvesztettem volna. A kötelező templomlátogatás, a kötelező imádságok, a pofonok, amelyeket az árvaházban kaptam, mindez nem nyert meg a vallás számára!

– Szegény Orano! Tudod-e, hogy Isten nem olyan, mint amilyennek neked megmutatták! Ő szeret téged, és éppen most segíthet rajtad, ha kéred, hogy jöjjön be az életedbe. Az emberekben csalódtál, de Istenben sohasem csalódsz!

– Ezt ma hallom először. Idáig mindig csak féltem Istentől…

– Zsuzsanna nővér! Zsuzsanna nővér! – kiáltja valaki a park másik végén. – Már mindenütt keressük! Valaki megsérült a műhelyben, és be kell kötözni!

– Azonnal jövök! Kérem, kísérje Oranot az otthonba, én pedig előresietek.

– Köszönöm, Zsuzsanna nővér!

– Csak bátorság, Orano – mondja még a nővér, mielőtt otthagyná a vakot. – Majd még beszélgetünk. Megpróbálok segíteni rajtad!

Búcsú lesz a Vogézekben

– Orano! Leveled jött Párizsból!

– Biztosan a gyámanyámtól! Elolvasná, Zsuzsanna nővér?

– Szívesen. Várj, felbontom… így… „Kedves Orano, Elzász messze van Párizstól. Nem látogathatlak meg olyan gyakran, mint régen. Most azonban jön a nyár, és a Vogézekben lakó barátaim meghívtak magukhoz. Az a vidék nagyon szép. Beszéltem nekik rólad, és téged is szívesen látnak három hétre. El tudsz jönni? Kérlek, válaszolj hamar. Gyámanyád.” Nos, Orano, mit szólsz hozzá?

– Nagyszerű, Zsuzsanna nővér! Már attól tartottam, hogy az egész nyarat itt kell töltenem. Azonnal írok.

Néhány hét múlva Orano a Vogézekben van. A levegő egészséges, az emberek barátságosak. Meleg van, és az erdei séták nagyon jót tesznek.

A katolikus lelkész gyakran meglátogatja a családot, amely Oranot vendégül látja. Egyik nap ezt mondja: –

Ennek a fiatalembernek részt kellene vennie egy zarándokúton Lourdesba. Milyen hírnevet hozna az a gyülekezetünknek, ha ott meggyógyulna! De ha nem, hát legalább megpróbáltuk.

– Ó, tisztelendő úr! – kiált föl a gyámanya. – Nagyszerű ajánlat! Már magam is gondoltam rá, és most ön is erről beszél! Csak… az utazás igen drága!

– Egyszerű a megoldás. Nemsokára búcsú lesz a faluban. Gyűjtést rendezünk, és a pénzt az utazásra fordítjuk.

Orano tulajdonképpen nem tudja, mit gondoljon az egészről. De valahányszor eszébe jut, ugyanarra a következtetésre jut:

– Mit adott nekem idáig a vallás? Nem sokat… legföljebb ellenszenvet ébresztett bennem. Egyébként is… ha Isten mindenütt jelen van, miért nem tudja meggyógyítani az embereket ott, ahol azok éppen vannak, és miért kell a gyógyulásért hosszú utazást tenni? Nem, én nemigen hiszek az ilyesmiben. De hát a tervezgetés nem kerül semmibe.

Nemsokára többen meghallják a tervet. Eljön a búcsú napja. Körhinták, mutatványosok, mindenféle sátrak nyújtanak tarka képet.

– Gyertek, gyertek, vegyetek! Ki nem vett még sorsjegyet? Nemes célra megy, és csak négy frank egy belőle. Szép és olcsó!

– Mi ez itt? – kérdi egy parasztasszony, és egy kis asztalkához közelít.

– Adakozni lehet egy vak ifjú számára – feleli a fagylaltárus. – Szeretnék elküldeni Lourdesba zarándokútra. Olvassa el itt a táblát.

– Kár, hogy maga a vak fiú nincs itt. Akkor többet adnának az emberek.

– Én is azt hiszem, csakhogy az nagyon kínos lenne az ő számára. Képzelje csak magát a helyébe!

Szegény Orano! Azt hiszem, inkább meghalna, semhogy odaálljon az asztalka mellé. Még élénken emlékszik az orani megalázó élményére, amikor Josita felhasználta a vakságát arra, hogy kolduljon, és a saját zsebét töltse meg. Milyen borzasztó emlék! Akkor kilencéves volt.

Amikor vége a nyaralásnak, és Orano elutazik, a táskájában egy boríték lapul, benne 200 frankkal és ezzel a felirattal: „Lourdes”.

„A falubeliek nagyon kedvesek – gondolja –, de most már szinte köteles vagyok elmenni erre az útra. Csak éppen nem nagyon lelkesedem érte. De hát nem olyan sürgős. Különben is, én nem kértem a pénzt. Csakhogy a pénz mégis itt van, és én nem tehetem vele azt, amit akarok.”

Újra kezdődik az élete a vakok intézetében. Orano székeket foltoz, és még mindig nem ért egy szót sem az elzászi tájszólásból, amelyet a társai beszélnek. Az idő pedig múlik. Jelentkezzen-e a zarándokútra? Utazzék, vagy lemondjon az utazásról?

Ha lemond, mire fordítsa a pénzt?

Különleges fogadtatás

„Bizonyos emberekben csalódtál, Orano, de Istenben nem csalódsz soha!” Orano nem felejtette el ezeket a szavakat, amelyeket Zsuzsanna nővér mondott, amikor egészen el volt csüggedve. Elgondolkodik rajtuk. Néha így szól magában: „A vallás a maga formuláival és előírásaival talán egészen torz istenképet mutatott nekem, olyan Istent, akit nem lehet szeretni. Viszont én szeretném megismerni az igazit… de hol találom?”

Már több mint tíz napja szürke az ég. Közeleg a tél, egyre hidegebb lesz. Bár lenne minél előbb tavasz!

– Orano – mondja egy nap Zsuzsanna nővér –, szeretném, ha szép karácsonyi ünnepnapjaid lennének. A többi fiú karácsonyra hazamegy. Szomorú lennék, ha egészen egyedül itt kellene maradnod. Ezért van egy ajánlatom a számodra. Münsterben lakik egy unokanővérem. Megkérdezzem, hogy elmehetsz-e hozzá az ünnepekre? Az az érzésem, hogy vele jól megértenétek egymást, jobban, mint másokkal.

– Ugyan miért?

– Mert ő megérti a vakokat.

– De… honnét tudja ezt Zsuzsanna nővér?

– Mikor tizennégy éves volt, a mezőn egy különös, hosszúkás tárgyat talált. Kíváncsi volt, mi az, gyorsan fölvette, és lekaparta róla a földet. Ez a tárgy azonban a háború óta ott hevert. És alighogy a leányka a kezébe vette, máris robbant. Az unokahúgom megvakult, és most tudod, miért érti meg azokat, akik mindig sötétben élnek. Nos, írok neki, és elmondom, ki vagy. Remélem, menni fog a dolog!

Zsuzsanna nővér néhány nap múlva örömmel újságolja:

– Minden rendben!

– Mi van rendben?

– Hát tudod, a münsteri vakáció. Unokatestvérem szeretettel vár. Most jött a levele.

– Hogyan, máris válaszolt? Nagyszerű! Most már kezdhetek örülni!

– Becsomagoltál, Orano? – kérdi a ház asztalosa barátságosan. – Három nap múlva karácsony. Holnap autóval Münsterbe viszlek. Nyolckor indulunk.

– Nagyszerű, máris készen vagyok!

Másnap a kis, öreg autó bátran vág neki az útnak, és halad át sok helységen, míg végre megérkezik rendeltetési helyére. Itt át kell menni egy hídon, majd egy útkereszteződés, egy kis utcácska, egy kertkapu, rajta levélszekrény… – „Maurer” –, igen, ez az.

Az asztalos kopog. De máris visszaretten Oranoval együtt. Belülről hangos ugatás… a két látogató lábai remegnek!

– Ez aztán a fogadtatás!

– Nem éppen biztató!

De az első kedvezőtlen benyomás csakhamar szertefoszlik, és minden megváltozik. Orano ugyan még nem sejti, milyen változást hoz majd életébe ez a ház.

– Hallgass, Bello, légy csöndben… rendben van! – kiáltja egy hang, és kinyílik a kapu.

– Ki az?

– Jó napot, Mauererné, itt hozom magának Oranot.

– Nagyszerű! Lépjenek be, jöjjenek be! Igaz, csak dél felé vártam magukat, de Isten hozta! Jöjjenek be!

– Mi ez? – kérdi Orano kissé nyugtalanul.

Kinyújtotta kezét, hogy üdvözölje az asszonyt, de valami érdes, meleg simítja végig az ujjait.

– Ez nyilván Bello! – teszi hozzá. Megértette, hogy a nagy bernáthegyi kutya üdvözölte a maga módján azzal, hogy megnyalta a kezét.

Bello barátságos a vak ifjúval, de nem felejti, hogy egyúttal házőrző is, és megmorogja az asztalost. A derék férfi kissé fél, és nem is akar sokáig maradni. Még hosszú út vár rá vissza az otthonába.

– Üljön le, Orano, kikísérem az urat.

Az autó csakhamar elporzik, és Bello megnyugodhat.

A gyermek, aki most már valakié

Ari és az anyja

Miközben Maurerné bezárja az ajtót, Orano hallja, hogy apró, könnyű léptekkel közeledik valaki a szobából. Egy kis puha kezecske simul a meglepett Orano kezére.

– Ő a kis Ari – magyarázza Maurerné –, helyes, eleven, szőke kisfiú.

Maurerné elmeséli Oranonak Ari történetét, és azonnal Orano megszerette a kicsit. Ari csak hároméves, de ő is nyakába akaszthatná a nagy cédulát a szomorú felírással: „Akit a szülei elhagytak!” Szerencsére Maurerné magához vette a kicsit, sőt örökbe fogadta: végül is egy vak anya még mindig jobb, mint semmilyen anya. Mióta Ari itt van, a ház megtelt napsütéssel.

– Anya, játszol velem? Anya, adsz egy almát? Anya, mesélsz nekem? – kérdezi gyakran.

– Anya! – milyen drága szó! És Ari számtalanszor kimondja ezt a szót reggeltől estig. El tudjátok képzelni, hogy esik ez az anyátlan Oranonak?

„Milyen jó ennek a kicsinek” – gondolja gyakran. „Legalább nem kell végigélnie mindazt, amit nekem. Milyen nagyszerű lehet, ha valakinek azt szabad mondani: ,anya‘!”

Esténként, mikor Ari már alszik, Orano szívesen hallgatja, ahogy Maurerné mesél az életéről.

Mi minden történt vele tizennégy éves kora óta!

Ma este azonban Orano mesél.

– Tudja, Maurerné, mikor gyermek voltam, mindig azért imádkoztam, hogy Isten adjon nekem anyát. De nem hallgatott meg, és egyedül maradtam.

Hosszú csend következik. Nem mindig kell sokat beszélniük azoknak, akik súlyos terheket hordoznak, megértik egymást szavak nélkül is.

Anélkül, hogy Orano tudná, Maurerné összekulcsolja kezét az asztalon, és csöndben imádkozik. Szavait csak Isten hallja. Ebben a csöndben csak a falióra ketyegése hallatszik.

– Ide figyelj, Orano – mondja végül Maurerné –, az utóbbi napokban sokat gondolkoztam és imádkoztam. Én is akarok neked valamit mondani… Legalább húsz évvel vagyok idősebb nálad. Örömet okoznék neked, ha azt mondanám: mától kezdve tekints anyádnak?

– Ezer örömmel, ha ez lehetséges lenne, de…

– Lehetséges, ha mondom, hát nem bízol bennem?

– Bocsásson meg, Maurerné! Természetesen nem akartam megbántani, de… tudja, oly gyakran ígérgettek már nekem az emberek sok mindent, amit nem tartottak meg. De ha igaz az, amit mond…

– Ne félj, kedves Orano, én megtartom a szavam. Minden hóvégén hozzám jöhetsz, és otthon érezheted magad nálam. Várlak, és te boldog leszel. Beleegyezel?

– Igen, Maur… Anya! Köszönöm, köszönöm!

– Köszönd meg Istennek, Orano! Bizonyos, hogy Ő törődik veled, jobban, mint ahogy elképzeled. Biztos, hogy még sok szépet fogsz megélni!

Éjfél van! Tizenkettőt üt a falióra, azután egyet, majd kettőt…, már három óra, négy óra, és Orano még mindig nem alszik. Képzeljétek el, örökbe fogadták! Soha többé nem lesz a „senki gyereke”. Van már anyja! Túl szép ez ahhoz, hogy aludni tudjon. Milyen büszkén mesél majd az otthonban az „anyjáról”!

Végiggondolja egész eddigi életét: az árvaházban, a párizsi intézetben, visszaemlékszik a gyámhatóságra, a Mülhausen melletti otthonra, Zsuzsanna nővérre, aki ide küldte… És hirtelen elmosolyodik: „Ő most már az unokatestvérem, hiszen ő az anyám unokahúga. Akkor hát már az otthonban is van rokonom!”

De még más élmény is vár Oranora.

A hosszú este

– Kész vagy? – kérdezi újra meg újra türelmetlenül a kis Ari.

– Igen, elolthatod a lámpát.

– Milyen szép! – kiált a gyermek, és tapsol. – Kezdődik az ünnep.

Sem Orano, sem örökbefogadó anyja nem látják a karácsonyfagyertyák fényét. De nem számít, fő, hogy a gyermek boldog!

Néhány ismerőst is meghívtak a családi ünnepre. Így legalább ezen az estén nincsenek egyedül, és az ismerősök jó szolgálatot tehetnek a két vaknak. Mert a vakok hogyan is vigyázhatnának az élénk Arira, aki boldogan ugrálja körül a karácsonyfáját?!

Énekelni kezdenek. Az egyszerű szöveg és a vidám dallam meglepi Oranot.

Azután Maurerné egy nagy könyv után tapogatózik, amely az asztalon fekszik. Lapozni kezd benne, majd így szól:

– A betlehemi fogadóban nem volt hely a világ Megváltója számára. De nálunk legyen helye Jézusnak. Elolvasom Lukács evangéliumából születése történetét: ,Voltak pedig pásztorok azon a vidéken, akik kint a mezőn tanyáztak és vigyáztak éjszaka a nyájuk mellett…‘

A vak asszony gyakorlott ujjai fürgén siklottak a papír fölött, és ajkai olyan természetesen mondták ki a szavakat, mintha a szemével olvasta volna őket.

– ,…és megtalálták Máriát és Józsefet és a kisgyermeket, aki a jászolban feküdt‘ – folytatta az olvasást.

Orano azonban most elfelejtett odafigyelni. Nyílként járja át fejét a gondolat:

– Micsoda? Örökbefogadó anyámnak van Braille-írással írt evangéliuma? Hiszen ez nagyszerű! Talán kölcsönadja nekem is!

– Orano, ez a tiéd – mondja valamivel később Ari. A kicsi egy csomagocskát tesz nagy barátja kezébe.

Orano kibontja a csomagot, és kezében tart egy tárgyat, amelyet illatáról hamarosan fölismer: szappan. A karácsonyfa mellett pedig Ari fedezi föl a játékot, amelyet Orano vásárolt neki.

Kint havazik. Alig hallani a járókelők lépteit. Bent meghatottan beszélgetnek a vendégek. A gyertyák csendesen leégnek. Orano elgondolkodva ül a kanapén, kezében a szappannal. Életében először vesz részt mint „családtag” egy karácsony estén.

Maurerné hirtelen megszólal:

– Orano, van itt számodra még több ajándék is! Azt hittem, Ari már mindent odaadott; de itt még más is van.

Hamarosan öt további csomag halmozódik a vak ifjú térdén.

Egy nyakkendő, zsebkendők, egy elegáns pénztárca, egy toilettkészlet, zoknik… Oranot még soha életében nem kényeztették így. Milyen szép a karácsony Münsterben!

A vendégek elbúcsúznak. Az ajtó bezáródik…

– Anya! – szól Orano. – Kölcsönadnád a könyvet?

– Melyik könyvet?

– Azt, amelyikből a karácsonyi történetet olvastad. Nem is tudtam, hogy létezik Braille-írással írt evangélium. Szívesen olvasnék belőle már ma este… megkaphatom?

– Csak vidd, drága Orano, vidd magaddal a szobádba!

Mindenki alszik. Orano számára azonban folytatódik az ünnep. Ágyban fekszik, és a sötétben egyik lapot a másik után forgatja a nagy könyvben. Ujjai fáradhatatlanul siklanak a sorokon. Egyik történet a másik után vonul el előtte. A fiatalember elkíséri a tizenkét éves Jézust a templomba. Azután a béna ember története köti le a figyelmét. Kétszer is elolvassa…

„Megbocsáttattak a te bűneid!” – mondja először Jézus a szerencsétlennek.

– Nekem is szükségem van bűnbocsánatra!

14. fejezet: Egy ember meghívja a barátait ünnepi lakomára. Senki sem akar eljönni: milyen csalódás! A férfinak azonban jó ötlete támad. Behívja a szegényeket, a nyomorékokat, a vakokat! Így azután elkezdődhet az ünnepi lakoma.

– Késő van. Holnap folytatom… csak még ezt a pár sort… milyen szép is a tékozló fiú története! S ha arra gondolok, hogy az apja mégis visszafogadta! És most tovább… még tovább. Ezt a Zákeust, aki látni akarta Jézust, kiváltképpen kedvelem. Zákeusnak rossz volt a híre, Jézus azonban mégis éppen hozzá tért be szállásra. Azt hiszem, én is ugyanúgy tettem volna, mint Zákeus. Én is megnyitottam volna a házamat Őelőtte…

Az óra négyet üt. Orano még mindig olvas.

– És most elfogták Őt, aki csak jót tett! Kigúnyolják, megverik… el kell még olvasnom, hogyan folytatódik a dolog. 23. fejezet: biztosan ez a legutolsó. Keresztfára szögezik, Ő pedig nem védekezik! És meghalt. Sírba teszik… Micsoda? Még egy fejezet? Három nap múlva üres a sír? El tudom képzelni, hogyan csodálkozhattak az asszonyok. Hát akkor feltámadott? És ha él, akkor lát engem is, és hallja a szavamat… Uram Jézus, én mindazt hiszem, amit itt olvastam. Hiszem, hogy értem is a keresztre mentél!

Ó, ez az imádság! Ez nem betanult ima. Ez a szívből jött!

– Anya! – kiáltja barátunk másnap reggel vidáman. – Elolvastam az egész könyvet… és többször is találkoztam önmagammal benne. Én is meghívtam magamhoz az Úr Jézust, szinte úgy, ahogy Zákeus tette. És Ő eljött hozzám. És most már valóban karácsony van a szívemben!

Maurerné meg van hatva.

– Mondani akarok valamit, Orano… vagy várj, jobb, ha a Biblia mondja el neked. Előveszem János evangéliumát.

És máris az asztalon van a drága könyv.

– Kinyitom az első fejezetnél… Olvasd el a 12. verset, ott megtalálod a nevedet.

– Az én nevemet az evangéliumban?

– Igen, hát nem éppen most mondtad, hogy szívedbe fogadtad az Úr Jézust, ahogyan Zákeus a házába fogadta Őt?

– De igen!

– Akkor olvasd!

– Valakik pedig befogadták őt, hatalmat adott azoknak, hogy Isten gyermekeivé legyenek…

– Megtaláltad?

– Nem, az én nevem nincs itt.

– Olvasd el a két utolsó előtti szót, Orano!

– Isten gyermekeivé.

– Igen. Miután oly sok éven át a „senki gyereke” voltál, és senkihez nem tartoztál, maga Isten fogadott örökbe most. Mivel Jézust meghívtad magadhoz, Isten téged is befogadott gyermekeinek nagy családjába. Orano! Ő Atyád lesz, és életed minden napján gondoskodik rólad.

– Isten gyermeke… és ez igaz… milyen nagyszerű!

És a zarándokút?

– Jó napot, Zsuzsanna, kedves unokanővérem!

– ???…!!!

– Jó napot, Zsuzsanna nővér, kedves unokanővérem! – ismételte Orano mosolyogva, amikor visszatért Münsterből a karácsonyi szünet végén.

A jó nővér meglepődött. Orano még sohasem volt ilyen bizalmaskodó. Mit jelentsen ez a megszólítás?

– Hát nem unokatestvére Maurerné Zsuzsanna nővérnek?

– De igen!

– Akkor mi is rokonok vagyunk, mert Maurerné örökbe fogadott engem!

Zsuzsanna nővér ugyancsak csodálkozik. Nagy a lelkesedése, s mikor meghallja, hogy Orano Isten gyermeke lett, kimondhatatlanul nagy az öröme.

– Biztosan csak szalmaláng – vélik egyesek Orano társai közül az otthonban. – Hamarosan ellobban majd.

