Spirit Bliss

Hujder Adrienn

A jelen boldogsága

3. könyv

Ez a könyv a http://spiritbliss.hu weboldalról származik, ahol további történeteket olvashatnak a szerzőtől.

A mű Stephenie Meyer Twilight c. regénysorozata alapján készült.

© Spirit Bliss, 2009

© Stephenie Meyer, 2009

A képek forrásai: deviantart.com, notebooktv.hu.

A konvertálást a Kindle-varázs készítette (szerkesztette: Farkas Márta),

további PRC könyvek a Kindle-Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat,

azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

Kindle-varázs Kiadó, 2011

Tartalom

- Köszönet!

- Étvágy

- Teóriák

- Nővér

- Zuhanás

- Féligazságok

- Diagnózis

- Teljes igazság

- Mentőakció

- …

- Juharszirup

- Láz

- Jégpróba

- Burok

- Álomkép

- Előkészületek

- A legtökéletesebb pillanat

- Pezsgő és eper

- Rossz opera egy tökéletes napról

- Egy senki

- Bizalom

- Dombocska

- Rugdalózó

- Csoda és Ragyogás

- Isis és Edan

- Fék

- Aggodalom

- Haditerv

- Jó akarok lenni…

- Rossz és még rosszabb

- Gyáva

- Négy nap

- Minden véget ér egyszer…

- Elkezdődött

- A trónteremben

- Mártír

- Túlélés és továbbélés

- A jelen boldogsága

Köszönet!

Ez a trilógia nektek köszönhetően születhetett meg, kedves olvasóim. Ha ti nem vagytok mellettem másfél éven át minden egyes nap, most nem írhatnám le ezeket a sorokat. Köszönöm a sok szeretetet, támogatást, kedves szót, lelkesedést!

Köszönöm Szandinak, hogy majdnem végig elkísért az úton, és sajnálom, hogy az utolsó pár lépést már nélküle kellett megtennem.

Köszönöm Krisztinek, hogy megszerkesztette a könyvet.

És mint mindig, köszönöm édesanyámnak, aki határtalan türelemmel viseli, hogy az életem az írás.

1. fejezet

Étvágy

Ahogy megéreztem a friss tojásrántotta illatát beszivárogni a szobába, azonnal kipattantak a szemeim. Ez volt életem legcsodálatosabb hétvégéje, és bár szívesen lemondtam volna az emberi szükségleteim kielégítéséről – annak az egynek a javára, amiben egyedül Edward tudott a kedvemre tenni –, sajnos, a testem nem hagyta, hogy megfeledkezzem róluk. Óvatosan felültem, aztán az ujjaimat néhányszor végighúztam a hajamban, hogy ne nézzek úgy ki, mint egy szélvészt túlélt szénakazal.

Belebújtattam a lábam a papucsba, és felálltam. A világ egy pillanatra megint meginogott, de már nem igazán foglalkoztam vele. Egész hétvégén szédelegtem – Edward túl nagy hatással volt rám ilyen nagy adagban. Elvigyorodtam, ahogy eszembe jutott, mivel is töltöttük az egész hétvégét. Annyira boldog voltam, miután hazaértünk a mezőnkről, hogy még az sem nagyon érdekelt, hogy Emmett kaján csillogással a szemében sietett elénk, és majdnem a földig hajolva, egy „További szép napot, asszonyom!” köszöntéssel adta az értésemre, hogy már mindenről tudnak. Aztán elém járult az egész család, és a nedves-sáros ruháinkkal mit sem törődve, megölelgettek minket.

Először nem értettem, honnan tud minden Cullen arról, hogy mostantól „igazi nő” lettem, de aztán Edward felvilágosított, mikor felmentünk a fürdőszobába, hogy Emmett csak a gyűrű miatt asszonyomozott le, mert bár Alice egy látomás miatt tud a másik nagy eseményről is, kivételesen tapintatos volt, és megtartotta magának az információt, hogy ne hozzon zavarba.

Persze, nem lehetett túl sokáig titokban tartani a dolgot – főleg, hogy aznap éjszaka már a saját ágyunkban szerettük egymást újra. Az első alkalom is elsöprő érzés volt, ezért azt hittem, ennél jobb már nem is lehet, de tévedtem. Most, hogy elmúlt a kapkodás és az ismeretlen és egymás felfedezése okozta feszültség, sokkal nyugodtabban és lassabban ki tudtuk élvezni a pillanatot.

Mosolyogva kötöttem össze a derekamon a hálóköntösömet, aztán elindultam a konyha felé az orromat és a gyomromat követve.

– Jó reggelt, Csipkerózsika! – vigyorgott rám Emmett az ablak mellől. Kezében a mai újságot tartotta, de biztos voltam benne, hogy csak amiatt jött le ilyen korán a konyhába, hogy elsüssön pár pikáns poént.