De akarva, nem akarva, tudomásul kell venniük, hogy Orano nem az, aki volt. Kedélyállapota megváltozott, és teljesen elhagyta a szennyes beszédet.

Csak egyvalami nyugtalanítja az ifjút: „Kétszáz frankot kaptam, hogy azon Lourdesba menjek zarándokútra, de most… nem, nem mehetek! Ha Isten úgy akarja, itt is visszaadhatja a szemem világát. Hiszen az Ő hatalma mindenütt ugyanaz. És sokkal fontosabb az, hogy az Ő fénye most a szívemben világít. Milyen jó, hogy örökbefogadó anyámnál elolvashattam Braille-írással az evangéliumot. Nos… tudom már, mit teszek a pénzzel… föltéve, ha az ajándékozók egyetértenek vele…”

Az idő múlik. Orano magában őrzi szívének titkát.

– Két látogatód van! – mondják neki egyik reggel. Barátunk azonnal fölismeri párizsi gyámanyja hangját, és a papét, akit a Vogézekben ismert meg.

– A zarándokút miatt jöttünk. Mit határoztál?

– Köszönöm, hogy gondoltak rám. A pénz még megvan, de tudják, én lemondtam a hosszú utazásról. Elolvastam Lukács evangéliumát. És most már hiszek Jézus Krisztusban. Ez örömmel tölti el az életemet. Kész vagyok a pénzt visszaadni… hacsak…

– Hacsak?

– Annyira szeretnék egy Braille-írású Újszövetséget.

– Milyen csalódás! – sóhajt a gyámanya. – Hiszen tudod, hogy a legjobbat akartuk a számodra.

– Tudom, kedves gyámanyám. De… mi lehet inkább a javamra mint az, hogy olvashatom az Újszövetséget?

– Igaza van – mondja a pap. – Hagyjuk meg nála a pénzt. Próbáld megszerezni Isten Igéjét Braille-írással, Orano! Kívánom, hogy sok örömed legyen az olvasásakor. Erre van a leginkább szükséged!

Barátunk még aznap este ír a Braille-evangéliumi missziónak.

Néhány nap múlva megérkezik egy óriási csomag, benne kilenc hatalmas kötettel. A vak ifjú ujjai lázas sietséggel szántanak végig a feliratokon…

– János evangéliuma! Milyen nagy öröm lesz, hogy olvashatom. Apostolok cselekedeteinek könyve… Pál levele a rómabeliekhez… milyen nagyszerű!

A „fertőző góc”

– Ide figyelj, Orano – mondja egy napon az intézetvezető –, nem neked való ez a munka: reggeltől estig keféket készíteni olyan emberek között, akiknek a szavát sem érted. Mivel szereted a zenét, olyan hivatást kellene választanod, amelynek köze van a zenéhez. Ez sokkal jobban kielégítene.

Orano teljesen egyetért vele, de hát… mit tegyen? Érdeklődni kezd a lehetőségek iránt. Végre, hosszas keresés után talál egy zongorahangoló iskolát valahol Franciaország belsejében, ahová fölveszik tanulónak. Nem is tudja, milyen nagy meglepetés vár rá ott.

– Jó éjszakát, Arzén – hallja első este a hálóteremben.

– Arzén? – gondolkodik magában az újonnan jött. – Ez emlékeztet valakire.

Másnap reggel barátunk a reggeliző szomszédjához fordul:

– Mondd már, van itt valamilyen Arzén?

– Persze, én vagyok az!

– Úgy – mondja Orano csodálkozva.

Rövid habozás után megkockáztat még egy kérdést:

– Nem hívnak véletlenül Arzén Mahdinak?

– De igen, miért?

– Mert akkor mi régi ismerősök vagyunk! – mondja az új tanuló, akinek az öröm legyőzi a félénkségét. – Orano vagyok. Emlékszel? Együtt voltunk Algírban iskolában.

– Orano? Hát persze! De annak legalább tíz éve.

A két fiatalember most már alig győz mesélni egymásnak. Orano fölfedező útja azonban még nem ért véget. Örömmel talál rá még több régi barátra a párizsi zeneiskolából, és nemsokára egészen otthon érzi magát az új iskolában.

– Nem vagy az, aki voltál… – állapítják meg hamarosan egykori pajtásai. – Párizsban káromkodtál, cigarettáztál, hazudoztál…

– Így van. De megváltoztam. Az történt, hogy elolvashattam az evangéliumot, és benne barátra találtam: Jézus Krisztusra. Ő átalakította az életemet, és most már sokkal jobb minden.

– Tehát pap lettél, és erkölcsi prédikációkat akarsz nekünk tartani?

– Eszem ágában sincs! Lehet keresztyén az ember anélkül, hogy erkölcsi prédikációkat tartana!

Telnek a hetek… hónapok… Orano lassanként megismerkedik jövendő élethivatása minden titkával. Szabad idejében zongorázik, és buzgón olvassa az Újszövetséget. Magával hozta ugyanis az egyik nagy Braille-írásos kötetet.

– Tudod – mondja Arzén egy este –, életem nem könnyű. Árva vagyok, és már négy éve lakom itt. A tanulás jól megy, egyébként azonban boldogtalan vagyok, és irigyellek téged…

– Meg kellene próbálnod olvasni az evangéliumot, Arzén! A te szívedben is ugyanazt végezheti el, mint az enyémben. Kölcsönadjam?

– Nagyon köszönöm!

Arzén elmélyed a könyvben. A könyv hamarosan körülvándorol az egész hálóteremben. Egy napon azonban az otthon vezetője megsejt valamit. A tanulókat eltiltják Orano könyveinek olvasásától.

Erre viszont már az eddig közönyösek is alig várják, hogy olvashassák a „tiltott iratokat”.

– Minél tovább olvasom, annál jobban vágyom arra, hogy új életet folytassak – vallja meg Arzén. – De hogyan?

– Ide hallgass – ajánlja Orano –, nemsokára itt a karácsonyi szünet. Nincs családod, gyere velem! Meghívlak Münsterbe. Örökbefogadó anyám biztosan beleegyezik. Ő majd mindent jobban meg tud magyarázni neked, mint én, és bőven lesz időnk a beszélgetésre. Jössz?

– Nagyszerű, Orano, örömmel megyek! A szünet után a két vak ragyog az örömtől. Ahogyan két évvel azelőtt Orano, úgy most Arzén is megnyitotta szívét az evangélium világossága előtt. Az iskolaigazgató észreveszi, hogy valami megváltozott. De ahelyett, hogy ennek örülne, nyugtalankodni kezd, és figyeli tanítványait…

Orano örökbefogadó anyja olykor ír a vak ifjúnak, és bátorítja. „Köszönöm a levelét – válaszol Arzén –, elhatároztam, hogy továbbra is olvasom a Bibliát, és a keskeny úton járok. Oranoval olyan boldogok vagyunk, hogy együtt imádkozhatunk.”

A két barát nem is sejti, hogy minden levelüket felbontják és elolvassák; az igazgató ismeri a Braille-írást.

Arzén ragyog az örömtől. Orano boldog. Vannak, akik gúnyolódnak, mások azonban figyelnek rájuk…

De hirtelen jön a nagy változás. Oranot hivatja az igazgató.

– Nem tűröm tovább ezt a keresztyén propagandát! Túlságosan nagy a fertőzés veszélye. Nincs szükség az iskolánkban ilyen mihaszna emberekre. El vagy bocsátva! Menj máshová a Bibliáddal!

Ez súlyos ügy. Orano azonban Péterre és Jánosra gondol, akik még fogságot is szenvedtek Jézusról való bizonyságtételükért. Hiszen olvasta a Cselekedetek könyvében: „Nem tehetjük, hogy amiket láttunk és hallottunk, azokról ne szóljunk.” És Isten nem hagyta el a két tanítványt…

– Ha te elmész, megyek én is – jelenti ki Arzén. – Biztos vagyok benne, hogy Isten nem hagy el.

Másnap a két fiatalember elhagyja az iskolát. Sokáig kell utazniok, amíg Münsterbe érnek. Egyáltalán nem örülnek ennek a nemvárt „vakációnak”. Maurerné szívesen fogadja őket.

– Figyelj, Arzén, mit olvastam a Zsoltárok könyvében – mondja egy reggel Orano: „Hagyjad az Úrra a te utadat, és bízzál benne Ő majd megcselekszi”. Ez éppen nekünk szól! Isten megígérte, hogy tesz valamit értünk. Ezért ne veszítsük el a bátorságunkat.

A Biblia ígérete valóra válik. Arzén hamarosan beiratkozhat a münsteri gimnáziumba. Később a strasbourgi egyetemen tanul tovább, mint egyetlen vak a háromezer hallgató között. Befejezi az egyetemet, és matematikatanár lesz. Isten megáldja az Őt félőket.

A kitűnő zongora, amely lehangolódott

„És én mit tegyek?” – kérdi magában Orano. „Tizennégy napja írtam Párizsba egy másik zongorahangoló iskolába. De még nem válaszoltak.”

Isten próbára teszi Orano hitét. De új bátorságot öntenek belé Ézsaiás próféta szavai: „Olyan úton vezetlek, amelyen a vak sem téved el, és olyan ösvényeken, amelyeket nem ismersz.”

„Isten egyenesen nekem ígéri ezt! Ezért hát bízom benne.”

Végül megjön a levél Párizsból: „Fölvételi vizsga nélkül beléphet hozzánk. Jól tette, hogy őszintén megírta, miért zárták ki előbbi iskolájából. Nálunk ezen a téren semmi nehézsége nem lesz. Minden diák nyugodtan élhet a meggyőződése szerint.”

Orano élete megint új helyen kezdődik, vak és nem vak tanulók között. Keményen dolgozik. Nemcsak a zongorahangolást tanulja, hanem zongoraórákat is vesz. Két év múlva részt vesz egy zenei versenyen, ahol jobban szerepel, mint számos nem vak társa, és az oklevél mellé második díjat is nyer. Most már zongoraórákat is adhat. Szép jutalmat kap tehát hosszú éveken át végzett kitartó munkájáért.

A nyarat, mint rendesen, örökbefogadó anyjánál tölti Münsterben. Az asszony egyik nap a városka főutcáján belép egy kárpitos üzletébe:

– Bocsásson meg, uram, nincs véletlenül zongorájuk, amely hangolásra szorul? A fiam szívesen jönne… –

Egy pillanat… azt hiszem, jókor jött. Várjon kérem, csöngetek, és a feleségem azonnal itt lesz.

Így jut Orano munkához a Fő utca 39-ben.

Másnap reggel csönget az első emeleti ajtón.

– Már vártuk – mondja Lacmanné. – Kérem, lépjen beljebb. Itt a zongora…

– Előkelő hölgy lehet – gondolja magában Orano, és megpróbálja maga elé képzelni az asszonyt, aki oly barátságosan fogadta.

– Noémi! – kiáltja az asszony. – Kérlek, vedd gondjaidba az urat! Csinálj gyorsan egy csésze kávét!

– Azonnal, anyám – feleli egy fiatal leányhang.

„Noémi… nem valami gyakori név – gondolja magában a fiatal zongorahangoló, ahogy kezébe veszi a szerszámot. – De mégis… persze, olvastam a Bibliában, Rúth történetében. Talán zsidó ez a család?”

Orano kezei végigfutnak a billentyűkön, és megszólaltatják a zongorát.

– Valóban hangolásra szorul. De milyen szép hangja van! Nagyszerű a zongorájuk… Igen, az „E” túlságosan mély.

Orano a specialisták biztonságával állapítja meg a diagnózist.

– Ó… – teszi hozzá, ahogy leüt egy akkordot –, ritkán találkoztam ilyen szép hangú zongorával. Ha a magaméra gondolok… emellett tiszta ócskaság!

– De jó kezekben van! – szól Lacmann kisasszony, és hozza a kávét.

– A hangszer lelkét a hangoló sem képes megváltoztatni. Legföljebb azt tudja elérni, hogy tisztán szóljon!

Barátunk több órán át dolgozik a zongorán. Hallása kifinomult. Nemsokára azonban már hazafelé készülődik. De Lacmanné megkérdi:

– Ön azt mondta, nincs jó zongorája; eljönne hozzánk időről időre, és gyakorolna a mi zongoránkon?

– Ön túlságosan jó hozzám, asszonyom! Nos, ha megengedi…

– Természetesen! Jöjjön csak, valahányszor kedve tartja.

És Orano boldogan jön. Már előre örül, hogy egy ilyen jó zongorán játszhatja Bach fúgáit.

Eleinte attól tart az ifjú muzsikus, hogy zavarja a Lacmann családot. De amikor a billentyűk előtt ül, elfelejti félénkségét. Művészlelke minden érzését beleadja a játékba.

– És ön, kisasszony, nem játszana nekünk valamit? – kérdi egy napon.

– Ó… – feleli Noémi –, én még nagyon kezdő vagyok. Családunk szívesen énekel, és én kísérem az éneket. Ismeri talán az énekeskönyvünk énekeit? Várjon, idehozom. Ha akarja, énekelek, és maga kíséri.

Hamarosan az egész család összegyűlik a zongora körül. Elkezdik az éneket, és a vak zongorista mesteri rögtönzéssel kíséri őket.

– Valóban szükség volt erre a zongorára, hogy találkozhassunk! – kiáltja Orano. Boldog, hogy meggyőződéses keresztyénekre bukkant.

– Üljünk asztalhoz! – mondja a háziasszony. – Kérjük kedves vendégünket, meséljen valamit magáról.

Az étkezés sokáig tart, és azután még együtt maradnak az új barátok.

– Micsoda mozgalmas élete volt idáig!

– Jöjjön hozzánk gyakran, Orano úr! Érdekel bennünket, hogyan alakul tovább a sorsa!

Valahányszor Orano csönget, örül a család. És hamarosan a zongora húrjain kívül halkan más húrok is zengeni kezdenek. Hogy milyenek? Orano… és Noémi szívének húrjai.

És a vak ifjú imádkozik:

– Istenem! Te tudod, hogy én ezt a leányt szeretem. De valóban a te akaratod-e ez?

Egyik nap, amikor kettesben vannak a szalonban, megvallja:

– Noémi! Én… szeretem magát! Akar a feleségem lenni?

A leány elpirul a meghatottságtól.

– Igen!… mondja akadozva. – Meg kell mondanunk a szüleimnek.

– Vak vagyok… Vajon beleegyeznek-e, hogy leányukat egy vak férfira bízzák? Vajon mit felelnek?

A válasz

Fő utca 39, első emeleti lakás. Három ember ül a szalonban: Lacmann úr, a felesége és a zongorahangoló. Barátunk még a lélegzetét is visszafojtja.

– Beleegyeznének-e, hogy lányukat feleségül vegyem?

– kérdezte az imént. Vajon mi a válasz? A rövid csend óráknak tűnik. Végül Lacmann úr megköszörüli a torkát és megszólal.

– Bocsássa meg habozásunkat, Orano úr! – mondja kissé zavartan. – Bizonyára megért minket, szülőket! Hogy a mi Noéminket egy vak emberhez adjuk… nem, ez lehetetlen!

– Szeretjük magát – teszi hozzá Lacmanné –, de képzelje magát a mi helyzetünkbe!

– Adjon egy kis gondolkodási időt, Orano úr! Hisz ez rendkívül fontos kérdés!

Orano szomorúan megy haza. Felkészült erre a nehézségre… és mégis reménykedett. Úgy látja, Isten fölkészítette Noémit, hogy életét megossza vele.

„Végül is – vigasztalja magát – Lacmann úr és felesége még nem adtak végleges választ. Idő kell, hogy meggondolják a dolgot. Engem pedig Isten vezetett idáig is; ezután is Ő vezéreljen. Ő mindent tud a jövőre nézve. Ezért…”

Az idő pedig múlik… egyik nap a másik után.

Egyik este, amikor a zongorahangoló hazafelé tart Lacmannéktól, vidáman, fölemelt fejjel siet fehér botja mögött. Az ember szinte azt hinné…

– Vigyázat, Orano! Ne olyan gyorsan! – szeretnénk odakiáltani neki, ha a közelében volnánk. A járda széle, a lámpaoszlopok… mind veszélyesek a vak ember számára, ha az nagyon siet.

De miért ilyen féktelen ma Orano? Mert szíve örömtől repes.

– Csodálatos, csodálatos! – mormolja magában egész úton. – Beleegyeztek, belegyeztek! Milyen boldogság! Eljegyezhetjük egymást!

Egy év múlva, szép nyári napon van a menyegző. Az ifjú házasok sok ajándékot kapnak. Orano legjobban a Bibliának örül, amely egyetlen kötetben tartalmazza mindazt, amit a Braille-Biblia 33 hatalmas kötetben, 72 kilóval. Most már felesége szemével olvashatja naponként a Bibliát. Mindketten igent mondanak a menyegzői igeversükre: „Hatalmasan cselekedett velünk az Úr, azért örvendezzünk!” Hiszen ez annyira igaz!

A menyegző szép, de azután… Tartós lesz-e a házasságuk? Igen, mert barátaink nemcsak Istennel kezdték közös útjukat, hanem Ővele akarják folytatni is azt. Az emberek meglátják majd, micsoda különbség van azok között, akik az Úr Jézust szeretik, és azok között, akik nem.

A munka

Az ifjú pár Münsterben telepszik le. Így Orano is, Noémi is a családja közelében marad.

A zongorahangolónak most már megrendelőkre van szüksége. Nem valami könnyű ilyeneket találni. A város kedves, szép, de az a hátránya, hogy kicsiny. Münsterben nincs olyan sok zongora, mint egy nagyvárosban. A zongorát nem kell naponta hangolni.

Strasbourg nyolcvan kilométerre fekszik Münstertől. Ötvenszer több a lakosa, és valószínűleg ötvenszer több zongora is van benne! Orano ott biztosan könnyebben találna munkát. Talán még dolgozhatna zongoraárusító üzlet számára is.

„A Biblia azt tanácsolja, hogy mindent mondjunk el Istennek – gondolja Orano –, ezért imádkozzunk kitartóan, hogy találjak munkát. Kérjük Istent, vezessen bennünket a megfelelő helyre.”

Egy reggel beül az ifjú pár a kis autójába, és Strasbourgba mennek. Több zongoraüzlet címét ismerik.

Mielőtt a városközpontba érnek, megnézik a térképet:

– Itt… Kleber tér, de la Mésange utca… Dóm utca… itt vagyunk! – jelenti ki Noémi. – Menjünk tovább az Új templom térig.

Továbbhajtanak.

– Hallom, hogy a közlekedés itt sűrűbb – mondja Orano. – Nemsokára a központban leszünk. Hagyjuk itt a kocsit, és menjünk tovább gyalog.

– Megtehetjük, csakhogy a parkolók mind foglaltak!

– Akkor menjünk tovább. Talán találunk valahol szabad helyet!

– Várj! Nagyszerű! Az egyik kocsi indul. Gyorsan a helyébe állok!

Ahogy Noémi parkolt, lát egy kirakatot éppen szemben. Nos, ez nem csodálatos dolog egy városban! Igen, de…

– Tudod, hol parkoltunk akaratlanul? – kérdi a férjét. – Éppen egy nagy hangszerkereskedés előtt! Ha már itt vagyunk, kérdezzük meg gyorsan, nincs-e szükségük zongorahangolóra!

– Várj csak, Kincsem, hogy hívják az üzletet?

Noémi elolvassa a cégtáblát.

– Mert tudod, ennek a címe is nálam van. Csakhogy ez a bolt igen előkelő, és talán nem mernek vak zongorahangolót küldeni a vevőikhez. Az emberek attól tartanak, hogy nem dolgozom elég jól!

– Menjünk be mégis, Orano! A kérdés nem kerül semmibe!

– Jobbkor nem is jöhettek volna – mondja az üzletvezető –, éppen egy második hangolóra volna szükségem.

Orano és felesége sugárzik az örömtől. El voltak rá készülve, hogy üzletről üzletre kell járniuk, és talán egész napon át munkát kell keresniük. És Isten máris felelt a kérésükre!

– Mikor kezdheti a munkát? – kérdi az üzletvezető.

– Ha óhajtja, azonnal.

– Ennek örülök, mert jelenleg túl vagyunk terhelve munkával. Alkalmazom!

– Bocsásson meg, uram – teszi hozzá Orano. – Talán jobb volna, ha csak próbaidőre venne föl, mondjuk három hónapra…

– Ahogy kívánja. De biztos vagyok benne, hogy minden rendben lesz. A vakok ugyanis gyakran sokkal tehetségesebbek ebben a hivatásban, mint a látók. Ha felesége el tudja vinni a megrendelőkhöz, annak nagyon fogok örülni!

Orano munkát talált!

A három hónapos próbaidő… már több mint tizennégy éve tart. (Barátunk ma is ugyanannál a cégnél dolgozik.)

Az ifjú párnak most már lakást kell keresnie. Ez nem könnyű Strasbourgban. Szerencsére egy évig lakhatnak a rokonoknál. Akkor pedig egy csöndes városrészben fölfedeznek egy csinos lakást egy kétlakásos ház földszintjén. Pontosan ilyenre van szükségük! Barátaink boldogok.

Orano drága kincse

A szülészeti klinikán minden fiatal apa egyforma: amikor az újszülöttet először a karjára veszi, kissé remeg a keze. Milyen csoda is egy ilyen csecsemő, és milyen drága kincs.

Orano is átéli ezt a csodát, amikor a kis Erzsike egyszerre csak igen nagy helyet foglal el a családban. De Orano nem olyan, mint a többi édesapa: ha tudni akarja, milyen a gyermeke arcocskája, ujjaival kell végigtapogatnia az arcát, az orrát, a homlokát. Amikor a zsenge hangszalagocskák rezgésbe jönnek, repes Orano szíve. Ezúttal nem a zongorahangoló fülével figyel, hanem az apáéval, aki megérti gyermekének legkisebb, erőtlen hangocskáját is. Most már jobban érti, hogy Isten meghallja, amikor erőtlen, kicsiny teremtményei szólítják Őt.

– Bárcsak látnád ezeket az aranyos kezecskéket – mondja néha az ifjú anya. – Oly törékenyek és mégis olyan tökéletesek.

Orano ugyan nem éli át azt az örömet, hogy a gyermekét lássa, mégis gyakran álmélkodik a kicsiny emberi lényen. Milyen nagyszerű érzés, amikor a meleg, puha ujjacskák körülölelik a mutatóujját!

Telnek a hetek és a hónapok, a csecsemő szépen gyarapodik. Egy nap pedig Erzsike megteszi az első lépéseket. Nemsokára kimondja az első szavakat.

Ahogy nagyobb lesz, büszkén megy az apjával sétálni. Kis kezével mindig fogja apja kezét, de nem azért, mint a legtöbb gyermek, hogy biztonságban érezze magát, hanem azért, hogy vak apja félelem nélkül járkálhasson. Éles szemecskéi minden akadályt észrevesznek, Erzsike biztos kézzel vezeti az apját.

Három év múlva megjelenik a kicsiny Márk. Az egész lakást betölti vidám gügyögése. Ez azonban új problémát is jelent az anyának, hiszen neki kell Oranot a különböző megrendelőkhöz elvinnie.

Mi van a sztár zongorájában?

– Halló! Ön a zongorahangoló?

– Én vagyok!

– Nagyszerű! A nagy Wacken-teremből beszélek. Fel tudná hangolni a hangversenyzongoránkat? Szombat estére van rá szükségünk, Johnny Hallyday koncertjére. Számíthatunk önre?

– Biztosan! Előjegyzem magamnak. Várjon csak, a feleségem utánanéz. Jó lesz csütörtök reggel?

– Nagyon jó lesz. Várni fogjuk. Csak még egy kérdést: bocsásson meg… úgy tudom, ön vak. Menjünk önért kocsival?

– Nem, ebből ne csináljanak gondot. Feleségem visz majd oda az autónkkal!

– Úgy! De akkor neki a teremben kell majd önre várnia.

– Nem, mert van egy hétéves leánykánk és egy négyéves fiunk. Amíg dolgozom, ők hazamennek, és két óra múlva értem jönnek.

Csütörtök reggel a házaspár belép a nagy terembe. Az asszony vezeti vak férjét, akinek kezében különböző szerszámok vannak.

– Vigyázz, Orano! Itt vannak a lépcsők. Még kettő, és már a színpadon vagyunk. A zongora itt áll! –

Szombaton biztosan nem lesz itt ilyen nyugalom! El tudom képzelni, hogy a szervezők először alapos hangulatot csinálnak a közönségnek. Azután lép majd színre bálványuk a gitárral, hatalmas fényszóróktól megvilágítva, a hallgatóság pedig valósággal őrjöngve fogadja.

– Remélhetőleg nem az történik majd, ami néhány éve Párizsban. Emlékszel még? A sportpalotában hétszáz széket összetörtek!

– Ez a Johnny! Micsoda sikere van a fiataloknál! De vajon igazán boldog?

– Azt mondják, hat hónapos korában fogadta örökbe valami művészházaspár. Képzeld el, Orano, nem is ismerte a szüleit.

– Akkor ugyanúgy járt, ahogy én. De vajon akadt-e valaki, aki Jézusról beszélt neki? Ezek a sztárok… egyesek imádják, mások pedig megvetik őket. A rivalda fényébe állítják őket, de ki mutatja meg az igazi világosságot nekik, az egyetlent, amely a szívükbe világíthat?

– Figyelj csak, nem tehetnénk mi annak érdekében valamit, hogy Johnny legalább pár szót halljon Istenről?

– De igen! Van egy ötletem. Írjunk egy levelet, és hagyjuk itt a zongorában!

– Nagyszerű! Ha meglátják a nevét a borítékon, biztosan megkapja. Fogalmazzuk meg gyorsan. Hazamegyek, letisztázom, és amikor eljövök érted, elhozom a nagy sztárnak írt kis levelet!

A zongora kész: fel van hangolva. Orano játszik rajta néhány szonátát, amíg feleségét várja.

– Itt vagyok! – mondja ez nemsokára. – Lecsukhatod a zongorát, de előbb…

– Dugjuk be ide a levelet. Így! Most már elindulhatunk hazafelé.

– Kedves Johnny – áll a levélben –, ma este énekelni fogsz egy nagy sereg fiatal előtt. Egy napon azonban egészen egyedül állsz majd Isten előtt. Készülj erre a találkozóra! Jézus Krisztus érted adta életét, mert szeret téged. Jöjj hozzá, amint vagy!

És eljön a szombat… a bálvány ott áll rajongói előtt. A terem zsúfolt. A hangszórók teljes üzemben! Irtózatos a hangerő. A közönség izgatott.

Késő éjszakáig tart a lárma. Végül a zenekar az utolsó számot játssza, és a bálvány az utolsó számát énekli.

A közönség őrjöngve lelkesedik… Johnny pedig eltűnik. A függönyt leeresztik, az előadásnak vége. A fiatalok félig kábultan hagyják el a termet. A fényszórók kialszanak.

Kimerülten távozik Johnny a helyszínről. Vajon megkapta-e a „levelet”? Bizonyosan!

Másnap a rádió bemondja: „Strasbourgi sikeres hangversenye után Johnny Hallyday kis híján halálos autóbalesetet szenvedett, amikor a következő város felé tartott.”

Vajon gondolt-e a „show” királya arra a rövid üzenetre, amelyet Orano a zongorájába tett?

A titokzatos látogató

Este van. A csöndes városnegyedben a csinos villa mintha aludnék már. A kertkapu zárva, az eső halkan csöpög a fákról. A házban sötét van. De… lépteket hallunk. Semmi kétség: valaki járkál a házban, a folyosóról a konyhába, a hálószobából a szalonba, zseblámpa nélkül, de olyan biztos léptekkel, mintha fényes nappal volna. Sajátságos, de a legkevésbé sem titokzatos, mert ezek… Orano léptei. Egy vak számára mindegy, hogy lámpával közlekedik-e, vagy anélkül. Az áramkihagyások nem zavarják őt.

Strasbourgban vagyunk 1971. november 15-én, kevéssel este hat óra előtt.

A sötét házban Orano leül a zongorája elé, és úgy várja a családját, amely nemsokára hazatér. Schubertet játszik? Talán. Mindenesetre, amit játszik, nagyon szép. A hangok olykor csilingelnek, mint a csengettyűk, máskor gyöngyöznek, mint a patak…

Egyszerre csak kinyílik az ajtó anélkül, hogy a muzsikus észrevenné. A nyílásban feltűnik egy kéz, egy kar, majd egy egész test…

Orano fölfigyel. Valamit érez. Nyikorgott az ajtó? Bejött valaki? Tolvaj? Ha a felesége és a gyermekei lennének, akkor már rég hallotta volna vidám hangjukat. Nem… semmi nem hallatszik, és mégis, mintha valaki a kezével matatna a tapétán. Orano visszatartja a lélegzetét.

– Van itt valaki? – hallja. – Nem tudom, hol a villanykapcsoló!

– Ki az? – kérdi Orano.

Ha a szemét használni tudná, akkor most látná, hogy egy magas férfi áll a küszöbön, táskával a kezében, esőköpenyben, mosolyogva. Nem! Ez az ember nem olyan, mintha tolvaj lenne. De ki ez a titokzatos látogató? –

Bocsánat – mondja a betolakodó –, a sötétben nem találtam a csengőt. Kopogtam, de valószínűleg nem elég hangosan. Senki sem felelt. Mivel pedig innen hallottam a zongorajátékot, vettem magamnak a bátorságot, és beléptem. Jó estét, Orano!

– De… ismerős a hang… hiszen ez Samuel Grandjean!

– Igen, én vagyok az!

– Micsoda meglepetés! Jöjjön be, mindjárt meggyújtom a villanyt.

– Köszönöm! Örülök, hogy újra látom, kedves Orano!

– Jöjjön át a másik szobába! Mindjárt itthon lesz a feleségem is a gyerekekkel. Én azonban azt hittem, ön Genfben van. Mit keres itt Strasbourgban?

– Nem vagyok riporter, Orano. És mégis azért jöttem, hogy interjút készítsek!

– Nahát. A városban valakivel?

– Igen… Önnel! Itt a ceruzám, a nagy jegyzetfüzetem és a magnóm! Szeretném, ha elmondaná a történetét. Kérem, mondjon el sok részletet is, hogy kis barátaim minél jobban megismerhessék. Rendben van?

– Természetesen, nagyon szívesen! Semmi titkolni valóm nincs, és nem is kell kitalálnom semmit, mert amit mondok, az elejétől a végéig így igaz!

Követem Oranot egy csinosan berendezett szobába. Hogy örömet szerezzen nekem, zongorához ül, és eljátssza a „Jézus, én vigasságom” kezdetű gyönyörű Bach-korált.

– Köszönöm, Orano! Érezni, hogy önben megvan ez a ,vigasság‘.

– Ez így igaz. De meg is van minden okom rá. Egészen egyedül voltam a világon, és Isten megismertette magát velem. Elhagyatott voltam, és Ő megajándékozott először egy örökbefogadó anyával, azután egy kedves feleséggel és két aranyos gyermekkel. Éppen hallom a lépteiket, jönnek haza!

Erzsike és Márk egyszerre ugranak a nyakamba, úgyhogy alig tudom az anyjukat üdvözölni.

– Jól megnőttél, Erzsike, ugye, már nyolcéves vagy!?

– Nyolc és fél, Márk pedig öt.

– És nagyszerűen megértjük egymást – teszi hozzá a boldog családapa. Szeretettel simogatja meg a kis Márk barna fürtös fejét.

Néhány csodálatos órát töltök a kedves családi körben. Meghívnak még éjszakai szállásra is, úgyhogy egész este beszélgethetünk.

– Amint látja – folytatja Orano –, még mindig vak vagyok. Olykor megkérdik tőlem, hogy nem vagyok-e szomorú? Ilyenkor azt szoktam mondani: „Tudják, ma jobb, ha bizonyos dolgokat nem lát az ember. Egy napon azonban pontosan olyan jól fogok látni, mint ön, ráadásul szemüveg nélkül. Ezt egészen bizonyosan tudom.” Ilyenkor azután az emberek nagyon csodálkoznak, én pedig elmondom nekik: „A Braille-Bibliámban öt szót találtam, amelyek örömmel töltenek el. Arról az óráról beszélnek, amikor majd az Úr Jézus visszajön. Így hangzanak: ,És minden szem meglátja őt!‘ Képzelje el: minden szem, még a vakok szeme is! Milyen nagy örömmel várom ezt az órát. Mikor szemeim első ízben megnyílnak majd, a Megváltómat látom meg először. Hát nem nagyszerű?”

– Igen, kedves Orano, ez valóban csodálatos!

– Addig a nagy napig pedig, amikor meglátom a világosságot, megpróbálok más vakoknak is beszélni erről a reménységről. De a látóknak is szoktam az Úr Jézusról bizonyságot tenni. Mert sokan élnek sötétségben, noha látnak.

Vacsora után Orano még hosszan beszél az életéről…

A gyermekek alszanak, a zongora hallgat, minden csöndes. A hosszú történet egyre jobban lebilincsel. Nagyon örülök, hogy mindent följegyezhettem.

Másnap a búcsúzásnál Orano üzen valamit nektek, kis olvasóim:

– Köszöntök minden gyermeket, aki ezen a könyvön keresztül ismerkedik meg velem. Mondja meg nekik, hogy mindnyájan találkozunk majd egy napon az Úr Jézusnál, ha elfogadják Őt Megváltójuknak. Ugyanakkor kérem… figyelmeztesse őket, hogy ne vessék meg a nyomorultat, és ha árvával vagy vak gyerekkel találkoznak, segítsenek rajta, ahogy tudnak. Szólítsa fel őket, hogy szeressék az ilyeneket, mert ez is olyan tanács, amelyet a Biblia ad nekünk.

Fény tör be a sötétségbe – Helen Keller életéből

Írta: Phyllis Garlick

A könyv eredeti címe: Conqueror of Darkness;
kiadó: Lutterworth Press

Az éjszaka foglya

Az 1886. év egyik csodálatos kora nyári reggelén Helen talán vidáman ugrándozhatott volna Bella nevű vadászkutyájával vagy a farm más állataival, vagy a szakácsnő lánykájával, Martha Washingtonnal gyöngytyúktojásokat kereshetett volna. Ő azonban izgatott volt, és dühösen rugdosott Martha felé, míg a szegény kislány a konyhába nem menekült, mert keserű tapasztalatokból tudta, hogy ez az egyedüli lehetősége egy ilyen veszekedésnek véget vetni. Helen saját magával volt elégedetlen. Olyan szívesen tette volna mindazt, amit mindenki más megtehetett. Végül – mint oly gyakran – szabad folyást engedett haragjának. Levetette magát a földre, és öklözni kezdte a füvet. Majd kimerülve a hátára fordult, és arcát az ég felé fordította. Érezte a meztelen karját simogató szellőt, beszívta a jázmin és a rózsa illatát, melyek felkúsztak a verandára. Látni és hallani azonban semmit sem tudott.

Helen Keller vak és süket volt. S mivel süket volt, így beszélni sem tudott.

Mindemellett úgy szeretett volna valamit csinálni. Mivel azonban sem látni, sem hallani, sem beszélni nem tudott, cselekvési vágya úgy torlódott össze, mint a víz a magas gát előtt. Nem tudta levezetni, mint más gyermek, és úgy élt, mint egy fogoly. Néma csüggedés, majd vad kitörés volt ennek a következménye. Úgy látszott, mintha a benne felhalmozódott erők egy magas falnak rohannának és kétségbeesetten sikoltanának: „Engedjetek ki! Engedjetek ki!”

Amikor Helen 1880 júliusában Alabamában – Észak-Amerika egyik déli államában – megszületett, olyan volt, mint minden más gyermek: egészséges, erős; szülei sok örömet leltek benne. Tizennyolc hónapos korára jól fejlett, eleven, okos gyermek lett. A felnőtteknél látott dolgokat gyermeki buzgósággal utánozta. Az első szavak egyike, amelyet ki tudott mondani, a „víz” volt. Szerette a kertet virágaival, rózsáival, a méhzümmögést és a forró napfényben cikázó kolibriket. Szívesen játszott a kert végén levő lugasban. A falon felkúszó vadszőlő és a nagylevelű klematisz elbűvölte.

Helen még nem volt kétéves, amikor olyan súlyos beteg lett, hogy az orvos alig reménykedett az életben maradásában. A szülők teljesen kétségbeestek. Milyen csöndes lett a ház és a kert, amikor a kis lábak dobogása és a tiszta hangocska vidám csacsogása elhallgatott.

Egy reggel olyan hirtelen elmúlt a láz, amilyen váratlanul jött. Úgy látszott, hogy Helen nemsokára ismét ugrálhat. De eljött a nap, amikor a szülők és az orvos előtt az igazság felderengett: Helen sohasem fog látni és hallani. Nem hallotta az aggódó szülők hangját, tágra nyílt szemei nem látták a feléje nyújtott játékokat és a melléje telepedett Bella kutyát. Csak kezével tudta érzékelni a tárgyakat. Ettől fogva bezárult Helen előtt a világ, és szűk, néma, magányos életet élt. Kezdetben kétségbeesetten kapaszkodott anyjába. De fokozatosan, lépésről lépésre tájékozódni kezdett sötét világában, és megtanulta magát megértetni környezetével. Fejrázás a „nem”-et, a bólintás az „igen”-t jelentette, és megfelelő kézmozdulattal jelezte, hogy jöjjön vagy menjen valaki. Ha vajas kenyeret akart, akkor kezével jelezte a kenyér szeletelését és megkenését. Különösen szerette a fagylaltot. Ha ebéd után megkívánta, úgy tett, mintha a fagylaltgépet tekerné és reszketne a hidegtől.

Anyja és Martha Washington, a kis néger lány hamar megtanulta jelbeszédét. Helen idővel utat és módot talált arra, hogy megértse azt, ami körülötte történik. Kezével megtapogatta a tárgyakat, és így megtanulta, hogy mit jelentenek és mire valók. Ötéves korában ki tudta keresni saját fehérneműit, és mosás után szépen összehajtogatta és a helyére tette őket. Megérezte anyja ruháin, hogy készül elmenni, és jelezte, hogy vele szeretne-e tartani, vagy sem.

Ujjai lettek szemévé a házban és a szabadban. A nagy farmon minden élőlény ismerte. Megtapogatta a tyúkokat és a pulykákat, amelyek kezéből ették a magvakat, megsimogatta a macskák bársonyos szőrét és a lovak hátát. Jelen volt a tehenek fejésénél, megszagolta meleg leheletüket, megsimogatta széles lágyékukat. Helen szaglóérzéke is finomodott, és ez segítségére volt, hogy mindenütt kiismerje magát. A frissen sült kalács étvágygerjesztő illata mindig a konyhába hajtotta, amikor Martha anyja a nagyszerűen sikerült süteményt kihúzta a sütőből. A fekete szakácsnő különösen szerette Helent. Csak neki volt szabad segíteni a dagasztásnál, a fűszer darálásánál, a mazsola szórásnál, ami rendszerint a kavarókanál lenyalásával végződött.

Jó szaglóérzéke segítette abban is, hogy kiismerte magát a kertben. Ő találta meg az első ibolyákat és liliomokat a belőlük áradó illatról. Ha kedves lugasához kívánt menni, a különböző virágágyak illatához igazodott, és az útjába kerülő levelek és virágok megérintése is segítségére volt.

A farmra érkező vendégeket rendszerint Helen fogadta. Nem volt félénk, és mindig örült, ha feladatokat bíztak rá.

Egy alkalommal különösen jelentős látogató jelentette be magát. Azon a napon felülmúlta önmagát. Bepúderezte az arcát, fejére fátyolt tett, és egy nagyon bő fűzőt vett magára. Így felékesítve, méltóságteljesen ment az ajtóhoz, hogy a nem kevéssé csodálkozó látogatót üdvözölje.

A Keller család háza minden barát előtt nyitva állt. Keller kapitány, aki a polgárháborúban a déliek oldalán szolgált, csaknem mindig hozott vendéget magával. Kedvelte a sportot, biztos kezű vadászként és nagy kutyatenyésztőként volt ismeretes.

Helent a vendégek éppen úgy elkényeztették, mint szülei. Valójában az egész házat a kis személy vezényelte – amíg kis testvére meg nem született. Kezdetben nem tetszett neki, hogy a kis Mildred igénybe vette édesanyja figyelmét. De ahogy növekedett a kicsi, mindinkább szívébe zárta testvérkéjét.

Az nem volt csoda, hogy Helent elkényeztették, de ezáltal „nehéz” gyermek lett. Anyatigrisként harcolt kívánságainak teljesüléséért, uralkodási vágyát különösen a kis Martha Washingtonon töltötte ki. Ha tojáskeresésre indult, és valóban talált is tojásfészket a magas fűben, csak Helen vihette haza a tojásokat. Martha? Nem, vad jelekkel adta tudtára fekete barátnőjének, hogy ő csak elejtené és eltörhetné a tojásokat. Marthánál kevésbé jóindulatú gyermeket Helen bizonyára nem vállalt volna játszótársnak.