– Neked is jó reggelt! – köszöntem, aztán Edward mögé surrantam, és hátulról magamhoz ölelve őt a válla fölött átnéztem a serpenyőbe. – Mmm… Jól néz ki…

– Remélem, ízleni is fog – kaptam válaszul egy ragyogó mosolyt. Mióta igent mondtam Edward lánykérésére, a jókedve lankadatlannak bizonyult. A legtöbb férfiból a házasság és az elkötelezettség gondolata pánikot váltott volna ki, de ő felhőtlenül boldog volt a gondolattól, hogy a felesége leszek.

– Biztosan – bólintottam. Egy puszit nyomtam a nyakára, aztán a konyhapulthoz sétáltam, és leültem. – Farkaséhes vagyok.

– Az jó, mert elég nagy adagot sütöttem – emelte le a serpenyőt a tűzhelyről, aztán a tartalmát egy tányérra öntötte, és elém tette.

– Köszönöm – szúrtam bele a villát az egyik tojásdarabba, és már emeltem is a számhoz, de Edward keze megragadta a csuklómat. Kérdőn pislogtam rá, miközben a gyomrom hangosan megkordult.

– Forró, előbb fújd meg… – tanácsolta. Emmett halkan felröhögött, és az újság megrázkódott a kezében, de ahogy Edward villámló szemekkel ránézett, elhallgatott. Nem értettem, miről is van szó, de most jobban érdekelt a reggeli, mint Emmett viccei.

Úgy habzsoltam be a tojást, mintha napok óta nem ettem volna semmit, aztán mikor végeztem, a hűtőhöz léptem, és kitártam. Elgondolkozva vizsgálgattam a tartalmát, aztán kiemeltem belőle egy csokis pudingot.

– Még mindig éhes vagy? – vonta fel a szemöldökét Edward, miközben a tányéromat a mosogatóhoz vitte.

– Ühüm – motyogtam, és a fiókból elővett kanálról lenyalogattam a pudingot. Emmett kezében ismét reszketni kezdtek a lapok, de egész addig nem tulajdonítottam neki jelentőséget, amíg Edward fel nem mordult halkan. – Mi az? – néztem Emmettre összeráncolt homlokkal, de ő csak a fejét rázta, miközben összepréselte az ajkait. Bosszúsan sóhajtottam fel. – Na már, mi az?

– Nem mondhatom el – hirtelen tört ki belőle a nevetés. – Sajnálom, Edward… Abbahagyom… Tényleg… – próbálta megrendszabályozni magát pár mély lélegzettel. Kérdőn néztem szívem vámpírja felé, aki figyelmeztető pislantást küldött a testvérének, aztán úgy tett, mint aki nagyon belemerült annak az egy szem tányérnak az elmosogatásába, amiből a tojást ettem.

Megforgattam a szemeimet, és próbáltam nem foglalkozni a fiúk viselkedésével. Ahhoz képest, hogy idősebbek voltak, mint a világ legöregebb embere, néha pont úgy viselkedtek, mint az óvodások.

– Felmegyek készülődni – dobtam ki a szemétbe az üres műanyagdobozkát. Edward bólintott egyet. Megbeszéltük, hogy ma már tényleg bemegyünk az iskolába, egyfelől, mert nem akartam újabb igazolást kérni Carlisle-tól – a végén még azt hiszik, kivételez velünk, és segít a lógásban –, másfelől, mert már nagyon szerettem volna beszélni Russellel. Még mindig szörnyű lelkiismeret-furdalásom volt, amiért cserbenhagytuk. Megpróbáltam párszor felhívni, de sosem jött oda a telefonhoz, ezért elhatároztam, hogy muszáj személyesen próbálkoznom.

Biztos voltam benne, hogy úgy hiszi, az egész sérülésem csak kitaláció. Be kellett neki bizonyítanom, hogy ha tudtam volna, tényleg elmegyek a kerti sütésre a családommal együtt. Persze, a részleteket nem árulhattam el neki, és a sebemet sem mutathattam meg – valószínűleg, egy ilyen sérülés okára kíváncsi lett volna, én meg nem mondhattam azt, hogy egy majd ember nagyságú farkas kitépett belőlem egy darabot –, de kitaláltam, hogy ismét bekötözöm az oldalamat, és megmutatom neki a fáslit bizonyítékképpen.

– Az előtérben várlak – szólt utánam Edward.

– Oké – kiáltottam vissza, aztán elindultam a lépcsők felé.

– Én meg megnézem, mit csinál Rosalie – hallottam még Emmett hangját, aztán a következő pillanatban már ott sétált mellettem. – Büszke vagyok Edwardra… Rose tíz gazellát is leterít, ha tökéletesen kielégítem – súgta oda nekem egy vigyor kíséretében.