Martha azonban vidáman vett részt mindenben. Így ültek egy forró nyári estén a verandalépcsőn, és nagy élvezettel kisbabákat vágtak ki papírból. Amikor ezt a játékot már megunták, egymás cipőfűzőjét vágták el, és végül Helen az ollóval Martha koromfekete, dugóhúzószerű fürtjeinek látott neki. Majd Martha elkapta az ollót, és éppen Helen első szőke hajtincsét készült levágni, amikor Kellerné megjelent a helyszínen, és gyorsan véget vetett a vidám játéknak. Az ilyen alkalmi csínytevések ellenére Helen alapjában véve magányos és boldogtalan volt. Lassan világossá vált előtte, hogy mennyire különbözik ő a többi embertől. Tudta, hogy anyjának és barátnőinek nincs szükségük jelekre, ha kívánnak valamit. Nem, ők mind a szájukkal beszélnek. Ha Helen két ember között állt, akik egymással beszélgettek, és ő megérintette az ajkukat, tapasztalta, hogy ezek mozognak, azt azonban nem tudta megérteni, mit mondanak egymásnak. Ez egészen boldogtalanná tette. Megpróbálta ő is a száját mozgatni, miközben vad jeleket adott le a kezeivel, de senki sem értette. Ilyen pillanatokban történt meg, hogy harag és kétségbeesés lett úrrá rajta. Határtalan elhagyatottságában dühtől kipirulva csapkodott maga körül, míg kimerülten és még boldogtalanabbul össze nem esett.

A barátok és a szomszédok mély együttérzéssel voltak Helen és a szülők iránt. „Szegény Helen Keller – mondták olykor –, mit is ér az ő nyomorúságos élete?” És senki nem tud rajta segíteni! Mi lesz majd később? Ha nem érintkezhet emberekkel és nem olvashat könyveket, akkor nem fejlődhet szellemileg sem. Hogyan tanulhatna majd valamit, ami értelmet adhat az életének?

A gyerekek azonban, akikkel játszott, magukhoz hasonlónak tekintették, s mind azon fáradoztak, hogy jeleit megértsék. Csak ha dührohama támadt, futottak el tőle, és hagyták magára. Néha egy-egy gyermek megkísérelte, hogy elképzelje, miképp érezheti magát a kis vak és süket barátnő. Aztán nyilván így gondolkozott: „Behunyom a szememet, ujjammal bedugom a fülemet, hogy semmit ne lássak és halljak – de nem, ezt nem lehet sokáig kibírni!” Ugyanakkor tudta, hogy ez számára csupán játék volt. Csak ki kellett nyitnia a szemét, ujját kivenni a füléből – és minden újra itt volt, a vidám, ismerős zöld mező, a piros cserepes háztetők, a barátságos Tuscumbia városka, fölötte a kék ég, a madarak éneke, a gyermekek zaja –, minden, minden újra itt volt. Helen Keller azonban minderről semmit sem tudott. Vak és süket és néma maradt.

Amikor heves dühkitörései mind gyakoribbakká váltak, a szülők már maguk sem tudták, hogy mit is tehetnének.

– Ha ez Helennel így megy tovább – mondta az apa aggódva –, végzetesen szerencsétlen lesz, kínszenvedés magának és környezetének. De hol van valami lehetőség, hogy segítsünk rajta? Egy ember sem hisz abban, hogy őt tanítani lehetne. Ha még találnánk is megfelelő oktatót, kinek lenne kedve ilyen félreeső falura jönni?

Kellerné az éppen megjavított harisnyákat hajtogatta össze, és elgondolkozva így szólt:

Éppen Laura Bridgmanre gondoltam, akiről Charles Dickens író adott hírt. Ő is vak és süket volt, és ő volt az első vak és süketnéma, aki oktatásban részesült. Emlékszel rá? Egy bizonyos Howe doktor volt az, aki megtalálta az útját, hogy megértesse magát vele.

– Úgy van – felelte Keller kapitány –, ő azonban sajnos néhány éve halott már. Hol találunk valakit, aki a mi Helenünket az ő módszerével tanítaná? Mi itt olyan félreeső helyen élünk, és nincsen elérhető helyen iskola vakok vagy süketnémák számára.

Keller erős elhatározással mindent meg akart tenni, amire csak lehetőség volt, pénzt és időt sem sajnálva, hogy szerencsétlen lányán segíthessen. Egy napon valaki megemlített neki egy híres baltimore-i szemorvost, akinek sikerült teljesen reménytelen eseteken segíteni. Kellerék azonnal elhatározták, hogy Helennel odautaznak.

A hosszú utazás nagy örömet szerzett a kislánynak. Nagynénje szövetdarabkákból egy babát varrt neki az utazáshoz. A baba elég vaskosra sikerült, és igen alaktalan volt. Helen a baba megtapogatásakor azonnal megállapította, hogy nincsen szeme, és izgatott jelbeszéddel kérte azok pótlását. Most elkelt volna a jó tanács. Honnan lehetne ilyen hamar szemeket szerezni? Helennek nagyszerű gondolata támadt, a szék alá mászott, s a nagynéni köpenyével került elő, amelyet üveggyöngyök díszítettek. Máris leszakított két gyöngyöt, és jelekkel megértette, hogy ezek jók lesznek babája szemének. Amikor nagynénje megértette a kívánságát, felvarrta a gyöngyöket, és Helen végre elégedett volt. Az egész hosszú utazás alatt egyetlen alkalommal sem izgatta föl magát. Itt volt a babája, foglalkozhatott vele, nem volt oka dühkitörésre.

Baltimoreban a híres orvos igen alaposan megvizsgálta Helen szemét. Majd megcsóválta fejét.

– Nagyon sajnálom – mondta a szülőknek –, minden orvosi beavatkozás hiábavaló. De meg is vigasztalta őket. – Fennáll a lehetősége a taníttatásának. Átutalom önöket Washingtonba dr. Graham Bellhez. Ő majd minden szükségeset elmond ezzel kapcsolatban.

Mindjárt továbbutaztak Washingtonba. Helen boldogan vette tudomásul ezt az utazást. A szülőket azonban gond gyötörte. Vajon érnek-e el eredményt Washingtonban?

Dr. Bell? Ez volt az a híres ember, aki az első használható telefont kifejlesztette! A vakoknak és süketnémáknak a sorsa is erősen foglalkoztatta. Mikor óráját Helen kezébe tette és őt a térdére ültette, a gyermek azonnal érezte, hogy jó szívvel van iránta. S amikor még jelbeszédét is megértette, megajándékozta teljes bizalmával.

Dr. Bell Helen apjához fordult.

– Van egy lehetőség, tanítani őt. Forduljanak Bostonban a Perkins Intézethez. Ott van az a vakok intézete, amelyet annak idején Dr. Howe alapított. Bizonyára hallottak már Laura Bridgmanről? Dr. Howe kitalált egy módszert, hogy ezt a lányt, aki szintén vak és süketnéma volt, tanítsa. Kérdezzék meg az intézet jelenlegi vezetőjét, hogy van-e egy tanítója, aki vállalná Helen tanítását!

Keller kapitány nem vesztegette az időt. S már néhány hét múlva megkapta az értesítést egy tanítónő érkezéséről. Ez a tanítónő Anna Sullivan volt. Ő maga is egy ideig vak volt, és a Perkins Intézetben tanult, ahol Laura Bridgmant is megismerte. Amikor szemevilágát részben visszanyerte, elhatározta, hogy életét egészen vak gyermekek nevelésének szenteli. Még csak huszonegy éves volt, és tanulmányait kitűnően végezte el. Anna Sullivan megérkezésével az első fénysugár tört be Helen Keller sötétségébe.

Egy ajtó kitárul

Az 1887. év egyik szelíd tavaszi napján a Keller család házában általános izgalom uralkodott. Anna Sullivant várták, aki Helen nevelését a kezébe veszi. Mi minden függött ettől a tanítónőtől! Tud-e majd egyáltalán bánni ezzel a kis vadóccal, aki eddig nagyon jól értett ahhoz, hogy minden ellenőrzés alól kihúzza magát.

Az egész házban érezhető nyugtalanság és az anya jelbeszéde megmondta Helennek, hogy valami rendkívüli várható. Látogató jön? A kislány kapuhoz rohant és leült a lépcsőre. Szilárdan elhatározta, hogy nem mozdul el a helyéről, amíg édesanyja haza nem ér a vasútállomásról.

Végre észrevette, hogy valaki jön. Anna Sullivan felé szaladt, megtapogatta az arcát és a ruháit, azután kézitáskája után nyúlt, és megkísérelte kinyitni. Ha tudott volna ebben a pillanatban Anna Sullivan gondolataiból olvasni, akkor észrevehette volna, hogy tanítónője mennyire meglepődött, amikor egy sápadt és visszahúzódó kislány helyett egy féktelen lánykával találkozott, aki mint egy csikó, vadul és szertelenül ugrándozott.

Helen megállás nélküli tevékenysége azonnal feltűnt Anna Sullivannak. Egyetlen pillanatra sem maradt a gyermek nyugton, kezei is állandóan mozogtak. Serényen segített a tanítónőnek a kicsomagolásnál és a dolgok elhelyezésénél. Felpróbálta Anna kalapját, huncutul fülére húzta, majd úgy forgott a tükör előtt, mintha látta volna benne a hasonmását.

Anna barátságos együttérzéssel figyelte őt, és azonnal megállapította, hogy Helen szüntelen tevékenysége belső elégedetlenségből származott, mivel nem tudott semmi hasznosat kezdeni a kezével. Vágyott rá, hogy ennek a szerencsétlen gyermeknek, amilyen gyorsan csak lehet, megtanítsa a kézábécét, ahogy ő is elsajátította azt a Perkins Intézetben.

A kézábécét? Nos, ez egy elképesztően egyszerű jelbeszéd, amivel a süketnémák egymás kezébe a szavakat belebetűzik. Ha a süketnéma és vak Laura Bridgman ezt megtanulhatta, miért ne tudná ezt Helen is megtenni?

Anna a bőröndjében egy babát is hozott magával, melyet az intézet vak gyermekei küldtek Helennek. Laura Bridgman sajátkezűleg öltöztette fel a babát sorstársa, Helen számára. Miután Anna és Helen egy ideig eljátszogattak vele, Anna Helen kezébe betűzte a „baba” szót. Helent ez az újszerű ujj-játék föllelkesítette, és azonnal megkísérelte utánozni. De közben még nem sejtette, hogy tulajdonképpen egy szót betűzött. Számára ez csak egy új játékot jelentett. Utána Anna Helen egyik kezébe egy szelet kalácsot tett, és ugyanakkor a másik kezébe beleírta a „kalács” szót. Ez volt Helen első tanórája, élete első két szavát betűzte.

Először mégis sok nehézség támadt, és előre nem látott viharos fellépések. Egyes tanítási órákon Helen nagyon buzgó volt, máskor viszont türelmetlen, vagy dühkitöréseket kapott. Ilyenkor a legjobb akarattal sem lehetett vele bármit is kezdeni. Helen modora az asztalnál egyszerűen elviselhetetlen volt. Pimaszul halászott a mások tányérjából, és amikor Anna figyelmeztette, hogy csak a saját tányérjából egyen, ledobta azt a földre, ugrált rajta, és megkísérelte Annát a székről lelökni.

Megint adódott egy hasonló jelenet. Anna ekkor elhatározta, hogy azt teszi, ami még egyedül segíthet. Tudatában volt annak, hogy Helent határtalanul elkényeztették. A békesség kedvéért eddig a szerencsétlen gyermek mindig azt tehette, amit akart. Arra, hogy Helen megváltozzon, csupán egy lehetőség volt: egy ideig Annával kell kettesben élnie, távol a túl türelmes családtól, amely mindent ráhagyott.

Az apa azonnal elfogadta Anna javaslatát. Így Anna és Helen a csinos kis kerti házba költözött, amely jó tízpercnyire volt a nagy háztól. Idehozták számukra az ételeket, és a szülők mindennap titokban benéztek az ablakon, hogy lássák, miként boldogulnak egymással ketten.

Kezdetben még jelentkeztek Helen csúf rohamai, de fokozatosan elkezdett Anna befolyása hatni. Helen nyugodtabb lett. Közben megtanulta kezeit helyesen használni, már tudott gyöngyöt felfűzni, kötni, horgolni, és a babájának kötényt készíteni. Mindenekelőtt azonban mindig újabb szavakat tanult, amelyeket Anna kezébe betűzött.

Amikor Bella kutya látogatóba jött, Helen leguggolt a kutya mellé, és a mancsaival foglalkozott. Mióta Helen a „baba” szót betűzni tudta, rá akarta venni a kutyát, hogy ő is tegye azt.

Amikor visszakerültek a farmra, mindnyájan meglepődtek Helen változásán. Nem volt már olyan nehéz gyermek, mert most boldogabb volt, és megtanulta, hogy részt vegyen a körülötte zajló eseményekben. Anna nagy türelemmel tanította őt naponta új szavakra. Először megtapogattatott vele egy ismeretlen tárgyat, azután a tárgy nevét a kezébe írta. Ez nem volt olyan egyszerű, mert minden betűnek, amelyet mi leírunk, egy bizonyos helyzet felel meg a tenyérben vagy az ujjakon.

Egy hónap múlva Helen már tizennyolc főnevet és három igét tudott leírni, de azt még nem fogta fel, hogy mit csinál. Ő csak a jeleket utánozta, amelyeket Anna a kezébe írt, és az egészet egy új játéknak tartotta.

De eljött az a nap, amikor az első fölismerés derengeni kezdett. Ezen a reggelen különösen türelmetlen volt. Képtelen volt felfogni, hogy mit jelent a két új szó, amelyeket Anna a kezébe írt: „pohár” és „víz”. Már készült kitörni szokásos dührohama. Akkor Anna kivitte magával a kertbe, hogy kint a napfényben folytassa a nehéz tanítást. A szivattyúhoz mentek, és Anna odatartotta Helen poharát a kút csöve alá, mialatt ő a szivattyú karját kezelte. S amikor a friss víz kitört a csőből, megtöltötte a poharat, és végigfolyt Helen karján. Anna kétszer-háromszor Helen szabad kezébe betűzte a „víz” szót.

Ebben a pillanatban Helenben villámként cikázott át valami. Ennek a hűvös áradatnak, amely a karján folyt végig, neve van! „Víz!” Boldog csodálkozásában elejtette a poharat. Ezt a szót már egyszer használta, akkor, amikor még nem borult rá a sötétség. Szökellt, ugrált lelkesedésében. Tehát így van ez, minden dolognak neve van. Most már mindennek tudni akarta a nevét, amit csak megérintett. Mindjárt Annán kezdte: „Ki vagy te?” – kérdezte, miközben Annára mutatott. Anna a kezére betűzte a szót „tanítónő”. Megtört az igézet, néhány óra alatt Helen harminc szót tanult meg.

Nagy nap volt ez mindkettőjük számára. Amikor Helent lefektették, túláradt a boldogságtól. Először érzett valódi vonzódást Anna iránt. Nyakába borult, és „jó éjszakát” puszit adott neki.

Csoda történt Helen Kellerrel. Abban a pillanatban, amikor ott a kútnál megértette a víz szó értelmét, szelleme fölébredt. Egy varázsvilág kapuja tárult ki, és most megkockáztatta az első lépéseket az eddig ismeretlen csodakertben. A gondolat, hogy mindennek, amit a kezével megérint, neve van, lázas izgalomba hozta. Mindig újabb dolgokat fedezett fel és érintett meg, hogy azután Annától megkérdezze a nevét. Micsoda örömöt jelentett, mikor szeretteinek a nevét megismerte: anya, apa, Mildred testvérke, Leila unokatestvér és a kis barátnő, Martha Washington; és mindenekelőtt azt is megértette, hogy kik ezek. Betört a számára oly sötét világba, amelyet nem is értett eddig, az első ragyogó sugár. Felkelt Helen számára a nap. Minél többet tanult, annál ragyogóbb lett a világosság. És ő gyorsan tanult! Anna nagyszerűen értett hozzá, hogy ez a szép játék: „tapintsd meg és tanuld meg”, sohase legyen unalmas. Helen egyszerre csak örült az életnek, még a nevetést is meg kellett tanulnia.

Egy napon Anna és Helen édesanyja valamilyen vidám eseményen nevettek. Amikor beléptek a szobába, Anna arca csak úgy sugárzott. Tekintete ekkor Helenre esett. Ha ez a gyermek is tudna egyszer nevetni! Gyorsan odalépett hozzá, egyik kezével betűzte a „nevetni” szót, a másik kezével pedig megcsiklandozta Helent, míg csak ez ellenállhatatlanul nem kacagott. Ez először történt meg súlyos betegsége óta, nem csoda, hogy a család végtelenül boldog volt.

Minden nap hozott valami új és izgalmas felfedezést. Minél jobban megismerte Helen az életet, annál jobban megszerette. Megtapogatta a fűszálat, a fák sima és rücskös kérgét, kis húgának kerek arcát simogatta, és mindennek volt most már neve! Lassan képet alkotott magának a nagy világról.

Amikor egy nap Helen a kertben játszott, a kútházhoz érkezett. Érezte, amint egy hideg kutyaorr szaglássza a kezét, és lehajolt a sarokban fekvő Bellához, hogy megsimogassa. Mennyire meglepődött azonban, amikor több kis meleg testhez ért, amelyek a kezéhez furakodtak. Azután pedig érezte, hogy a kicsik az anyjukhoz húzódtak, hogy meleg tejet szopjanak. Helen izgatottan rohant a házba. Ezt rögtön közölnie kellett Annával. Már betűzte is Anna kezébe: „kutyabébi”, és az öt ujjára mutatott, amelyeket egymás után megszopott.

Anna először félreértette, és azt gondolta, az egyik kutya bántotta a kis Mildredet, vagy elvette az üvegét és kiitta. Amikor azonban Helen a kútházhoz vezette őt, meglátta az izgatottság okát: öt kis kutya feküdt a sarokban Bella mellett. „Kutyabébi!” Helen most először helyezett két szót egymás mellé, hogy tanítónőjével egy nagy újságot közöljön.

Igen, Helen nagy változáson ment át. Mióta értelme megnyílt, arcvonásai is láthatólag átalakultak. Boldogságot és megelégedettséget sugároztak. Anna Sullivan kiváló tanítónő volt, és sokat fáradt, hogy Helen mindig előbbre haladjon. Nemsokára már nemcsak egyes szavakat betűzött a kezébe, hanem egész mondatokat, mintha halló gyermekkel beszélne.

Együtt járták az erdőt, a mezőt, és Helen állandóan kérdezett. Mindent tudni akart arról a világról, amelyről már bizonyos dolgokat felfogott. Ezek a tanítási órák kint, Isten szabad ege alatt csillapították tettvágyát és tudásszomját. Játék közben a nagy Tenessee folyó partján megértette, hogyan függ össze minden a természetben, hogyan élnek és raknak fészket a madarak, a mókusok és a szarvasok hogyan keresik táplálékukat, és hogyan védekeznek ellenségeiktől. Helen kedvenc sétája elvezetett a folyó öreg fahídjához, ahol egykor az amerikai polgárháborúban a katonák csónakjaikkal kikötöttek. Itt tanult meg kavicsokból gátakat építeni. Így keletkeztek tavak, bennük kis szigetekkel. Ezalatt nem is vette észre, hogy Anna ezen a módon pompás földrajzi ismereteket közölt vele.

Egy meleg tavaszi reggelen, hátuk mögött egy nagy kirándulással, fáradtan és kimerülten ballagtak hazafelé. Az idő megváltozott, nyomasztó és tikkasztó volt. Pihenőt tartottak egy vadcseresznyefa alatt. Anna fölsegítette Helent egy olyan villás ágra, ahol a hűvös lombozatban jól ülhetett. Akkor eszébe jutott valami. Nem voltak már messze hazulról. Miért ne reggelizzenek meg a hűvös lombok között? Gyorsan el akart sietni valami ennivalóért! Helennek meg kellett ígérnie, hogy nem mászkál a fán.

Helen szorosan behúzódott a szellős ágak közé. Rövid idő múlva hűvös légáramot érzett. Elbújt a nap a felhők mögött? Nem száll-e fel a forró, tüzes földről az a különleges illat, amely egy közelgő zivatart jelez? És ő itt ül teljesen egyedül az ágak között, és nem szabad mozdulnia! Csak jönne már Anna vissza! A fa levelei mind hevesebben susogtak, érezték a közeli vihart. Ekkor az első széllökés áthatolt az ágakon, és megrázta Helent az imbolygó ülésen. Ijedten ölelte át az ágat, miközben a fa ide-oda hintázott a széllökésektől. Csak már jönne Anna!

Már azt gondolta, hogy a fa vele együtt kidől, amikor érezte, hogy egy kéz utánanyúl. Itt volt Anna, és lesegítette a biztos földre. Ezt az örömöt, hogy végre ismét szilárd talaj van a lába alatt! Sietve futottak haza, és éppen elérték a házat, amikor kitört a vihar.

Ez után az élmény után Helen sokáig félt fára mászni. De aztán jött egy csodálatos tavaszi reggel. Helen éppen a kerti házban játszott, mikor a szél mimózaillatot hozott felé. Már kitapogatta az utat a sövény mellett a nagy fához, amely a kert végében állt. Most megérintette a kinyúló ágakat a telt virágcsomókkal, melyek a földig lógtak. Helen egyszerre csak ellenállhatatlan vágyat érzett arra, hogy az ágakra kapaszkodjon, és arcát az illatos virágok közé dugja. Egy pillanatig határozatlan volt. Keze végigfutott az érdes fatörzsön. Elkezdett felfelé mászni. Kezével ágtól ágig tapogatózott, míg egy elágazáshoz ért, amelyen már régtől fogva otthonos volt. Itt leült és minden félelme elszállt. Itt egyszerűen csodálatos volt. Az öreg mimózafa és a melegítő napsugár számára a legszebbet jelentette széles e világon.

Helen szókincse növekedett, amint egyre többet megértett a körülötte levő világból. Már kora reggel elkezdett betűzgetni, és így ment ez egész nap. Amikor Annának nem volt számára ideje, akkor Helen saját maga írt valamit a kezébe, és magánbeszélgetést folytatott. Most, hogy talált egy kifejezési lehetőséget, tettvágya éppen úgy nem volt fékezhető, mint a Niagara zuhatagai. Ujjai jelentették a nyelvét, és ahogy más gyerekeknek egyszerűen beszélniük kell, mert nyelvük van, Helennek is beszélnie kellett – az ujjaival. Egy napon ezzel a kérdéssel lepte meg Annát: „Mi tulajdonképpen a szeretet? A virágok illata? A napsugár?”

Ez volt az első eset, hogy olyasmit kérdezett, amit nem tudott megtapogatni a kezével. Ez a kérdés erősen foglalkoztatta Annát. Szeretet? Nem volt ezt könnyű megmagyarázni. Helen éppen a gyöngyeit fűzte fel nagyság szerint. Amikor észrevette, hogy eltévesztette, lehúzta újra a zsinórról, és megkísérelte helyesen elrendezni őket. Ebben a pillanatban Anna megérintette a homlokát, és betűzte a szót: „gondolkozni”.

Ekkor Helen megértette, hogy ez a szó olyan dolgot jelent, amit nem lehet megfogni. Most először volt elképzelése arról, hogy mit jelent egy fogalom, egy eszme. Ezáltal már könnyebb lett a tanítónőnek valamit a szeretetről elmondani, és azt, hogy az hogyan jelentkezik.

Helen előtt lassanként világos lett, hogy ő olyan szeretetet, amely cselekedetekben nyilvánul meg, már megtapasztalt, különösen Anna Sullivantól, aki önzetlenül törődik vele. A kapu, amely a vak és süket Helent a világból kizárta, feltárult. És a szeretet végezte el ezt a csodát.

Így azután az első karácsony, amelyet ketten együtt ünnepeltek, Helen szívét mély boldogsággal töltötte el. Érezte, hogy szeretet és jóság veszi körül, egészen különösen érezte ezt, amikor Annával megbeszélte, hogy másoknak milyen ajándékokkal és kis meglepetésekkel szerezhetne örömet. Meghívták az iskolás gyermekek karácsonyi ünnepélyére is. Itt élt meg először egy karácsonyfát. Kezével megérinthette az ágakon függő ajándékokat. Azután a nagy meglepetés: Helent szemelték ki arra, hogy az iskolás gyermekeknek az ajándékokat kiossza. És Helen is kapott valamit. Anna nagyon meghatódott és kissé büszke is volt, mikor Helen az ő ajándékát egy lánykával meg akarta osztani, aki véleménye szerint keveset kapott. Mennyire megváltozott Helen ilyen rövid idő alatt! Néhány hónap előtt még mindent magához akart ragadni. Most másokra gondolt, akiknek kevesebbjük volt, mint neki.

Amikor a család karácsony reggelén a reggeliző asztalnál összegyülekezett, mindnyájan látták, hogy Helen szíve tele van még azzal, amit ez az első tudatosan átélt karácsony neki ajándékozott. A szülők boldogok voltak azért a változásért, amelyet Anna Sullivan befolyása gyakorolt Helenre. „Amíg élek, naponta hálát fogok adni Istennek, hogy hozzánk jött” mondta Kellerné Annának. „Most értem meg igazán, hogy mit tett Helenért – és értünk is.”

Igen, ez egy olyan nap volt, amelyet Helennek sem volt szabad sohasem elfelejtenie.

Mert ezen a karácsonyon ismerte föl, hogy Isten a szeretet.

A világ mindig nagyobb lesz

Mindig több fény áradt be Helen sötétségébe. Most írni és olvasni tanult. Anna az írást nyomtatott szavakkal kezdte el tanítani, melyeket papírcsíkokra kidomborodó betűkkel préseltek. Nemsokára Helen már az egyes szavakat mondatokká állította össze. Egy nap a „leányka” szót elöl a kötényére erősítette, azután a nagy ruhásszekrény ajtajára rajzszögezte a három következő szót: „a” „ruhaszekrényben” „van”, és elbújt a szekrényben. Azután nagyokat nevettek, amikor Anna valóban megtalálta őt. Anna most már Helent olyan könyvek olvasására szerette volna megtanítani, amelyeket a francia Braille által feltalált vakírással, a papírból kidomborodó betűkkel írtak. Gyakran ültek egy fán olvasva, és azt képzelték, hogy mókuskák, amelyek az ágak között kergetőznek. Anna értett hozzá, hogy a tanulást mindig játékká tegye. Helen pedig lelkesen tartott vele. Amikor csak tehették, a tanítás a szabadban folyt, ahol ezernyi élőlényt lehetett megfigyelni. „Minden, ami zümmögött, suttogott, énekelt vagy virágzott, segített a nevelésemben” – mondhatta később Helen Keller, amikor erre az időre visszagondolt.

Helen előmenetele annyira meglepő volt, hogy mindenhol fölfigyeltek rá. Anna Sullivan rendszeresen beszámolt a Perkins Intézet vezetőjének kis védencéről. A vezető a beszámolókat olyan rendkívülieknek találta, hogy az intézet évkönyvében kinyomatta.

Nem sokkal azután, 1888 tavaszán meghívta Kellernét, Helent és Annát Bostonba.

Így aztán Helen ismét élvezte a hosszú, izgalmas utat a forró délről fel, az Egyesült Államok északi részébe. De most már a sok benyomást, amelyben egy ilyen utazás részesítette őt, magába szívta. Anna ugyanis mindent a kezébe írt, ami a vonatablakból látható volt. Mesélt neki a kanyargó folyókról, a fával borított hegyekről, a vidáman fecsegő négerekről, akik az állomásokon kandiscukrot és pattogatott kukoricát kínáltak. Az útitársak meglepődtek az eleven eszű gyermeken, aki minden és mindenki után érdeklődött, és anyagilag gondoskodott arról, hogy Nancy babája is részesüljön az úti örömökből.

A Perkins Intézetben Helen első naptól fogva otthon érezte magát. A sok vak gyermekkel egy test – egy lélek lettek. Ez volt az első eset, hogy olyan gyerekekkel találkozott, akik ismerték az ujjírást. Eddig mindig Anna volt a tolmácsa. Most közvetlenül tudott Helen másokkal érintkezni. Így ez az első, hosszabb ideig tartó bostoni tartózkodás Helen számára különleges élményt jelentett.

Bostonból hajóval New Plymouthba utaztak, megnézni azt a helyet, ahol kétszázötven évvel ezelőtt a zarándok atyák partra léptek. Helen számára ez nagyszerű alkalom volt, hogy hazája történelmének egy darabját megismerje. Már a tengeri út is újságot jelentett számára. Rátehette kezét a nagy sziklazátonyra, ahol egykor a zarándok atyák amerikai földre léptek. A kis „Mayflower” vitorlással érkeztek Angliából. Több mint ötezer kilométert tettek meg a viharos Atlanti-óceánon, hogy a szabad Amerikában új életet kezdjenek. Majd Helen kezébe adtak egy kis plymouthi szikladarab utánzatot, „1620”-as felírással. Tehát ezzel az évvel, a „Mayflower” megérkezésével Amerika történelmének új szakasza kezdődött.

További örömöt jelentett neki az a szünidő, amelyet Annával a tengerparton töltött. Helen szerette a tengeri szellő sós illatát és a hullámverés dörgő hangját; még ha nem is hallotta, érezte kifinomult érzékével a talaj remegéséből, amikor a nagy bukóhullámok a partnak rohantak. A tenger nagy hatással volt rá. Királyi élvezetet jelentett számára, amikor fürdőruhában megkapaszkodott egy sziklában, és hagyta, hogy át- meg átjárja a habzó tajték. Első alkalommal Helent a hullámok még felborították, és elvesztette lába alól a talajt. De hamarosan megbarátkozott a vad elemekkel.

Minden újabb tapasztalat gazdagította tudását. „Helen minden kalandra kész, mindig valami újat akar tanulni” – mondta a vakok iskolájának vezetője. El volt ragadtatva az előmeneteltől, amelyet Anna elért nála. Még sohasem tanult egy vak, néma és süket gyermek annyit és oly gyorsan, mint Helen. És milyen kifejezőképesség bújt meg ebben a kis emberkében! Nincs kétség, Helen Keller végigjárja az útját, és talán az ország hírességei közé fog tartozni.

Anna Sullivan már régen fölismerte Helen kimagasló képességeit.

Éppen ezért nagyon vigyázott arra, hogy Helent ne kezeljék úgy, mint valami csodagyermeket. Nem, Helen maradjon természetes gyermek, és legyen boldog. Anna ezért Tuscumbiába való visszatérésük után gondoskodott róla, hogy Helennek minden elképzelhető gyermekörömben része lehessen. Két nagy szenvedélye volt: pónin lovagolni és cirkuszba járni.

Milyen nagy ünnep volt, amikor először volt cirkuszban! Etethette az elefántokat, a legnagyobbon lovagolt is, megveregette a mackó széles mancsát, miközben az idomító mellette állt, és rázkódott a nevetéstől, amikor egy szemtelen kismajom elszedte a fátylát és még a virágot is el akarta lopni a kalapjáról. Azután megtapinthatta a műlovar, a kötéltáncos és a bohóc ruháját, a kocsihajtó pedig ment vele egy kört a porondon. Otthon fáradhatatlanul mesélt Annának újra és újra a cirkuszról, és vég nélkül tett föl kérdéseket az állatokról, amelyekkel találkozott.

Egy év múlva megint jött egy cirkusz a városkába. Anna és Helen éppen az oroszlán ketrece előtt álltak, amikor az állatok királya hatalmasan elbődült. Helen olyan valóságosan megérezte a levegő rezgését, hogy megpróbálta utánozni az ordítást.

Sajnos, a tevét nem érinthette meg, mert a tevék gyakran igen bárdolatlanok és harapósak. Így Annának kellett pontosan leírnia, hogy milyen egy teve. Néhány nap múlva Anna éppen akkor lépett a szobába, amikor Helen „tevét” játszott: egy párnát a hátára kötött, középen benyomta, így két púp keletkezett, a mélyedésbe pedig beültette a babáját. Így ment azután négykézláb, puha, hintázó teveléptekkel át a szobán. Anna szóhoz sem jutott, hogy Helen milyen nagyszerűen utánozott egy tevét, amelyet csak Anna leírásából ismert.

Mióta értelme megnyílt, Helenben kielégíthetetlen tudásvágy ébredt. Kérdezett – kérdezett – kérdezett, kora reggeltől késő estig. Ki teremtette a világot? Honnan jöttem tulajdonképpen? Hogy néz ki a jó Isten? Mialatt Anna ezekre a heves kérdésekre választ keresett, Helen csalódottan gondolta: „Igen, tudom, mert én vak és süket vagyok, Istent nem láthatom és hallhatom.” Anna csak egy szót betűzött a kezébe: „láthatatlan”, és tovább magyarázta: „Nem, az egészséges szemű emberek sem láthatják Őt. Olyan, mint a belélegzett levegő. Belőle élünk, de nem láthatjuk. De ha jók és irgalmasok vagyunk, akkor hasonlók leszünk hozzá.” Anna azonban érezte, hogy Helen ezzel nincsen megelégedve. Anna beszélt erről a szülőkkel, akik arra az elhatározásra jutottak, hogy megkérik Brooks püspököt, foglalkozzék ő Helennel a keresztyén hit dolgában.

– Kérem, kérem, mondjon el mindent, amit Istenről tud – ez volt Helen első kívánsága. – Olvashatom majd én is a vastag könyvet, a Bibliát?

A püspök olyan ember volt, aki csodálatosan bele tudta élni magát más ember helyzetébe. Már a kézfogásán is megérezte Helen, hogy segíteni akar neki. Egész bizalmát neki ajándékozta, ezért a szavai jó földbe hullottak. Ha beszélt, akkor szerette a kezét fogni, és az erős kéz szorítását érezni. Anna közben beleírta a másik kezébe, amit a püspök mondott.

– A szeretet a legnagyobb – mondta. – Ha kérdezzük, micsoda Isten, akkor csak egy lehet a felelet: Isten szeretet. Ő a mi Atyánk, mi a gyermekei vagyunk. Ez a felelet, amit nekünk a Biblia ad.

Tanításával és leveleivel vezette el Helent ahhoz a boldog hithez Jézus Krisztusban, amely őt magát is betöltötte. Ez fényáradatként tört be Helen szívébe. Isten?

Isten olyan, mint az Úr Jézus, aki mindig csak jót tett. A vakoknak visszaadta a látást, a süketeknek a hallást, a némáknak a beszédet. Ilyen tehát Isten!

Annak idején, amikor Helen a „víz” szó jelentését felfogta, az értelem kapuja pattant fel. Most a „szeretet” szó lelke kapuját nyitotta meg, az isteni láthatatlan világét. Megérezte, hogy a mennyei Atya szeretete körülöleli és hordozza. Ebben a világosságban boldog és szabad lett. Olyan szívet kapott, amely embertársaiért lüktetett. Brooks püspök azt mondta neki, hogy Isten atyai karja minden embert körülölel. Akkor Helen elbeszélte neki, hogy egyszer Annával és néger gyermeklányukkal sétálni mentek. Anna fagylaltot akart venni nekik, de az üzletben vonakodtak kiszolgálni őt, mert egy néger volt velük. Most Helen tudni akarta Brooks püspök véleményét.

A püspök kezébe vette Helen kezét és beleírta: „Isten minden ember Teremtője, és ezért minden ember az Ő teremtménye. Ő minden embert szeret, és azt akarja, hogy minden ember szeresse egymást. A bőr lehet fekete, barna vagy sárga, nincs köztük különbség.”

Ezt Helen sohasem felejtette el. Egy darabja volt ez annak a boldog hitnek, amelyet a püspök a szívébe plántált. Sok évvel később írja: „Ha hited fényesen és ragyogón ég, akkor mások is világosságot gyújthatnak nála.”

Akkor, amikor Helen éppen tízéves volt, az ő hitét a püspök hite gyújtotta meg. Ez a hit világított egész életén át benne, és melegítette a szívét és a szeretetét embertársai iránt.

Elindulás a nagyvilágba

Ezzel a nappal megkezdte útját Helen Keller az emberek felé. Brooks püspök megmutatta neki Isten szeretetének egész nagyszerűségét. Most égő vággyal kereste a nagy kalandot. Átáradt rajta a melegszívű szeretet. Ha csak ki tudná ezt fejezni! „Mindig csak az ujjnyelvvel beszélhetek?” – kérdezte újra és újra. „Miért ne volna lehetséges, hogy úgy beszéljek, mint más emberek?”

Senki sem tartotta ezt lehetségesnek, még Anna sem. Helen néma volt, és nem hallotta, hogyan képezik a hangokat; vak volt, és nem látta, hogy ajakkal és fogakkal hogyan formálhatók a szavak. De Helen ezekkel a jogos ellenvetésekkel szemben érzéketlen volt. Kell egy utat találni, hogy célját elérhesse.

Egy napon egyik látogatójuk beszámolt egy norvég lányról, aki szintén vak és süket volt, és mégis magtanult beszélni. Ujjaival érintette meg tanítónője ajkait, és úgy érzékelte, ahogy a hangokat a beszédnél formálta. Helen most már bizonyos volt benne: ezt én is megtanulom. Elhatározták, hogy Anna Bostonba utazik vele, ahol a vakok iskolájának vezetője fogja tanítani.

Nem volt könnyű dolog, amit Helen elhatározott. De erősen eltökélte, hogy megvalósítja ezt. Végül is nehezen, hebegve ki tudta mondani az első összefüggő mondatot: „Meleg van.” Természetesen először nehéz volt Helent megérteni, ő azonban szépen haladt előre.

– Most már a kis Mildred is megért majd – mondta lelkendezve. – És beszélhetek édesanyámmal, ugyanúgy mint mások.

De amíg idáig eljutott, sokat gyakorolt, gyakorolt és gyakorolt. Ha most ujjait beszélőpartnerének ajkára, orrára és gégefőjére helyezte, akkor a szavakat jól megértette. Maga is tudott beszélni, ha a megismert mozdulatokat utánozta. Most már még jobban az emberek közé tartozott, és jobban részt vehetett örömeikben és gondjaikban.

Anna Sullivan csodálkozva látta, hogy Helen vak szemeivel többet lát, és süket füleivel többet hall, mint némely más ember egészséges érzékszerveivel. Semmi sem tarthatja már vissza. Anna sokszor kérdezte magától, hogy hová vezethet még Helen útja. Biztosnak látszott előtte, hogy Helen nagy érdeklődése az emberek sorsa iránt, és mindent elárasztó tettereje talál majd lehetőséget, hogy másokon segítsen.

Azonban még kemény munka állt előttük. Mint két kutató egy ismeretlen országban, tapogatóztak mindketten fokozatosan előre. Vasakaratra és találékony szellemre, ügyességre és kitartásra volt szükség, hogy Helen magányosságának sötétségéből utat törjenek kifelé. Sűrű bozóton kellett átküzdeniük magukat, míg Helen végre ember lett az emberek között.

Anna állandóan vágyakozott arra, hogy Helen úgy nőjön fel, mint minden más ember. Úgy kezelte Helent, mintha látna és hallana, és sohasem engedte, hogy Helenen szánakozzanak. Óvakodott, hogy védencét elkényeztesse, vagy kivételt tegyen vele. Csak akkor dicsérte, ha valamit legalább olyan jól csinált, mint egy hasonló korú gyermektől elvárható volt. Helen így nagyszerű társként nőtt fel. „Helennel remek mulatság együtt lenni” – mondták a gyermekek, amikor Helen nyáron velük úszkált, vagy a téli szünidőben a legvadabbakkal a meredek ródlipályán leszáguldott. Így Helen pirospozsgás arcával, dióbarna hajával, erőteljes mozdulataival és élénk részvételével mindenben, egészséges gyermek látszatát keltette.

Kívül vagy belül, eleven szelleme mindig tevékeny volt. Az olvasás szenvedélyévé vált, amióta minden télen Bostonba utazott a vakok iskolájába, ahol Anagnos úr, az intézet vezetője a fejlődését figyelemmel kísérte.

– Helennel is az történik, mint az elátkozott hercegnővel a mesében – mondta egyszer Anna Sullivannak. – Ő a Csipkerózsika, aki életre kelt. Helenhez mindenkinek jónak kell lennie, annyi élet van benne. Meg vagyok róla győződve, hogy még sok jót visz véghez.

Megengedte Helennek, hogy bármikor a nagy könyvtárban tartózkodhat, és minden megkívánt könyvet levehet a polcról. „Éhes ujjhegyekkel”, ahogy ő maga mondta, ásta át magát ezeken a vakírással rögzített kincseken.

Első olvasmánya „A kis herceg” volt, majd az „Ezeregyéjszaka”, „Robinson Crusoe”, Kipling: „A dzsungel könyve” és még nagyon sok más. Csodálatos világ tárult fel előtte. Különösen a gyermekmeséket szerette, mert ezekben a halló és értő fiúkat és lányokat egészen közel érezte magához. A görög mondákat is nagyon megkedvelte.

Egyszer megint egy görög mondakönyv mellett ült. Hirtelen azt mondta Annának:

– Nem különös ez? Most egészen messze voltam, pedig egy szempillantásra sem mentem ki!

– Hogyan gondolod ezt? – kérdezte Anna csodálkozva.

– Nos, most gondolataimmal éppen Athénben jártam! – felelte Helen.

Valóban annyira elmerült a könyvében, hogy a környezetét egészen elfelejtette. Az ókori Athén utcáin és piacán sétált. A gondolat elhatalmasodott rajta. Szelleme bárhová eljutott, még a messze múltba is, abba a világba, amely egyszer létezett.

– Ha nem is látok, mint más emberek – mondta Annának –, mindent el tudok képzelni. Így talán elevenebben látok, mint mások az ép szemükkel.

Helen csodálkozva vette észre, milyen ajándék, hogy nemcsak magára, hanem másokra is gondolhat, és velük érezhet.

– Egész biztos, hogy egy napon valódi utazásokat teszek majd – mondta Helen befejezésül.

– Miért is ne? – válaszolta Anna, és csöndben azt gondolta: Erre képesnek is tartalak!

Helen csaknem tizenhárom éves volt, amikor új élmények lehetővé tették, hogy megismerje Isten teremtett világának újabb csodáit.