– Emmett! – hangzott fel a konyhából Edward fenyegető kiáltása, mire a megszólított behúzott nyakkal süvített el mellettem. Elvörösödve haraptam be a számat, ahogy rájöttem, miért is vihogott egyfolytában, amíg ettem.

– Ne haragudj, én igyekeztem megfegyelmezni… – nyomott egy csókot a homlokomra Edward, miután lezuhanyoztam, felöltöztem, magamhoz vettem a táskámat, aztán lementem hozzá a földszintre.

– Lehetetlen küldetés – legyintettem lemondóan, és a fejemet megemelve a számat nyújtottam Edwardnak. Miután megcsókolt, a nyakába kapaszkodva öleltem magamhoz. Egyrészt, mert minden pillanatban vágytam a közelségére, másrészt, mert muszáj volt megkapaszkodnom valamiben, mielőtt a ringlispíl érzéstől összecsuklottam volna.

– Jól vagy? – simított végig a hideg kéz a hátamon.

– Persze – emeltem fel a fejemet, és rámosolyogtam Edwardra. Valahányszor megszédültem az utóbbi pár napban, azonnal aggodalmasan nézett rám, így tegnap este óta inkább eltitkoltam, ha mozogni kezdett velem a világ. Nem értettem, miért félt ennyire, hiszen, farkasként még csak meg sem fázhattam. Egyszerűen csak a vérnyomásom az engem ért sok élmény miatt ingadozott egy kicsit. Ez ugyanúgy normálisnak számított nálunk, mint az, hogy a elfáradunk, ha sokáig nem tudtunk valami miatt aludni.

– Biztos, hogy… – kezdte volna Edward, de nem hagytam, hogy befejezze.

– Csak azon gondolkoztam, hogy ezek szerint, a vámpír és a farkas nők mégsem működnek annyira másképp – karcoltam végig a fogammal Edward állát finoman, hogy aztán a csúcsára egy csókot nyomjak, aztán mielőtt még elpirulhattam volna, elindultam az ajtó felé.

A garázs elé érve szomorkás sóhaj hagyta el a számat. Reménykedtem benne, hogy Alice is velünk tart, de valahol sejtettem, hogy még nem készült fel rá. Persze, érthető volt a viselkedése… Ha Edwardot veszítettem volna el majdnem, valószínűleg, én is a pár centiméteres közelségében akartam volna maradni jó ideig.

– Alice helyre fog jönni – nyitotta ki előttem az anyósülés felőli ajtót Edward, de a hangja nem volt túl magabiztos.

– Az én hibám… – haraptam be az alsó ajkamat.

– Már hogy lenne a te hibád? – fordította el a slusszkulcsot, aztán a gázba taposott.

– Mert nem tudtam nyugton maradni. Ha nem szököm meg, és nem rohanok Alice-ékhez, akkor sosem kell átélnie azt a szörnyűséget – borzongtam meg. A látvány, ahogy életed szerelme a halálba menetel, iszonyatos érzés lehet – főleg, ha az ember nem tehet semmit, hogy megakadályozza.

– A helyedben mindannyian ezt tettük volna. Csak meg akartad védeni a családodat, ahogyan mi is. Néha az… ember hoz rossz döntéseket, amelyekről először azt hiszi, helyesek – igyekezett Edward megnyugtatni a lelkiismeretemet.

Sóhajtva döntöttem neki a fejemet az ablaknak, és kivételesen örültem, hogy Edward úgy vezet, mint egy autóversenyző húszliternyi kávé után – minél hamarabb érünk az iskolába, annál előbb terelődik a figyelmem majd más dolgokra. Megszorítottam a hűvös ujjakat, ahogy Edward a kezemre fektette őket.

Ahogy a városba értünk, Edward lassított, hogy ne keltsünk feltűnést, én pedig bámultam a munkába és iskolába igyekvő embereket. Már majdnem teljesen elbambultam, mikor meghallottam a halk morranást magam mellől.

– Mi az? – fordítottam arra felé a tekintetemet, amerre az aranybarna szempár nézett. Mikor észrevettem Russelt, izgatottan csúsztam feljebb az ülésben. Dave és a haverjai előtte álltak, és éppen kitépték a kezéből a hátizsákját.

– Álljunk meg! – rángattam meg Edward karját. Russel összepréselt szájjal pillantott körbe, mintha a körülötte lévő emberektől várna segítséget, de biztos voltam benne, hogy valójában azon gondolkodik, vajon ha a nyílt utcán használná a képességét, akkor lebukna-e. Nem hagyhattam, hogy megkockáztassa…

Edward ismét kelletlenül morgott egyet, aztán mégis lefékezett a járda mellett.

– Maradj itt! – szólt rám, aztán feltépte az ajtót, és magabiztos léptekkel a fiúkhoz sétált. Épphogy csak fenyegetően megállt Dave-ék előtt, ők máris hátrálni kezdtek, és az arcukon egyértelműen látszott, hogy – bár maguk sem tudják, miért –, tartanak Edwardtól. Alig pár pillanat múlva – miután Edward közölte velük, hogy a rendőrségi statisztikák szerint, egyre valószínűbb, hogy az embernek baja esik fényes nappal a nyílt utcán is – úgy iszkoltak el, mintha ostorral hajtották volna őket.

Kinyitottam a kocsiajtót, és odasétáltam Edwardékhoz.

– Szia, Russel! Elvigyünk? – mosolyogtam rá kissé feszülten. Az arca megrándult, ahogy rám nézett.

– Gyalog megyek – jelentette ki, miközben felszedte az utcakövön heverő táskáját. Leporolta, a hátára dobta, aztán hátat fordított nekünk, és elindult az iskola felé.

– Russel, várj! – kocogtam utána Edward minden ellenkezését figyelmen kívül hagyva.

– Hagyj békén, légy szíves! – nézett rám egy másodpercig fájdalmas-dühös tekintettel.

– Nagyon sajnálom, ami történt. Hogy… hogy nem tudtunk elmenni a kerti sütésre. Megsérültem, és egyszerűen képtelen voltam még mozogni is, nemhogy másra – lépkedtem mellette, miközben a gyomrommal a torkomban vártam a reakcióját. Hirtelen megtorpant, és felém fordult.

– Hogy sérültél meg? – kérdezte, miközben az arcomat fürkészte.

– Csak egy buta baleset volt – válaszoltam. Igyekeztem hihetően elmondani a már jól betanult szöveget, de a tükörnek sokkal könnyebb volt hazudni, mint magának Russelnek. Éreztem, hogy a homlokomra kiül a verejték, de igyekeztem nem törődni vele. – Rosszul léptem, és legurultam a lépcsőről. Elég csúnyán megütöttem az oldalamat.

– Mutasd! – fúródott a zöld tekintet az enyémbe. Kapkodó mozdulatokkal emeltem meg a felsőmet, hogy láthassa a kötést. – Mutasd a sebet! – követelte.

– Nem vehetem le a gézt – ráztam meg a fejem, és segélykérően pillantottam Edward felé, aki még mindig ott állt a járda szélén, ahol hagytuk.

– Miért? – Russel hangja türelmetlen volt. Tudtam, hogy nem hisz nekem. Sosem ment túl jól a hazudozás – az esetek kilencvenkilenc százalékában lebuktam eddig.

– Az utca közepén vagyunk – mondtam ki az első magyarázatot, ami eszembe jutott.

– Akkor üljünk vissza a kocsitokba, és mutasd ott – intett a fejével az autó felé Russel. Tehetetlenül haraptam be a számat. – Gondoltam… – keményedett meg a tekintete. – Azt hittem, te más vagy, de tudod mit? Keress magadnak mást, akivel szórakozhatsz, mert engem már nem tudsz átverni.

– Russel… – szóltam utána könyörgő hangon, de mintha meg sem hallotta volna, továbbment.

Elkeseredve sétáltam vissza az autóhoz, és behuppantam az anyósülésre. Edward újra megfogta a kezemet, és a hüvelykujjával vigasztalóan cirógatott, miközben ismét gázt adott.

Csak akkor mozdultam meg újra, amikor Edward leparkolta az autót az iskola előtt. Vettem egy mély levegőt, aztán kinyitottam az ajtót. Egy pillanatra elfeledtette velem a Russel-közjátékot, és halványan mosolyt csalt az arcomra, ahogy Edward kipattant, és emberien gyors lépésekkel megkerülte a kocsit, hogy ki tudjon segíteni. Számára sokat jelentettek ezek a gesztusok, ezért a helyemen maradtam, amíg be nem nyújtotta értem a kezét.

A folyosón a nyüzsgés ugyanolyan mértékű volt, mikor megjelentem, mint első alkalommal, és ugyanúgy utánam fordultak a fejek is. Valószínűleg, elég feltűnő volt, hogy alig pár napnyi iskolapadban ülés után azonnal kivettem a betegszabadságot jó időre. Hirtelen tört rám a klausztrofóbia, de nem akartam Edward előtt kiborulni, mert akkor egész nap aggodalmaskodott volna miattam.

– Ki kell mennem a mosdóba… – súgtam oda neki, és elengedve a kezét sietős léptekkel vettem az irányt a megadott ajtó felé. Két lány éppen akkor hagyta el a helyiséget, amikor én elé értem, és ők is érdeklődő tekintettel mértek végig.