1893 tavaszán Annával északra utaztak. Washingtonban találkoztak régi, kedves barátjukkal, dr. Bellel. Bell szívébe zárta Helent, amikor hatéves korában látogatást tett nála. Vele együtt továbbutaztak a Niagara-vízeséshez. Amikor Helen ez előtt a világcsoda előtt állt, elakadt a lélegzete. Alig tudta felfogni, hogy ami lábai előtt dübörög és tajtékzik, az víz. Ha a lezúduló víztömeget nem is láthatta és zúgását nem is hallhatta, mégis világosan érezte, ahogyan a lezuhanó víz háborgása a levegőt és magát a sziklás talajt is megremegtette. Lenyűgözte a vad erő, amely itt kitombolta magát. Felvonóval lementek a vízesés lábához, ahol a víz zúgó morgásban kavargott. Átmentek a függőhídon, amely magasan a zúgó tajték fölött az egyik parttól a másikig ingadozott.

Amikor Helen ott állt a Niagara nagyszerű színjátéka előtt, nem sejtette, hogy egyszer majd egy angol utazó így nyilatkozik: „Az Egyesült Államoknak két világcsodája van: a Niagara-vízesés és Helen Keller.”

Ez a nap olyan mély nyomot hagyott Helenben, hogy sohasem felejtette el. Hasonlóképpen járt, amidőn Chicagóban meglátogatta a világkiállítást, és ott állt a tudomány, a technika és a művészet csodái előtt. Három héten át járta vele dr. Bell a kiállítási termeket, melyekben a legújabb találmányokat mutatták be. Helen részére ez egyetlen nagy felfedező utazás volt. Napról-napra fedezett fel újat tapogató kezeivel. Ami más látogatónak tiltva volt, azt a kiállítás vezetősége neki megengedte. Minden tárgyat kezébe vehetett és megtapogathatott. Sok, könyvből megismert dolog valósággá lett számára. Megelevenedett India a távolkeleti bazárokban, ahol megtapogatta az indiai művészi alkotásokat. Egyiptomot látta maga előtt, amikor megérinthette Kairó nagy makettjét, a mecseteket, a piramisokat, a tevekaravánokat. Azután felment egy viking hajó fedélzetére, amelyet eredeti nagyságban építettek meg. A csúcspont azonban az volt, amikor a „Santa Maria” fedélzetén állt, amellyel egykor Kolumbusz Kristóf vitorlázott. Bár a hajó csak utánzat volt, de a kapitányfülke asztalán álló órát még Kolumbusz használta.

Helen mindenért lelkesedett, akár Japánból, akár Franciaországból származó csodálatos bronzfigurák voltak azok, vagy a telefon, melyet dr. Bell fejlesztett ki. Mialatt a hallgatót az egyik kezében tartotta, dr. Bell ujjbeszéddel a másik kezében elmagyarázta, hogyan működik, és miképpen volt lehetséges, hogy az elektromos vezeték az emberi szót nagy távolságokra eljuttatta.

Ez a világkiállításon eltöltött három hét Helen számára nagy nyereséget jelentett. Érintkezésbe került a nagyvilággal. Ez a világ szebb és izgalmasabb volt, mint azt ő bármikor is el tudta képzelni. Nemcsak egy világkiállítást látogatott meg, nem, az ő eleven fantáziájával valódi utazást tett a világ körül. S amikor ujjaival a technikai csodákat megérintette, akkor megsejtett valamit abból, hogy mit jelent az emberi szorgalom, emberi leleményesség és céltudatos gondolkodás. Most egészen megértette, hogy az emberek napról napra mit csinálnak körülötte.

Nemsokára a kiállítás után az egyik ismerősük ajándékot küldött neki: egy Kolumbusz emlékérmet, ezzel a kísérőszöveggel: „Amilyen felfedező volt Kolumbusz, olyan felfedező maga is, kedves Helen.” Helen először nem értette meg e szavak értelmét, és visszaírt: „Kérem, magyarázza meg nekem, miért vagyok én egy ilyen felfedező.”

Nem is sejtette, hogy őt már mindenfelé mint felfedezőt dicsőítették. Melyik süketnéma vagy vak tett már olyan felfedezéseket, és találta meg az utat, amelyen az életben ily módon részt vehetett volna? Helen Keller volt az, aki új partok felé nyomult előre. Nem csoda, ha Amerikában és Európában is felnéznek rá. Anagnas, a vakok iskolájának a vezetője a világ nyolcadik csodájának nevezte őt. Ő volt az, aki egy európai utazása alkalmából beszámolt róla. Görögország királynéja előtt felolvasta Helen egyik legbájosabb levelét, amelyet az neki írt. Még Viktória, Anglia királynője is tudta, hogy kicsoda Helen Keller. Brooks püspöknél is érdeklődött felőle, mikor az Londonban járt.

Amerikában a művészet és a tudomány világának vezető személyiségei keresik a barátságát. Dr. Bell mellett Mark Twain író lett a legkedvesebb barátja. A „Tom Sawyer” és „Huckleberry Finn” szerzőjét egy kis társas összejövetelen ismerte meg. Ismerősök körében mondta Mark Twain egyszer: „A tizenkilencedik század legérdekesebb személyiségei számomra Napóleon és Helen Keller.”

Anna Sullivan figyelmesen őrködött afölött, hogy Helent ne nagyon kényeztessék el, és ne vonják túlságosan a dicsőség rivaldafényébe. A lehetőség szerint természetesen nagyon sok emberrel kellett érintkeznie, mert csak így tudott sorstársai segítségére lenni. Jó, hogy Helen nem volt sem félénk, sem félszeg. Költőket és írókat, színészeket és politikusokat ismert meg utazásai során. Ezek közül sokkal jó, baráti kapcsolatba került. És ezek a gyakran híres emberek értékelték azt a leányt, aki értett hozzá, hogy vakon és süketen is járja a maga útját. Helen, Kolumbuszhoz hasonlóan merészen nekivágott az ismeretlennek, és megtalálta az utat, amelyen a vakok és a süketnémák szabadon, akadály nélkül mehettek.

Mindenesetre neki volt egy Anna Sullivanje, aki őt a csöndből és az önállótlanságból kivezette.

Az első előrenyomulás

Már csak egy gondolat uralta Helent, hogy miként teheti magát mások részére hasznossá. Isten szeretete kiragadta őt a sötétből. Anna Sullivan, a bátor és bölcs Anna volt Isten eszköze. És most Helen maga akart ilyen eszköz lenni mindazok számára, akik nem látnak és nem hallanak. Ez a kívánsága nagy kalandokba vezette. Tommy Stringerrel kezdődött. Amióta hallott róla, elhatározta, hogy segít rajta.

Tommy négyéves korában megvakult és megsüketült. Anyja meghalt, apja túl szegény, hogy segíteni tudna rajta. Így a gyermek egy szegényházban kötött ki.

– Ha legalább a baltimore-i vakok iskolájába járhatna – kiáltott föl Helen. – Ott taníthatnák, úgyhogy ismét örömet találhatna az életben.

– Minden bizonnyal – helyeselt Anna. – Csakhogy apja annál sokkal szegényebb, hogy ezt megfizethetné. A fiút még magánál sem tudja tartani.

– Akkor keresni kell egy utat – felelt Helen azonnal. Anna tehetett bármilyen ellenvetést, amit Helen elhatározott, azt véghez is vitte. Olyan hite volt, amely hegyeket mozdít el. Tommy nem maradhat egyszerűen segítség nélkül. Biztosan az Isten akarata, hogy ez a szegény gyermek is boldog legyen. Erről Helen sziklaszilárdan meg volt győződve, s arról is, hogy Isten majd utat mutat neki.

És Isten mutatott is – az első nagy szívfájdalom, amelyet Isten küldött Helenre, adta az indítást.

Kedvenc kutyája, Lioness baleset következtében életét vesztette. Helennek majd megszakadt a szíve. Hűséges kutyáját nagyon szerette. Barátai nem tudták nézni, hogy Helen milyen szomorú, ezért gyűjtést indítottak, hogy egy új kutyát ajándékozhassanak neki. Helen szívből megköszönte szeretetük jelét, de azután átcikázott rajta egy gondolat. „Ez a pénz segítse Tommyt, hogy bejusson a vakok iskolájába!”

Mindig szenvedélyes levélíró volt. Most nekiült és írt mindazoknak a barátainak, akik hozzájárultak az új kutya vételárához. Vajon egyetértenek-e azzal, hogy a gyűjtött pénzből ne kutyát vegyen, hanem Tommyra fordítsa? Bár Helen és Anna Tommyt egy évre magukhoz veszik, de a következő évre a vakok iskolájába akarják küldeni. Nem lenne-e csodálatos ezen a tehetetlen és elhagyott gyermeken segíteni, hogy megtalálja azt a boldogságot, amelyben neki is része lett?

Ez a terv szélsebesen körbejárt. Amerika minden részéből jöttek adományok. Régi barátai, Brooks püspök és dr. Bell síkra szálltak érte, egy angol festő tekintélyes összeget adományozott. Nem sokáig tartott, és Tommy nevelése biztosítva volt. Őtéves korában bekerült a bostoni vakok iskolájának óvodájába. Éppen abban az időpontban, amikorra ezt Helen kívánta.

Túlontúl boldog volt. Most először tapasztalta meg, hogy mire képes a pénz, ha azt ésszerűen használják föl. Amikor Tommy első iskolaéve után hallotta, hogy milyen előmenetelt tanúsított, akkor szívből örült – még ha ez az előmenetel nem annyira olvasásban és írásban mutatkozott meg, hanem inkább csínytevésekben.

Helen legközelebb egy nagy teaestet akart rendezni vak gyerekek javára. Írt öreg barátjának, Mark Twainnek, és segítségét kérte. A részt vevő vendégeknek „világosságot” kell venniük, írja neki; világosságot a vak gyerekeknek, akiknek különben nincs segítségük. Emlékeztetett arra az állapotára, amikor még sötétségben kellett élnie. „Akkor én is úgy voltam, mint ezek a szegény gyerekek, akik arra várnak, hogy bejussanak a vakok iskolájának az óvodájába. Egész sötét volt a lelkemben. Isten egész csodálatos világa, minden szépségével, ragyogó napsütésével, el volt rejtve előttem, és nem is álmodtam róla, hogy milyen szép az. Amikor azonban tanítónőm megérkezett hozzám és megtanított az ujjírásra, akkor kezembe került az a kulcs, amely megnyitotta sötét börtönömet, és lelkemnek szárnyakat adott.” Mark Twain megjelent, és a teaestélynek nagy sikere lett. Egyik barátjuk tágas otthonában rendezték meg, és a gyűjtés több mint kétezer dollárt eredményezett.

Helen nem sejtette, hogy valami nagy dolgot kezdett el, megnyitotta az emberek szemét, meglátták a vakok nyomorúságát. Ő maga pedig először tapasztalta meg, milyen boldog lesz az ember, ha másokon segíthet. Most már tudta, hogyan segíthet azokon, akiknek nyomorúságát a legjobban ő ismerte.

Helen Keller sohasem állt meg félúton. Tommy Stringerrel kezdte el. Célja azonban az volt, hogy a világon minden vakon segítsen. Ez a nagy cél lebegett előtte, és jól tudta, hogy még sok fáradságba és munkába fog kerülni, míg ezt eléri.

– Egyetemre akarok járni! – Helennek ez a kívánsága bombaként robbant. Családja és barátai szóhoz sem jutottak. Helennek már volt egy nagyszerű indoka is: – Ha tanulok és doktorálok, ezzel kétségkívül bebizonyítom, hogy egy vak és süket ember ugyanazt teljesítheti, mint egy egészséges. Azonkívül: minél többet tanulok, annál inkább felvértezem magam nagy feladatom elvégzésére, amit célul tűztem magam elé.

Senki sem bízott benne, hogy ezt véghez tudja vinni. Mindenki lebeszélte, mert csak keserű csalódás lesz a vége. „Nem, ilyen még nem volt! Még sohasem járt egyetemre senki, aki süket és vak volt – mondták. Ez természetesen nem bizonyult olyan indoknak, amely Helent áthangolta volna. Nem volt még ilyen sohasem? Akkor a legfőbb ideje, hogy valaki elkezdje. És ez a valaki ő lesz!

– Gondold jól meg – tanácsolta neki egyik jó barátja –, már egyedül a felvételi vizsgához megkívánják a német, a latin és a francia nyelv tudását. Ehhez még a római és a görög történelemben is otthon kell lenned. És ha a felvételi vizsga sikerülne is, hogyan tudod a tanárok előadásait követni? Nem hallasz semmit, így nem tudsz jegyzeteket sem készíteni, és vakírással nincsenek tankönyvek sem. Nem, nincs értelme, egy dolgot elkezdeni, amelyet végül is nem tudsz befejezni. Helen azonban most is megmaradt az elhatározásánál, mert a legfontosabbakat a barátok nem vették figyelembe: Isten hatalmát és jóságát! Csak Anna állt Helen mellé. A bátor és vállalkozó szellemű Anna. Mindig is egészséges emberként kezelte Helent, és segített neki, hogy a helyét megtalálja. Anna számára a vakok olyan emberek voltak, mint te, vagy én.

A tanárnő, aki az egyetemi előkészítő osztályt vezette, azt mondta Helenről:

– Nehézségek? Ezek csak azt jelentik Helen számára, mint egy bátor hegymászónak a még meg nem hódított hegyorom; ezt meg kell ostromolni!

– Helennek tizenkilenc éves korában háta mögött voltak az egyetemi felvételi vizsgák. Azonnal elkezdhette volna a tanulmányait, de tisztában volt a nehézségekkel, hogy a tantervekkel lépést tarthasson. Még egy évig magánórákat vett egy tanártól. Csak 1900-ban iratkozott be a Radcliffe Egyetemre. Elérte célját, amiért évek óta dolgozott. Ugyanazokkal a követelményekkel kezdett neki, mint más hallgatók, és vett részt az előírt előadásokon. Nem kért és nem is kapott különleges elbánást. Teljesen tudatában volt annak, hogy a tanárok nem szívesen veszik a jelenlétét, de éppen ez sarkallta arra, hogy célját elérje.

A nehézségek, amelyek mindjárt kezdetben feltornyosultak előtte, akkorák voltak, amelyek bárki más lelkesedését hamar lehűtötték volna. A könyvekkel kezdődtek. Akkor még kevés könyv létezett vakírással. Nagyon drága lett volna tudományos könyveket vak-írással nyomtatni, vagy Angliából vagy Németországból kölcsön kérni. Olyan különleges írógépre volt ehhez szükség, amely nem szalaggal írta a betűket a papírra, hanem a vakírás pontjait nyomta át a papíron, hogy azok ujjheggyel kitapinthatók legyenek. Számokat és vonalakat, köröket és szögeket is érzékelni kellett. Az ilyen taneszközöket előbb még el kellett készíteni, ezért mérhetetlenül drágák voltak. Ha barátai nem segítettek volna – mindenekelőtt Mark Twain –, Helen a tanulmányaihoz szükséges pénzt sohasem tudta volna előteremteni. Ezek a hűséges barátai azonban gondoskodtak erről. Ez éppen most kétszeresen szükséges volt. Helen apja meghalt, a család nem volt már abban a helyzetben, hogy további anyagiakat biztosítson tanulmányaihoz.

Mennyi nehézségbe ütközött az előadások követése is! Anna ott ült mellette az előadóteremben, és száguldó sietséggel írta Helen kezébe a tanárok előadásait. Emellett még Annának tanítványa részére közvetítenie kellett a sok tudományos értekezést a filozófiai, történelmi és államtudományi könyvekből, és ki kellett kérdezni tőle a francia, német vagy latin szavakat. S mivel ő maga ezeket a nyelveket egyáltalán nem ismerte, Anna dolgát ez még jobban megnehezítette. Erős hit és bizonyosság kellett ahhoz, hogy ennyi nehézség ellenére kitartsanak. Helen minden idejét fölemésztette a munka, amely vaksága és süketsége természetes következményeként mérhetetlenül sok időt és fáradságot követelt meg. Helen néha úgy érezte, hogy ereje végén van. Természettől fogva derűs és barátságos volt. De itt, ahol a többiekhez képest különösen nagy hátrányban volt, gyakran érezte magát elhagyatottnak és levertnek. Milyen szívesen vett volna részt a hallgatók társadalmi életében, de ehhez egész egyszerűen hiányzott az idő. Ahhoz, hogy egyáltalán velük haladhasson, Annával gyakran késő éjszakáig dolgoztak. Ha alkalomadtán társaival egy-egy rendezvényen, vagy télen szánkózásban vett részt, akkor az elvesztett időt kettőzött igyekezettel kellett pótolnia. Ha ilyenkor bátorsága lankadni kezdett, felnézett példaképeire, akik minden nehézség ellenére kitartottak.

Gondolt Kolumbusz Kristófra, valamelyik antik hősre, Szókratészre, a tengereken vitorlázó nyugtalan Odüsszeuszra. Amikor a legnehezebb volt a helyzete, akkor felcsillant egy szikrácska, amely bizonyosságát fényes tűzzé fejlesztette, világossággá a sötétségben. Akkor vele is az történt, mint Pál apostollal, aki szintén megtapasztalta, hogy Isten ereje a gyöngékben hatalmas! Ezzel az erővel Helen legyőzte a legnagyobb nehézségeket is.

Húszévesen kezdte el az egyetemet, és huszonnégy éves korában befejezte – kitüntetéssel! Ezzel ő volt az első vak és süketnéma ember, aki sikeresen elvégzett egy egyetemet. Az újságok szalagcímekben jelentették ezt az eredményt. Fémpálcikájával lyukasztott vizsgadolgozatai ma is láthatók a Harvard Egyetem múzeumában. Helen Keller olyan utat nyitott, amelyen őt mások is követhetik.

Hadjárat a sötétség ellen

A megerőltető egyetemi tanulmányok után Helennek okvetlenül pihenésre volt szüksége. Most ideje volt arra is, hogy saját otthont alapítson. Helen még mindig az atyai farmra gondolt a napos délen, nagyon szerette az öreg házat a nagy parkkal és a sok állattal. Ahogyan növekedett, még mindig arra vágyott, hogy később egy farmon éljen. Most végre itt volt az alkalom. Helen és Anna nemsokára már tudott egy kis farmot venni a Bostonhoz közel fekvő Wreutham falucskában. A ház ugyan kissé elhanyagolt állapotban volt, de csekély költséggel kellemes és kényelmes otthon lett belőle. Kert és egy kis darab föld is tartozott hozzá, úgyhogy Helen kutyája, Phiz kedvére szaladgálhatott. A farm közelében fenyőerdő terült el, egy kis tó pedig fürödni és úszni hívogatott.

Különös örömet jelentett Helen számára, hogy új otthonában saját dolgozószobát rendezhetett be magának. Ezt a régi lakószoba és két éléskamra átépítése tette lehetővé. A falat egy művészi alkotással díszítette, egy reliefképpel, amelyet különösen szeretett, mert a vak Homéroszt ábrázolta. Gyakran simította végig a kép finom és szomorú arcvonásait, és arra gondolt, hogy ez a vak költő mennyi szépet adott az utókornak csodálatos költeményeivel. A falakon körülfutó polcokon helyezte el vakírásos könyveit, görög, latin, francia és német műveket, de mindenekelőtt kedvenc angol és amerikai íróit.

A nagy keleti ablak mindig tele volt virággal, melyeket megható gyöngédséggel gondozott. A dolgozószoba üvegajtaja egy csoport gyanta illatú fenyőhöz vezetett ki a kertbe. Ott keresett magának helyet, amikor munkájára akart összpontosítani. Mert kitalálta, hogy az írás kitűnő eszköz az emberekkel való érintkezéshez és a vakok munkájára való megnyeréséhez. Mindig értett a levélíráshoz, tanulmányai során számos értekezést kellett írnia, amelyek a legkülönbözőbb folyóiratokban és újságokban jelentek meg. Ezek a sikerek felbátorították, hogy saját életéről könyvet írjon.

John Macy, aki a Harvard Egyetemen szerzett doktorátust, és most újságíró és könyvkritikus volt, megtanulta az ujjábécét, hogy kapcsolatot tudjon tartani Helennel. Segítségére volt, hogy a könyvet megfelelő formában írja meg.

Már 1904-ben megjelent, abban az évben, amikor egyetemi tanulmányait befejezte. Ez a könyv, amelyben Helen saját szavaival és egyéni formában számolt be az életéről, messze földön híressé tette. Hamarosan olyan népszerű lett, hogy nemsokára ötven nyelvre lefordították. Természetesen egy kiadás Braille írással is megjelent.

Helen irodalmi munkásságához nyújtott segítsége, valamint Anna Sullivanhez fűződő barátsága által John Macy lassanként több lett, mint csupán a ház egyik vendége. Hamarosan nyilvánvalóvá lett, hogy a csinos és ügyes Anna szokatlan vonzóerőt gyakorolt rá. Milyen nagy öröm volt Helen számára, amikor mindketten bejelentették neki, hogy rövidesen házasságra lépnek, és itt lesz az otthonuk. Röviddel az esküvő előtt titokzatos levél érkezett. A borítékon ez állt: „Szigorúan bizalmas! Csak Helen Keller részére szól! Sem Sullivan kisasszony, sem Macy úr nem olvashatja.” Helen odaadta a levelet egy öreg barátnőjének, aki éppen látogatóban volt nála. A levél dr. Belltől érkezett. Az volt a kérése, hogy a mellékelt csekkből Annának nászajándékot vásároljanak. Anna azonban nem tudhatott erről, mielőtt Helen az ajándékot ki nem választotta. Így Helen és barátnője Bostonba mentek. Hosszas keresés után Helen két ajándék mellett döntött, egy állóóra és egy ezüst kávéskanna mellett. Helen kedvelte John Macyt. Jó barát és vidám ember volt. Amikor az esküvő után beköltözött az öreg házba, boldogan éltek együtt.

John hivatása megkívánta, hogy mindennap Bostonba utazzék. Anna reggelenként kikísérte az állomásra, majd bevásárolt a városkában. Helen ezalatt leszedte a reggeliző asztalt, elmosogatott, és rendberakta a lakást. Mikor Anna hazaérkezett, nekiültek a napi postának, amely minden nappal növekedett. Egyre több ember értette meg, hogy miért éppen ez a két asszony tud, számos tapasztalata révén, testileg akadályozott embereken segíteni.

Mikor John este hazaérkezett, rendszerint együtt ültek és beszélgettek a jövendő munkákról. Helen előtt sok terv lebegett! Korábbi éveiben gyakran félt attól, hogy vaksága akadályozza majd önálló munka elvégzésében, és teljesen hasznavehetetlen élete lesz. De nem így történt. Tudta, Isten kiválasztotta őt, hogy más embereknek életkedvet és életörömet ajándékozzon. Isten a maga eszközeként használja, hogy azoknak, akik még sötétségben élnek, a világosság útját megmutassa.

– A legszívesebben mindenkin segítenék – mondta –, a vakokon és a süketnémákon egyaránt; mivel azonban mind a kettőt egyszerre nem tehetem, minden erőmet a vakoknak akarom ajándékozni. Mindazoknak segíteni akarok, akik már nem találnak munkát, és már nem tudnak magukról gondoskodni. Én aztán jól tudom, mennyire fölöslegesnek érzik ezek magukat!

Felvette a kapcsolatot Bostonban nyíltszívű embereknek egy csoportjával. Céljuk az volt, hogy a vakoknak – mint egészséges embereknek – megadják a lehetőséget az önálló életre. Tisztában voltak vele: először arra van szükség, hogy az államot megnyerjék a terveiknek. Helen Kellert választották ki, hogy egy küldöttséggel a kormányzathoz forduljon.

Helen számára nagy pillanat volt, amikor a kormányzat emberei előtt a vakok ügyéért küzdhetett. S amikor valóban egy bizottságot hoztak létre, amelynek feladata volt a vakok számára lehetőséget teremteni, hogy pénzt kereshessenek, és így magukat eltarthassák, akkor Helen tudta, hogy csak most kezdődött el az ő tulajdonképpeni életműve.

– A vakok a kezükkel látnak – mondta. – Ezeket a kezeket gyakorolni kell, és ki kell képezni valami igazán hasznosra, nem azokra az együgyű dolgokra, amelyeket a vakok számára általában alkalmasnak tartanak. Miért ne lehetnének a vakok elég ügyesek és értelmesek ahhoz, hogy megtanulnák az asztalosságot, a fafaragást, a szövést vagy a székfonást? Masszőrök és zongorahangolók is lehetnének.

Az elgondolás bevált. Boston üzleti központjában egy jól berendezett üzletet nyitottak, amelyben a vak bedolgozók munkáit árusították. Hasonló üzletek egész sora követte ezt Massachusetts állam számos helyén. A vásárlók hamar rájöttek, hogy érdemes ezeket a boltokat fölkeresni. Az áruk jók és tartósak voltak, akár kéziszövésű függönyök, akár asztalterítők, takarók, szőnyegek, lengarnitúrák voltak, mind ízlésesen és tisztán készültek. Ezek az üzletek a vevők részére minőségi kézműves munka bemutatói lettek, a vakok számára pedig nagy segítséget jelentettek: nem voltak már az emberek könyörületére utalva. Kézművesként, mint ezer más, a dolgozók nagy testvériségébe tartoztak. Ez új barátságot és életörömet adott nekik.

– Most már tudták, hogy ők is hasznosak – mondta Helen Keller.

Még egy másik csatamezőn is harcolt Helen az ő vakjaiért: könnyebbé és egyszerűbbé kellene tenni számukra a könyvek olvasását. Eddig minden államnak megvolt a maga írásmódja, amellyel a vakírásos könyveket kiadták. Helen saját keserű tapasztalatából tudta, hogy egyedül az Egyesült Államokban legalább öt különböző vakírás létezett. Mennyi fáradságába került a különböző írásmódokat elsajátítani. Milyen nehéz dolog volt az, hogy egy vak egy másik államban nyomtatott könyvet akart elolvasni, akkor először egészen új írásjeleket kellett megtanulnia.

– Mennyi szorgalom és fáradság vész kárba – mondta Helen –, és csak azért, mert minden ország ragaszkodik a saját írásmódjához anélkül, hogy azzal törődne, melyik írást használják általában. Vajon a látók szemellenzőt tesznek a szemük elé? El kell addig jutnunk, hogy csak egyetlenegy vakírást használjanak. Akkor segítenének igazán a vakokon.

Ezért minden erejét latba vetette, hogy egységes írást vezessenek be. Ő a francia Braille-írást tartotta a legjobbnak, amely papírba nyomott, kidomborodó pontokból állt. Helennek sokáig kellett harcolnia célja eléréséért. De végül megnyerte a könyvháborút is, és ma már az egész világon a Braille-írást vezették be.

A sok dolog mellett, amelyet Helen a vakokért tett, még mindig az volt az érzése, jobbat és többet kell még tennie sorstársaiért.

– Ha én eredményesebben akarok harcolni a vakokért – mondta egy napon –, akkor meg kell tanulnom jobban beszélni. Az emberek igazán fogékonyak a terveim iránt, de alig felét értik meg annak, amit mondok.

Igaza volt. Bárhol, ahol élettörténetét elbeszélte, az embereket meghatotta. De nagyon fárasztó volt előadásait hosszabb ideig hallgatni. Hangja monoton volt, és kiejtése homályos. Helen elkezdett gyakorolni, gyakorolni, és még egyszer gyakorolni.

– Ha csak magam is hallhatnám, hogy szavaim hogyan hangzanak! – panaszkodott egyszer, órákig tartó gyakorlás után.

Anna a kezébe írta:

– Ha kezedet egy patakba tartod, akkor érzed, ahogy a víz csörgedezik és a kis hullámok csobognak? Éppen így énekel egy madár, ha teljes torkából ujjong. A te mellednek és gégédnek is hullámzania és remegnie kell, mint a pataknak.

Most Helen egyik kezét a torkára tette, a másikat a mellkasára, és úgy igyekezett beszélni, hogy kezével a levegő hullámzását a testében érezze.

Anélkül, hogy a saját hangját hallotta volna, végtelenül nehéz volt a beszédet és az értelemszerű hangsúlyozást megtanulnia. Gyakran elfogyott a bátorsága, és egész akaraterejére szüksége volt, hogy a nehéz gyakorlatokat folytassa.

Helen egy meredek utat már megjárt. Még jól emlékezett arra az időre, amikor tízéves volt. Akkor még azt kellett mondania: „Minden gondolatom ujjhegyeimbe repdes, és ki akarnak onnan szállni, mint a madarak, melyek a kalitkából szabadságra vágynak.” Később eljött számára az a nap, mikor az ajtó felpattant, annakidején, amikor az első, még dadogó szavakat kiejtette. Ez a tizenegyedik tanóra után történt. Ekkor újra meg újra ismételte a pompás mondatot: „Nem, én már nem vagyok néma!” Az évek folyamán hangjának szárnyai nőttek. Most azonban hajtotta őt, hogy szabadon a levegőbe szárnyaljon. Most már jobban beszélt, mint a legtöbb néma ember, de biztos volt abban, hogy Isten segítségével megtanul egész folyékonyan beszélni.

Egy ismert bostoni énektanár hallott Helen fáradozásairól, hogy hangjának természetes csengést akar adni. Kedvéért megtanulta az ujjábécét, így minden nehézség nélkül taníthatta őt. Újra és újra bátorította, és Helennek erre ugyancsak szüksége volt. Mert hosszú ideig lehetetlennek látszott a hangján javítani. Hol átcsapott sipító fejhangba, a másik pillanatban pedig mély altba süllyedt. „Hát sohasem fog megtanulni normálisan beszélni? Ez valósággal elkeserít!” – panaszkodott Helen, de mégis kitartott! Három hosszú, keserves év után énektanára végre úgy gondolta, hogy Helen most már nyilvánosság elé léphet a hangjával. Ez 1913 februárjában volt, mikor Anna és Helen New Jerseyben egy hatalmas előadóestet szerveztek meg. Anna elmondja a hallgatóknak, hogyan tanította a vak és süketnéma tanítványát, aki most már gyakorlatilag önálló életet folytathat. Utána Helennek kell megmutatnia, hogy miként győzte le a látszólag leküzdhetetlen beszédnehézségeket.

Ennek a jelentőségteljes napnak a reggelén Helent ellentétes érzések töltötték el. Teljes akaraterejével készült fel erre a napra, és mégis bizonytalan volt. Amikor az emelvényre lépett, kétségbeesetten imádkozott: „Uram Istenem, add meg, hogy hangom szabadon szárnyaljon!” Most ott állt a várakozásteli tömeg előtt, rettenetesen félt, és úgy érezte, hogy a szíve megbénult. Kinyitotta a száját, de hang nem jött ki a torkából. Végül sikerült egy hangot kipréselnie. Úgy hitte, hogy hangosan kiáltott, pedig csak erőtlen susogás volt. Minden erejét összeszedte, s végül elkezdte beszédét, amelyet olyan jól előkészített, de hangja bizonytalan maradt és csaknem érthetetlen.

Tudta, hogy siralmas kudarcot vallott, és halálosan szerencsétlennek érezte magát. Az emberek természetesen barátságosak voltak és igyekeztek bátorítani. Helen azonban pontosan tudta, hogy első fellépésével csődöt mondott. Hiszen leghőbb kívánsága az volt, hogy azoknak, akik úgy szenvednek, mint ő, segíthessen; meg akarta mutatni, hogy még ilyen testi fogyatkozást is le lehet győzni. És akkor ő csődöt mond, siralmas csődöt.

De éppen ebben a csődben mutatkozott meg Helen hite. Nem érezte magát legyőzve. Megfeszítette szellemi erőit, és letette dolgát Isten lába elé. „Nemsokára újra hit, remény és szeretet jelentkezett – írja később –, és újra megkezdtem beszédgyakorlataimat.” Lépésről lépésre megnőtt az önbizalma, és megtanult jobban és még jobban beszélni. Tódultak hozzá az emberek, hogy hallják, és csodálták Helen hitét, ahogyan legyőzte a fogyatkozását.

Valóban csodálatos történet volt az, amelyről beszámolt. Vonzó külseje annyi életet sugárzott, hogy már az is megérte, ha láthatták és hallhatták őt. Karcsú volt, bájos arcú, és ízlésesen öltözködött. Szerette a szépet, és boldog volt, ha finom szövésű anyagokat vehetett a kezébe. Ha mint a vakok küldötte az emberekhez szólt, igyekezett mindenütt jó benyomást kelteni. Megvetette a bárgyúságot, és gyűlölt minden panaszkodást. Nem, Isten csodálatos világában ennek nincs helye. Beszédeiben mindig hivatkozott arra, hogy Isten gyermekeinek boldogoknak kell lenniük! A hallgatók érezték, hogy amit mond, azt éli is.

– A vakoknak is joguk van a boldogságra – mondta. – Ezt a boldogságot azonban csak akkor találják meg, ha valamilyen foglalkozásra kiképezik őket, hogy magukat el tudják tartani. Gondoljátok el, milyen szomorú, ha az embernek alamizsnából kell élnie, ha érzi, hogy másoknak terhére van.

S amikor elmondta, hogy azok a vakok, akik egy mesterséget megtanultak, most hasznos tagjai a társadalomnak, akkor megértették a hallgatói, milyen nagy életcélt tűzött ki Helen maga elé. Ehhez minden ember segítségét joggal kérheti.

A vakok érdekében folytatott kereszteshadjárat közben Helen új felfedezéseket tett.

Mint gyermeknek, vidéken védett élete volt. Most arra törekedett, hogy képet kapjon azoknak az embereknek az életéről, akik ipari központokban és nagyvárosokban élnek. Mint fiatal lány, Annával és dr. Bellel bejárta New York nyomornegyedeit. Utazásai közben megismerte azokat a szomorú körülményeket, amelyek között akkor sok munkás élt, és fölkereste a komor bérkaszárnyákat, ahol rosszul táplált, rongyokba burkolt gyermekek nőttek fel. Mit számított az, hogy Helen nem láthatta a nyomorúságot! Érezte a szegénység és piszok szagát, és gyors felfogóképességével könnyen elképzelte, mit jelent ilyen nyomorúságban élni.

– Céltalan, ezeket a szegény embereket csak sajnálni – mondta –, segíteni kell rajtuk.

És már hozzá is látott, hogy ezeknek a legszegényebbeknek az életkörülményei megjavuljanak. Tudta, hogy ezzel együtt az ő vakjaiért is küzd. Mert elég gyakran szegénység és tudatlanság a megvakulás oka.

Átérzett minden igazságtalanságot és elnyomást anélkül, hogy közben megkeseredett volna, mert erős hittel bízott az Úr Jézusban. Öreg barátjától, Brooks püspöktől megtanulta, hogy mindig a helyes fegyverekkel kell harcolnia. Sohasem felejtette el Brooks püspök első szavait, melyeket neki mondott: „A szeretet a legnagyobb dolog a világon. A szeretet azonban maga Isten!” – Ez a hit fáklyaként világított az éjszakában – akár a vakok természetes éjszakájában, akár az emberek szellemi sötétségében, akik semmit sem tudnak Isten szeretetéről és gondoskodásáról.

A vakság éjszakája és a hitetlenség éjszakája ellen harcolt Helen Keller a hit fegyvereivel.

Keresztes hadjárat kerekeken

„Egyszer eljön a nap, amikor utazni fogok” – mondta Helen Keller tizenkét éves korában. Ez akkor történt, amikor szelleme fölébredt, és az után vágyott, hogy más embereket és országokat ismerjen meg. Feladata most az Egyesült Államok sok keleti városába vezette el.

Eleinte azonban ezekben az utazásokban nem talált sok örömet. Vaksága és süketsége miatt sok mindent meg kellett szoknia. Nem volt könnyű meghitt otthoni környezetét Wrenthamben fölcserélni a nyugtalan nagyvárosi élettel; hiszen nem láthatta, mi történik körülötte. Gyakran gondolt fájdalmasan a békés otthoni kertre, az útra, amelyen idegen segítség nélkül a fenyvesbe mehetett, mert John Macy drótot feszített ki, és az végigvezette őt. Most azonban a tolongásban, a rohanó emberek lökdösésében gyakran érezte magányosnak és elhagyatottnak magát. Teljesen Anna és a barátok segítségére volt utalva, és a kezébe kellett íratnia, ami körülötte történik.

Az egyik előadókörúton, amelyet Annával együtt tett a nagyvárosokon keresztül, Anna megbetegedett. Heves influenza támadta meg, és ágyban kellett maradnia. Helen tanácstalan volt. Mit is csináljon? Sohasem érezte magát jól a szállodákban, most félelem szállta meg. Itt ült minden segítség nélkül egy nagy, idegen házban, még a telefont sem találta meg, vagy az utat a lépcsőkhöz. A szobalány mentette meg. Elhívta a szálloda igazgatóját, aki később arról is gondoskodott, hogy Helen és Anna jól hazaérkezzenek.

Helen azonban minden kellemetlenség ellenére is kész volt újabb kalandokra. „Csak aki bátran mer, az él valóban” – szokta mondani. Idővel mindjobban megszokta, hogy vonattal, autóval vagy lovaskocsival utazzon keresztül-kasul az országon. A vakokért vívott keresztes hadjárata lassan keresztes utazássá lett a világon át.

Terve, hogy vakokat a legkülönbözőbb kézművességre képezzenek ki, komoly formát öltött. Ezért is kellett Helennek sokat úton lennie, hogy az emberek felelősségérzetét fölébressze a vakok iránt. Anna mindig mellette volt, és ha az összejöveteleken kérdések merültek fel, akkor talpraesett feleleteket kaptak tőlük. Nem csoda, ha mindenhol segítőkész barátokra találtak. Anna született szónok volt, az emberek lélegzetvisszafojtva hallgatták, amikor Helen tanításáról számolt be. Azután Helen állt fel, és megmutatta az embereknek, hogyan értik meg egymással magukat. Rátette ujját Anna szájára, azután Anna valamit a kezébe írt, Helen pedig lefordította a hallgatóságnak Anna ujjbeszédét.

Első nagy útjukra, amely az amerikai kontinensen vezetett keresztül, 1914-ben indultak el. Ezúttal Helen örömére édesanyja is velük tartott. Ez lényegesen megkönnyítette az utazást, akár jegyek beszerzéséről vagy szállodai szobák rendeléséről, akár bevásárlásokról vagy a sok látogató fogadásáról volt szó.

Lelkesen végezték a sokszor nem éppen könnyű feladataikat. Az első előadásokat kanadai városokban tartották, ahol szeretettel fogadták őket. Utána az Egyesült Államok középnyugati részébe utaztak vissza, majd Salt Lake Cityn át Los Angelesbe, a napos Kaliforniába – s ez már több volt egy macskaugrásnál.

Az utazás során történt egy baleset is, amelyet aránylag jól megúsztak. Salt Lake Cityt kemény hidegben hagyták el, jól beburkolva prémbundákba, gyapjúkesztyűkbe, bélelt csizmákba. S ekkor egyik éjszaka kisiklott a vonat. A lökés csaknem kivetette őket az ágyukból. A sötétben felöltöztek úgy, ahogy tudtak, és kimásztak a kocsiból. Némi várakozás után útjuk hátralevő részét a szabad pályán egy régimódi, kényelmetlen vonaton fejezték be.

Ezen az éjjelen Helen már nem tudott aludni. S amikor a vonat bedöcögött a hajnalba, csodálatos illat ütötte meg az orrát, amely az ablakréseken át elárasztotta a fülkét. Anyja és Anna felváltva mesélték neki ujjbeszéddel, hogy milyen csodálatos vidéken haladnak keresztül. A hajnali szél pompás narancsvirág és zsályaillatot hozott be, amelyek teljesen elborították a dombokat. Már nem voltak messze Los Angelestől, és úgy tűnt, mintha a vidék Helen kedvéért ünnepi ruhát öltött volna.

Nagyon örültek Los Angelesnek, de a vasúti baleset óta fáradtak és törődöttek voltak. Amikor az állomásra érkezett a vonat, a peronon jól öltözött emberek serege várakozott. Mind Helent akarták üdvözölni. Sűrűn álltak itt a meleg napon, az asszonyok nyári ruhákban, tarka napernyőkkel. A mi „hármasfogatunk” érezte, hogy külsejük mennyire nem illik ide: szőrmebunda és gyapjúholmik. Ez a díszes fogadtatás annyira megzavarta őket, hogy hanyatt-homlok eltűntek egy taxiba, és a szállodába tartottak. Először kialudni, alaposan kialudni magukat, és azután – nyári ruhákat vásárolni.

Sohasem felejtették el ezt az utat Kaliforniába. Az egész világ napsugár és virágillat volt. Helen hamarosan meg tudta mondani, hogy melyik városrészben tartózkodnak éppen, a virágok illata elárulta ezt. Milyen öröm is az utazás! És azután a vitorlázások San Francisco öblében! Annának és anyjának le kellett írnia a vidéket és a tengeri hajókat, amelyek az egész világról származó teherrakománnyal a közeli kikötő felé tartottak. Milyen hosszú utat hagytak már maguk mögött ezek a hajók! Vajon Helen is bejárja egyszer ezeket az utakat?

A napfényben ragyogó kék öblöt sűrű erdővel benőtt dombok vették körül. Hatalmas vörös törzsű fák ingatták koronájukat a szélben. Amikor Helen a szétterülő lombozatú fák alatt lépkedett, és a repedezett kérgű őserdei óriásokat kezével megtapogatta, úgy érezte, mintha egy végtelen nagy dómban lenne. „Olyan volt, mintha Isten maga járna a homályos csarnokokban” – írja később egyik úti beszámolójában.