Odabent szerencsére, csak egyetlen lány maradt, aki el volt foglalva a sminkje kiigazításával, így nem nagyon figyelt rám. Gyorsan megmostam az arcomat a csapnál, aztán egy kéztörlővel megtörölgettem magam. Kinyílt az ajtó és újabb diákok léptek be. Mikor észrevettek, egyikük a barátnőjéhez hajolt, és a fülébe súgott. Elsőre nem tudtam eldönteni, hogy felháborodjak-e vagy nevessek. Végül egy harmadik megoldás mellett tettem le a voksomat – büszkén felemeltem a fejemet, és magam elé szegezve a tekintetemet elvonultam mellettük.

– Miért nem figyelmeztettél, hogy vegyem le a gyűrűt otthon? – léptem bosszúsan Edward mellé. Mikor a tekintete elkomorult, csak akkor jöttem rá, hogy mit is mondtam. – Sajnálom… Én nem… Nem akarom levenni… Csak…

– Pletykálnak – nézett Edward szikrázó szemekkel a mellettünk elsétáló sugdolózó csoportra, mire azok azonnal elhallgattak.

– Két lány a mosdóban arról tanakodott, hogy még azelőtt elveszel-e, hogy meglátszana a pocakom… – ráncoltam össze a homlokomat dühösen. – Mintha csak azért akarhatnál elvenni, mert… – hirtelen elpirultam, és sokkal melegebbnek éreztem a folyosó hőmérsékletét, mint előtte. – Tudod…

– Ne foglalkozz velük! – nyomott egy puszit a halántékomra Edward, mielőtt beléptünk volna az irodalom terembe. Tétovázva pillantottam Russel felé, de mielőtt még elkezdhettem volna azon elmélkedni, milyen kínos lesz ötven percet eltölteni egy padban vele a történtek után, Edward magával húzott, és lenyomott Alice üres helyére.

– Mire gondol? – halkítottam le a hangomat, ahogy Edwardhoz hajoltam. Kérdőn pillantott rám. – Russel… Nagyon mérges, igaz?

– Nem igazán mérges… Inkább szomorú. És magányos – nézett a megadott pad felé Edward. – Bízott benned, és azt hiszi, elárultad.

– Ez olyan szörnyű… – A fejem hangosan koppant a padon.

– Megbocsát majd – hallottam meg Edward hangját a fülem mellett.

– Tényleg? – fordítottam oldalra a fejemet. Edward a karján feküdt, az arca pedig olyan közel volt hozzám, hogy csak egy kicsit kellett volna arrébb mozdulnom egy csókhoz. Elkábulva néztem a mézarany tekintetbe, és csak akkor tértem egy kicsit magamhoz, amikor Edward kelletlenül felemelkedett. Kellett pár pillanat, mire rájöttem, hogy Mr. Bauer bejött a terembe, és elkezdte az órát.

Szédelegve nyitottam ki a füzetemet, aztán igyekeztem Edward közelsége helyett az órára koncentrálni – nem túl sok sikerrel. Hirtelen forróság szaladt végig az egész testemen, és fülledtnek éreztem a tüdőmbe beszívott levegőt. Előhalásztam a táskám zsebéből egy hajgumit, és felfogtam a hosszú tincseket, de ez sem igazán segített. Csak annyit értem el vele, hogy bizseregni kezdett a nyakam azon a helyen, ahol annyira szerettem, ha Edward megcsókolja.

Alig pár perc után bosszús sóhajjal húztam ki a hajgumit, és a padra hajítottam. Edward érdeklődve nézett felém, de csak megráztam a fejemet. Nem értettem, mi ütött belém. Ennyire nem hiányozhat máris a szex…

Ahogy Edward keze a pad alatt megérintette a combomat, halkan felnyögtem. Kikerekedett szemekkel fordultam felé, de ő lehajtott fejjel meredt a füzetére.

– Miss Black, válaszolna a kérdésemre? – Ijedten rezzentem össze, ahogy meghallottam Mr. Bauer hangját közvetlenül mellettem. Fölém magasodva állt kezében a tankönyvvel, és szúrós tekintettel méregetett. – Már ha képes egy percre abbahagyni az álmodozást…

– Én… – végigcsordult a hátamon a hideg veríték, miközben pánikolva próbáltam rájönni, mit is kérdezhetett a tanár úr, és én miért nem vettem észre korábban, hogy itt áll alig pár centire tőlem, és hozzám beszél.

– Anafora. – Edward szája alig láthatóan mozdult meg, és olyan halkan suttogott, hogy csak én hallhattam.

– Anafora – ismételtem meg, amit súgott, aztán megkönnyebbülve kifújtam a levegőt, mikor Mr. Bauer egy bólintás után tovább haladt a padok mellett.

– Miért nem figyelmeztettél? – sziszegtem Edward felé.

– Szerinted, mit csináltam az előbb? – vonta fel a szemöldökét a pad alá pillantva.

– Ó… – értettem meg elpirulva. – Szóval, az volt a figyelmeztetés…

– Jól vagy? – Edward hangja aggodalmasan csengett.

– Persze, miért ne lennék – vontam meg a vállamat, miközben igyekeztem nem tudomást venni az engem pásztázó tekintetről, ami forróságot hagyott maga után a bőrömön.

– Furcsán viselkedsz.

– Hallucinálsz – vettem a kezembe a ceruzámat, és firkálgatni kezdtem szokás szerint. Edward még pár pillanatig figyelt engem aztán ismét a tanár felé fordította a pillantását.

Ahogy megszólalt a csengő, Russel felpattant a helyéről, és kivágtatott a teremből. A következő két órán – amire Edward nem járt velem – azon kívül, hogy próbáltam nem tudomást venni a rólam szóló suttogásokról, Russelen törtem a fejemet. Fogalmam sem volt, mivel tudnám kiengesztelni őt, de abban biztos voltam, hogy meg akarom próbálni.

Még akkor is ezen gondolkoztam, mikor az óra végeztével kiléptem a teremből. Edward mosolyogva várt az egyik szekrénynek dőlve, aztán megfogta a kezemet, és az ebédlő felé terelt. Ahogy megláttam az üveg mögötti tányérokat, halkan korogni kezdett a gyomrom. Felkaptam egy tálcát, és Edwarddal együtt beálltam a sorba.

Russel megint egy félreeső asztalnál ült teljesen egyedül. Szívesen ültem volna mellé, de biztos voltam benne, hogy most nem értékelné ezt az ötletet. Végül egy üres asztalhoz ültünk Edwarddal – nem akartam megkockáztatni egy botrányt, épp elég volt az a sok pletyka, ami már így is keringett rólam az iskolában.

– Mi az? – néztem fel Edwardra, mikor halkan megköszörülte a torkát.

– Tényleg sokat eszel mostanában… – meredt a tálcámra. Ahogy lepillantottam, elkerekedtek a szemeim. Vagy három embernek elengedő étel sorakozott rajta.

– Uh… Észre sem vettem, hogy ennyi mindent hoztam… – kuncogtam fel. – Azt hiszem, előtört belőlem a farkas – suttogtam oda Edwardnak. – A fiúk is mindig rengeteget esznek… – emeltem fel a késemet és a villámat, majd nekiálltam a rántott húsnak és sült krumplinak.

– Igen, ez igaz – bólintott Edward kisimult vonásokkal.

– Nyugi, nem fogok elhízni – vigyorogtam rá, és nagyot haraptam a savanyú uborkából. Válaszul egy szemforgatást kaptam.

– Bolond.

2. fejezet

Teóriák

Úgy faltam be az elém tett csirkecombokat, mintha ezer éve nem ettem volna már, pedig alig pár órája ebédeltem csak. De ezek az illatozó, fűszeres húsdarabok olyan tökéletesek és ínycsiklandóak voltak, hogy nem tudtam ellenállni nekik. Juliette és Saore isteni szakácsnő volt, és amúgy is lehetetlenség lett volna bármilyen a főzőkanaluk alól kikerült étel visszautasításával megpróbálkozni anélkül, hogy ne húznák fel az orrukat.

Az iskolából hazafelé jövet Edward kitett a határnál, hogy beugorhassak La Push-ba. Csak azért, mert most éppen tökéletesen boldognak éreztem magam, nem akartam elhanyagolni a másik családomat, és persze, el akartam újságolni a lánykérésem hírét is. Amióta Edward megkérte a kezemet, azóta nem vettem le az ujjamról a gyűrűt, de most, mielőtt megérkeztem volna Danielék házához, gyorsan zsebre vágtam. Úgy akartam közölni a nagy hírt, hogy mindenki jelen van, aki fontos szerepet játszik az életemben.

– Azt hiszem, sütök még egy adagot – állt fel az asztaltól Juliette, hogy a sütőhöz lépjen. Nyammogva néztem fel rá. – Ha így folytatod, mire ideérnek a fiúk, már csak a tál marad nekik – nevetett fel. Elpirulva pillantottam a már félig üres edényre. Saore is felkelt a helyéről, ahol eddig csendesen üldögélt, és kiment a kertbe, hogy hozzon még krumplit a püréhez. Bár még mindig nem beszélt túl sokat, jó volt látni, hogy végre reagál a jelenlétünkre, és kezd magához térni.

– Bocsánat…

– Semmi gond. Örülök, hogy értékeled a főztünket – mosolygott rám.