Ez az utazás, keresztül Amerikán és újra vissza, volt az első nagy út, amelyre Helen vállalkozott, és nem az utolsó. Valami újra meg újra kihajtotta őt és Annát a nagyvilágba, hogy vakjaikért tegyenek valamit. Amikor Annával az Atlanti-óceántól a Csendes-óceánig utaztak, a vonat ablakában ülve Helen átélte Anna ecsetelése által a prérik végtelen távolságait, a vad sziklákat és a hallgatag erdők nyugalmát. Helen egyre több és több örömet talált a nagy utazásokban. Különösen szerette a végtelen távolságokon áthaladó vonatok egyenletes ringatását. Megtanulta, hogy az út közben mindig előforduló kisebb-nagyobb incidenseken gyorsan túltegye magát. Nem hiába rendelkezett jó adag humorral és készséggel, hogy gyorsan feltalálja magát az új helyzetekben.

Mindenhol a vakokról beszéltek, jogukról a boldogsághoz, igényükről az értelmes életre. Beszéltek lármás sátrakban egy mezőgazdasági kiállítás látogatóihoz, nagyvárosok csarnokaiban ipari munkásoknak, vendéglők nagytermében nőegyletek előtt. Helen eközben mindenféle néppel találkozott, sok hírességgel is, és éppen a híres emberek voltak azok, akik úgy kezelték őt, mint magukhoz hasonlót.

Edison, a gramofon feltalálója és Caruso, korának legnagyobb énekese nagyrabecsülték Helent. Milyen asszony ez, süket és mégis örül a zenének! A zenének, amelyet csak ujjhegyeivel ,hallhatott‘! Caruso elénekelte neki néhány csodálatos áriáját, mialatt Helen – ujjait az ő ajkain tartva – elragadtatva figyelt. De nemcsak a művészetek, hanem a technikai dolgok is nagyon érdekelték. Henry Ford Detroitban átvezette őt hatalmas autóüzemén. Elmesélte neki, miként támadt a gondolata, hogy olyan olcsó autót készítsen, amelyet minden farmer megvehet; mennyi gondolkodásra és kísérletre volt szükség, míg a terv tetté vált. Henry Ford nagy megértést tanúsított a vakok iránt, és amikor Helen évek múlva újra találkozott vele, elmesélte neki, hogy most hetvenhárom vakot alkalmaz a parkjaiban és a kertjeiben, de nem sajnálatból, hanem meggyőződésből, mert jó munkát végeznek.

Utazásai során Helen Kellernek természetesen nemcsak örvendetes élményei voltak. Akadtak olykor fekete napok is, amikor semmi sem sikerült. Az emberek is lehetnek nagyon nehezek. Helent néha megrendítette az emberek közömbössége és hideg szíve. Végtelen türelemmel próbálta ezeket megnyerni a munkájához. Egyik könyvében így ír erről: „Elmondtam nekik, hogy alapjában véve a vakok is olyan emberek, mint mások, csak mindig éjszaka van körülöttük. De a vakok is ugyanazt a fájdalmat érzik, ha megégetik magukat, ők is dideregnek, ha fáznak. Enni akarnak, ha éhesek, inni, ha szomjasak. Nekik is vannak egyéni tulajdonságaik. Az egyik csak egy darab cukrot tesz a teájába, a másik túlédesíti. Röviden: a vakok olyan emberek, mint ti mindnyájan.” Szerencséje volt, hogy veleszületett humora átsegítette a fáradtság és a csüggedés óráin. Helennek megvolt az az adománya, hogy meg tudta különböztetni a nagyot a kicsitől, a fontosat a jelentéktelentől. Mit jelentenek a tűszúrások a világ nagy szenvedésével szemben? Ezekben a napokban Amerikára vetette árnyait az első világháború, és mindenki azt kérdezte, meddig tarthat az, amíg bele nem vonják az Egyesült Államokat is? Helen szenvedett az idők szorongató gondjaitól, amelyek mindinkább megnehezítették új anyagi források feltárását vakjai számára. Ugyanakkor a háború éveiben is megtette, ami lehetséges volt. Emellett még személyes gondjai is támadtak. Anna egészségi állapota ebben az időben erősen romlott, és szeme nagyon gyöngült, úgyhogy már alig tudott utazni.

Igen, Helennek nagy gondjai voltak Anna miatt és – a pénz miatt is. Megtakarított pénze elolvadt, mert a sok utazást maga fedezte. Bármennyire nehezére is esett, otthonát Wrenthamban föl kellett adnia, és helyette egy kis házat venni. A búcsú a farm kedves, öreg házától nehéz volt. Tizenhárom évig laktak ott. Most egy jelentéktelen téglaházacskába költöztek New York egyik elővárosában.

John Macy ezekben a háborús években ritkán tartózkodott otthon. Anna és Helen boldogok voltak, hogy találtak egy titkárnőt, aki náluk is lakott, így a házimunkában is segített. Ez Polly Thompson volt, aki csakhamar jó barátnőjük is lett. Így a sok megterhelő utazást Helen és Anna gondtalanul kipihenhette.

Új utakon a cél felé

Alig élték bele magukat New Yorkba, izgalmas újságokat tartalmazó levél érkezett. Egy gazdag amerikai Helennek ajánlatot tett, hogy filmet készít róla. Úgy gondolta, egy ilyen film nagyszerű propaganda lenne, hogy az egész világ szívét megnyissa a vakok nyomorúsága iránt. Egy ilyen film Helen életművét koronázná meg. S máris mindhárman megint vonatra ültek, és utaztak az arany nyugatra, most Hollywoodba.

A következő hónapok néhány szokatlan élményt hoztak számukra, jót és rosszat egyaránt. Helen kezdetben örült a rengeteg új benyomásnak, amelyek megrohanták őt. Minden reggel kilovagolt Pollyval a Beverly dombokra. Egyik nap nem húzták meg eléggé a nyerget, és Helen berepült egy szúrós szederbokorba.

Más alkalommal Nevada sivatagjába autóztak. Kilométerekre csupán homok volt látható, csak itt-ott lapult néhány satnya, tüskés bokor vagy száraz kaktusz. Polly hirtelen izgatottan Helen kezébe írta: „Itt jön egy igazi indián!” Mindjárt kiugrottak a kocsiból, a velük utazó férfiak pedig odahozták az indiánt, és megkérdezték tőle, hogy Keller kisasszony megtapogathatja-e a csodaszép indián ékszert. Csodálkozva hallották, hogy a vad indián folyékonyan beszélt angolul. „Nagyon szívesen, ameddig csak akarja!” Kiderült, hogy nem indián volt, hanem egy színész, aki itt a sivatagban forgatott vadnyugati filmben szerepel.

A vak és süket Helennek nehéz volt a rendező utasításait mindig elég gyorsan végrehajtania. Pollynek először a kezébe kellett betűznie a teendőket. A filmesek elég hamar rájöttek, hogy Helen élete alapjában véve nem olyan izgalmas, amely elég anyagot adna egy érdekfeszítő filmhez. A filmesek azonban nem finnyásak, ezért néhány izgalmas kalandot írtak hozzá. A mozilátogatókat meg kell hatni, így Helen Kellert a „minden rászorulók anyjá”-nak mutatták be.

Helen nem érezte jól magát a kamera előtt. Ügyetlennek és merevnek tudta magát, és teljesen tisztában volt azzal, hogy ő nem jó színésznő, s különösen nem filmsztár. Föllélegzett, amikor a jelenetek, amelyekben maga is szerepelt, befejeződtek. Filmeztek egy hajógyárból vízre bocsátott hajót, melynek a „keresztelését” ő végezte. Majd – először életében – repülőgépen kellett helyet foglalnia. Ez egy könnyű sportgép volt, amelyben csak neki és a pilótának volt helye. Kezdetben Polly és Anna nem akart erről hallani, de Helen mégis kivívta, hogy felszállhasson. Végre elérkezett a nap: a gép növekvő gyorsasággal száguldott végig a kifutópályán, és fölemelkedett a magasba. A gép azután Los Angeles felhőkarcolói fölött körözött, majd siklórepüléssel leszállt. Helen a repüléstől föllelkesedve azt mondta, egész életében nem ízlelte azt a csodálatos, felszabadult érzést, mint ennél a repülésnél.

Helen részére különleges élményt jelentett, hogy a felvételeknél számos neves filmszínésszel ismerkedett meg. Különösen Charlie Chaplinnal barátkozott össze, aki még az ujjábécét is megtanulta, hogy érintkezhessen vele. Valahányszor később visszaemlékezett Hollywoodra, az ő barátságára és jóságára is gondolnia kellett.

Minden ráfordított fáradság ellenére a film nem aratott nagy sikert. Helent ez nem is lepte meg. Azt mondta önmagának: mégis csak túlzás lett volna azt képzelni, hogy az ő élete egy film számára elegendő anyagot jelent. Végül is a hollywoodi tartózkodás nem volt hiábavaló. Helen itt az élet egy egészen más oldalát ismerte meg.

E kaland után Helen és Anna boldogok voltak, hogy újra otthon lehetnek néhány nyugodt napra. Ezek sajnos nem lettek túl nyugodtak, mert a pénz elfogyott, és Helennek új pénzforrások után kellett néznie. Ez alkalommal egy egészen új módot kíséreltek meg, és egy varietében léptek föl. Rövid föllépésüknél, mely esetenként húsz percig tartott, Anna néhány bevezető szót mondott, utána Helen beszélt az életéből. Végül a hallgatók kérdéseket tehettek föl.

Testi fogyatékossága ellenére Helen mindig gyorsan kapcsolatba tudott jutni a hallgatóságával. És a hallgatók is vonzódtak Helenhez, mert olyan vidámnak és megelégedettnek látták, aki sorsát el tudta fogadni.

E közjáték után megint otthon maradtak. Helen folytatta a beszédgyakorlatait, és két könyv írásához is hozzáfogott, amelyeket már régen megígért a kiadójának. Az egyik életútjának kibővített és átdolgozott leírása volt. „Áradat közepében” címmel jelent meg, és nagy sikert aratott.

Az 1921-es évben nagy esemény következett be, amelyért Helen már régen fáradozott. Megalapították a vakok nemzeti szervezetét, és ez új tevékenységi lehetőségeket nyújtott neki. „Végre elérkeztünk ide!” – kiáltott fel. „A sok kis egylet helyébe, melyek eddig országunk egyes államaiban tevékenykedtek, most egy nagy, egységes szervezet lép, amely átfogja az egész Egyesült Államokat.” Helen ezekkel a szavakkal fején találta a szöget, mert az, ami „Alapítvány a vakoknak” – e nem éppen szerencsésen megválasztott – néven megalakult, valójában mindazoknak az erőknek az összefogása volt, amelyek az USA-ban a vakokért akartak munkálkodni. Helen számos előadókörútjával teremtette meg ehhez a feltételeket. S ha ezeket saját felelősségére és saját költségére is végezte, nagy haszonnal jártak, mert közben egyre jobban fejlődött szabad előadókészsége, és önbizalmat nyert.

Az új munka New Yorkban egy kis körben vette kezdetét, ahol egy maroknyi ember találkozott össze, akik a vállalkozás költségeit viselték. A szervezet bővülésével azonban nőttek a kiadások is, így a nagy nyilvánossághoz kellett fordulni egy kiáltvánnyal.

Helent megkérték, hogy a szervezet anyagi ügyeinek igazgatásában jelentős részt vállaljon, és hogy propagandát fejtsen ki.

– Fáradozásainknak remélhetőleg lesz eredménye – mondta. – Mert nem vitás, hogy ez az egyetlen út régi álmom megvalósítására és a vakok életének boldogabbá és vidámabbá tételére.

Helen teljes erejét belevetette az új munkába. Három éven át volt úton Annával az Atlanti- és a Csendes-óceán között, beszélt ezer és ezer embernek több mint száz különböző városban. Fáradozásának meglett az eredménye. Az ország minden részéből jöttek adományok. Részben tekintélyes összegek is. Az Egyesült Államok elnöke fogadta Helent a Fehér Házban, és biztosította segítségéről. Washingtonban befolyásos barátok gondoskodtak arról, hogy a vakok szervezetének ne legyenek többé anyagi gondjai. Tömegével jöttek a levelek Helen házába. Jöttek minden rendű és rangú emberektől, katonáktól, vakoktól és süketektől, felnőttektől és gyerekektől – és hozták adományaikat, gyakran egész kicsinyeket is.

„Kedves Helen néni, ha meglátogatlak Téged, elhozom magammal a perselyemet. És akkor az egészet, ami benne van, az öledbe öntöm – írta egy kisfiú. Egy másik pedig, aki nagyon beteg volt, arra a mondásra gondolhatott: „Hagyjátok a virágokat beszélni!” –, mikor préselt virágokat tett a levelébe. Helen nagyon örült az ilyen jeleknek. Bátorságot adtak neki, és előadásaihoz segítséget jelentettek. Már csaknem „nemzeti hős”-t láttak benne, és Helen volt és maradt a vakok munkájának legjobb szószólója.

De nem mindig csak helyesléssel találkozott, hanem gyakran ostoba és balga előítéletekkel, amelyeket előbb le kellett győznie. Még mindig voltak emberek, akik lenézték a vakokat, és csak sajnálatra méltó teremtményeknek tartották őket. Ezeknek az embereknek először meg kellett mutatni a célt, hogy a vakokat a társadalom hasznos tagjaivá tegyék: nem részvét, hanem gyakorlati segítség, nem alamizsna, hanem kiképzési lehetőség kell nekik.

– Annának köszönhetem, hogy senkinek sem kell engem sajnálnia – mondta újra és újra. Érezte utazásainál, előadásainál, könyvei írásakor, micsoda érték volt számára Anna drága barátsága. Tudta, és azért ki is mondta: „Anna Sullivan nélkül nem lenne Helen Keller sem!”

Helen sokat szenvedett amiatt, hogy Anna egészségi állapota rosszabbodott, és szeme is ijesztően romlott.

– Szabadságra kell mennünk, és teljesen ki kell kapcsolódnunk – mondta egy napon.

1930 tavaszán – Anna súlyos műtétje után – életükben először elhagyták Amerikát, hogy Angliában töltsék a szabadságukat. Mennyire örült Helen ennek a tengeri utazásnak! Még az a vihar sem tudta a kedvét elvenni, amely a hajót az Atlanti-óceán közepén meglepte. Ez egyszerűen hozzátartozott ehhez a kalandhoz, amely az eddig számára még ismeretlen országba vitte.

Amikor ragyogó napsütésben Plymouth utcáin autóztak át, Helen arra gondolt, hogy elődei egykor innen kerekedtek föl az új hazába. Gépkocsival Cornwallba utaztak, ahol a hullámtöréstől habzó szirtek fölött álló kis házacskában töltötték el szabadságukat. Testben és lélekben felüdülve tértek vissza Amerikába, ahol új munka várta őket. A vakok első világkonferenciáját kellett előkészíteniük. Az üdvözlő beszédet Helen tartotta az egész világról összesereglett vakoknak. Arra is megválasztották, hogy az idegen országok küldötteit Washingtonba kísérje, és az elnöknek bemutassa. Helen Keller, a vakok nagy harcosa az egész világon ismertté lett.

Túl minden határon

Ebben az időben Helennek Annától örökre búcsút kellett vennie. A barátnő mindig gyöngébb lett, élete lángja kialudt.

– Nem hagyhatod el Helent – vélekedett egyik látogatójuk –, nélküled Helen nem tud élni.

Anna azonban fejét rázta:

– Ha ez valóban így lenne, akkor hiába dolgoztam volna. Hiszen életcélom az volt, hogy Helent önálló emberré tegyem! Ő nélkülem is tovább tud dolgozni.

Anna halála kemény csapást jelentett Helennek. Csaknem ötven évig volt Anna Helen szeme és füle. És milyen sokszor segítette át őket Anna csöndes hitbizonyossága a nehézségeken. Helen most hirtelen egyedül állt a világban. A temetés után Polly Thompsonnal Skóciába utazott. Szívélyesen fogadták őket a bothwelli paplakban, és Helen, aki évekkel ezelőtt a Thompson családnál Annával együtt csodálatos szabadságot töltött, lassan túljutott a fájdalmán.

Bothwellből fölkeresték Livingstone szülővárosát. Ez a nagy misszionárius Helennek egész életében példaképe volt. Most megérinthette tönkreolvasott Bibliáját, amelyet halála órájában is a kezében tartott. Vajon Livingstone minden erejét nem Krisztustól kapta-e? Vajon – hálából ezért – nem munkálkodott-e egész életével Istennek? Helen Keller ebben a pillanatban elhatározta, hogy Livingstonehoz hasonlóan minden erővel, amit neki Isten ad, Őneki szolgál.

Karácsony ünnepe ez évben egy különös meglepetést hozott. Japánból jött egy levél, amely szívélyes meghívást tartalmazott a cseresznyevirágok országába. A japán kormány felkérte őt, hogy jöjjön és segítsen Japánban is egy szervezetet alapítani a vakok részére.

Három hónappal később Helen és Polly az „Asam-Maru” fedélzetén elhagyta San Franciscot. Kabinja virágos kerthez hasonlított, amelyet amerikai barátai búcsúzóul rendeztek be neki. A japán hajó személyzete megható szeretettel vette körül.

Helen az utazás alatt nagyon szorgalmasan dolgozott. Kora reggeltől ott ült a kabinjában és írt a vakíró-gépén, amíg csak ujjhegyei nem égtek. Amikor a beszédeket, amelyeket Japánban készült tartani, papírra vetette, meg kellett azokat tanulnia, és be kellett gyakorolnia. Hajnalban – a többi utas még aludt – a néptelen fedélzeten járt föl s alá Pollyval. Mialatt a matrózok a fedélzetet locsolták és súrolták, Helen felmondta beszédeit, és Pollyval javíttatta a kiejtést és a hangsúlyt.

A japánok is el voltak ragadtatva Helentől. Hogy egy vak és süketnéma ember ilyen győzelmet arasson éjszakája és magányossága fölött! Most már itt is megértették, hogy minden vak ember számára van remény és boldogság.

A Japánba tett utazás új kaput tárt ki. Helen világutazó lett. Ő azonban nem a maga kedvtelésére utazott – mint sokan mások –, hanem a vakok érdekében. A második világháborút követő tíz évben Pollyval meglátogatta mind az öt világrészt. Elutazott Indiába és Afrikába, beszélt Dél-Amerikában és Ausztráliában, toborzott a vakok szervezete számára, és mindig nyitott szívvel fordult minden nyomorúság felé, amellyel útközben találkozott.

Úgy látszott, hogy az évek terhe nem tudja Helen bátor szívét megtörni. Mi volt erejének titka? Amikor Helen Kellert erről megkérdezték, akkor a Bibliára utalt. S ha valaki átlapozta, láthatta, hogy a Braille-írás domború pontjai a sok olvasástól, a fölötte elsikló ujjjaktól szabályosan le vannak dörzsölve. Isten szava a fény a sötétben. Ennél a fénynél gyújtotta meg Helen Keller újra meg újra a maga világosságát.

Helen ismét úton volt 1946-ban. Egy távirat érte utol: „Arcan Ridge leégett.” Arcan Ridge, a kedves otthon, amit Pollyval épített föl, Arcan Ridge, amely könyvkincseit és emlékeit őrizte! Minden, minden megsemmisült, az a kézirat is, amelyen Helen éppen dolgozott, és ami már csaknem készen volt.

A hír fájdalmasan érintette. Helen azonban tudta, hogy éppen most kell erősnek lennie. Úgy dolgozott tovább, mintha mi sem történt volna.

Amikor Arcan Ridge újra fölépült, Helen barátai az egész világból küldtek ajándékokat. Japánból asztalkák érkeztek intarziával, kézzel készült szekrénykék, csodálatos lámpák, művészien faragott elefántcsontfigurácskák. A japán császár aranyból és ezüstből készült drága ajándékot küldött. Legjobban tetszett Helennek egy nagy, csaknem három méter magas japán lámpa.

– Ezt a kertben állítjuk fel – mondta Helen –, s akkor ott mindig világosságunk lesz.

Így is történt. Egyik barátnőjüknek pedig Polly Thompson ezt mondta:

– Tudod, ez a lámpa a kertben olyan számomra, mint egy hasonlat. Fény a sötétben! Nem olyan ez, mint Helen maga?

Így van. Isten segítségével Helen legyőzte a vakság éjszakáját. Isten segítségével számtalan vak és süketnéma számára hozta el a világosságot. Isten segítségével fölébresztette az emberi szívekben a szeretetet és a segítőkészséget. A szeretet fáklyája – ez Helen Keller. A szeretet pedig soha el nem fogy! (1Kor 13,8)

Impresszum

Kindle-varázs Kiadó, Kindle Téka

Pécs, 7632 Fülep L. u. 2. 7/25

Felelős kiadó: Fehér Péter PhD

Felelős szerkesztő: Fehér Péter PhD

Digitalizálás éve: 2012