– Mostanában folyton éhes vagyok… Már tudom, hogy miért esznek a fiúk annyit… – emeltem a számhoz egy újabb ropogós combot, aztán a villámmal egy adag savanyú káposztát is utána küldtem. Juliette elgondolkozva fürkészte az arcomat.

– Szédelegsz, sokat eszel, és csak úgy falod a savanyú dolgokat… – ült vissza mellém, és zavaróan tovább bámult. – Nem veszed tolakodásnak, ha kérdezek valamit?

– Öhm… Kérdezz… – tettem le a villámat egy pillanatra, hogy igyak egy kortyot.

– Szóval, te és… Edward… Ti szoktatok? Egyáltalán a vámpírok képesek…? – Juliette elvörösödve kereste a szavakat, és mikor rájöttem, mit is akar kérdezni, az én arcom is kipirult, és egy pillanatra félő volt, hogy megfulladok a narancslétől.

– Ez miért lényeges? – tértem ki a válaszadás elől, miközben ösztönösen birizgáltam a gyűrűsujjamat a hüvelyujjammal, aztán mikor rájöttem, mit csinálok, gyorsan az asztal alá rejtettem a kezemet. A jegygyűrűm annyira az ujjamhoz nőtt, hogy a levétele hiányérzetet okozott.

– Csak mert egy nő akkor produkál ilyen tüneteket… nos… ha várandós – bökte ki, miközben az ajtót figyelte – valószínűleg, nem akart Saore előtt beszélni erről a témáról. Egy másodpercig csend volt a konyhában, aztán kitört belőlem a zavart nevetés.

– Mi? Hogy terhes? Én? – halkítottam le a hangomat, és közelebb hajoltam hozzá. – Hidd el, az lehetetlenség… – ráztam meg a fejemet.

– Akkor ti nem…? – vonta fel a szemöldökét Juliette.

– Hát… de… – ismertem be lesütött szemekkel. – De a vámpíroknak nem lehet gyerekük. Ha lehetne, Esme és Rosalie már rég szültek volna. A testük nem képes arra, hogy megfoganjon és kihordjon egy gyereket – magyaráztam azt, amit a nagyi naplójában olvastam még régebben.

– De ez nem jelenti azt, hogy a vámpírférfiak nemzőképtelenek… – Összevont szemöldökkel néztem rá.

– Nem, de Edward mindig úgy beszélt, mint aki biztos abban, hogy nem lehet gyereke – emlékeztem vissza néhány beszélgetésünkre. Edward akkor még folyton arról győzködött, hogy nem illünk össze, mert ő nem tud megadni nekem mindent – ebbe beleértve a saját gyerekeket is –, amire vágyom. – Szóval, teljesen biztos, hogy nem várok kisbabát.

– Értem – bólintott Juliette. – És ha más oka van ezeknek a tüneteknek, ami ezzel kapcsolatos? – fűzte tovább az elmélkedésének fonalát.

– Mi más?

– A vámpírméreg halálos a farkasokra.

– Rám nem.

– Igen, pont ez az… – állt fel ismét a székről Juliette, és a polcról levéve a fűszereket, nekiállt a húsok ízesítésének. – Mi van, ha nem csak a szájukban lévő… testnedvek vannak hatással az emberi és farkas szervezetre? Nem feltétlenül halálos hatással, hanem csak… gyengítő hatással. Ez magyarázná, hogy mitől szédülsz, és hogy miért akar a tested folyamatos energia-bevitelt.

– Gondolod, hogy Edward… izé… mérgező hatással van rám? – haraptam be a számat.

– Nem tudom. De nem ártana beszélned a dokival, nehogy valami gond legyen belőle – pislogott aggodalmasan rám Juliette. A befűszerezett húsokat egy olajos tepsire helyezte, aztán betette a sütőbe.

– Ha Carlisle talál valamit, Edward soha az életben nem ér hozzám többé – sóhajtottam fel elkeseredetten. Eddig eszembe sem jutott, hogy az éhségem és a szédelgésem bármi kapcsolatban lenne a nem régóta aktív szexuális életemmel, de Juliette elmélete hihetőnek tűnt – valóban azóta kezdődtek a tüneteim, amióta a réten először szerelmeskedtünk Edwarddal.

Éppen elég akadályt hágtunk már át Edwarddal ahhoz, hogy végre együtt lehessünk, miért kell a sorsnak egy újabbat elénk gördítenie? Bosszúsan toltam el magam elől a tányéromat, és legszívesebben azonnal hazamentem volna, hogy beszéljek Carlisle-lal. Mielőtt végső kétségbeesésemben elrohanhattam volna, meghallottam a fiúk kurjantás szerű hangjelzését, amivel azt közölték a házban lévőkkel, hogy hazaérkeztek – ez egy bevett szokás volt a quileute-ok körében –, rá pár pillanatra pedig kinyílt az ajtó, és Joshua kivételével mind besereglettek a konyhába.

– Isabella! – Jonathan azonnal hozzám lépett, és felhúzva a székről megölelt. Azóta, hogy benyugtatózva házi őrizetben tartottak, csak egyetlen egyszer beszéltem vele telefonon, amikor is bocsánatért esedezett a történtek miatt. Természetesen, ahogyan Carlisle-t és Edwardot, őt is biztosítottam arról, hogy megértem a tetteit és nem haragszom rá. – Örülök, hogy itt vagy… – mosolygott rám eltolva magától egy kicsit. – Féltem, hogy… – hagyta félbe a mondatát zavartan.

– A testvéreim vagytok még mindig… Hogyne jöttem volna – szorítottam meg a kezét. Megnyugodva bólintott, aztán mikor elengedtem, leült az asztalhoz a megszokott helyére. Mikor a többiek látták, hogy szent a béke, tovább beszélgetve követték az alfájuk példáját.

– És mi újság vámpírfalván? – vigyorgott rám Daniel.

– Megvagyunk – mosolyodtam el halványan.

– Alice jobban van? – érdeklődött Jonathan. Meglepődtem, mikor felnéztem rá, és rájöttem, hogy nem csak egy udvariassági kérdést tett fel, hanem tényleg aggodalmat látok a szemeiben.

– Fogjuk rá… Kell egy kis idő, mire kiheveri az egészet… – szomorodtam el hirtelen.

– Sajnálom, hogy ezen át kellett esnie. Szörnyű volt úgy látni… – A hirtelen csendből, ami átjárta az egész szobát, érezhető volt, hogy mindenkire nagy hatással volt az a pár perc.

– És a doktor? – Benji hangja törte meg a hallgatásunkat. – Szörnyű lelkiismeret-furdalása volt, amiért nem mondhatta el neked az igazat. Legalább akkora, mint nekünk… – Egyik meglepetésből a másikba estem alig pár perc alatt. Jonathan aggódik Alice miatt, Benjamin pedig Carlisle lelkiismeret-furdalásáról beszél – ami azt jelenti, hogy hinnie kell a lelke létezésében, hiszen, ami nincs, az nem is érezhet bűntudatot. Persze, Benji már korábban is nyitott a vámpírok felé, de akkor csak miattam tette – hogy engem támogasson.

– Még mindig lelkiismeret-furdalása van, de majd ő is megnyugszik idővel.

– És… átjön még La Push-ba? – harapdálta a száját Benjamin. Furcsálló pillantást küldtem felé.

– Benjamin hódítási tanácsokat kért a dokitól – válaszolt a kimondatlan kérdésemre Daniel röhögcsélve. – Azt hiszi, hogy egy felnőtt nő majd odafigyel rá, ha megtanulja a régimódi udvarlás szabályait.

– Igenis használni fog! És akármit is mondtok, akkor is megpróbálom! – vágott duzzogó arcot Benji. -A doktor azt mondta, hogy vigyek neki valami kedves ajándékot, amivel kifejezem az iránta való érzéseimet. Csak még ki kell találnom, hogy mit… – gondolkozott el.

– Vigyél neki egy csörgőt, azt majd rázogathatja az ő babucija előtt – rázott meg egy csirkecombot Benjamin orra előtt Daniel gúnyolódva.

– Szerintem, az ajándékozás nagyon jó ötlet – szóltam közbe ellökve Daniel kezét az útból, és Benjire néztem. – A lányok örülnek az ajándékoknak. Nem kell semmi drága, inkább valami olyasmi, amiből látja, hogy fontos neked. Valami szimbolikus… – magyaráztam.

– Értem – harapott bele eltöprengve Benjamin az ételbe. Aidan azonnal felpattant a helyéről, mikor Saore belépett a házba, és átvette tőle a kisebb kosárnyi krumplit.

– Segítsek megpucolni? – ajánlottam fel, de Saore nemet intett, és leülve a fal melletti padocskára, kezébe vette a kiskést. Aidan vállalva a kockázatot, hogy a testvérei felfalják előle az összes húst, mire végez, leült a kedvese mellé, és ő is dolgozni kezdett. Pár percig csak az evőeszközök csörgése hallatszott, aztán Jonathan lenyelve az utolsó falatot is megtörölte a száját.

– Lassan mennem kell… Betanítom az újoncokat.

– Ne! Még ne… – kértem gyorsan, mikor fel akart állni a helyéről. Mozdulat közben megdermedt, aztán visszaült a székre. – Előtte mondanom kell valamit… Szerettem volna, ha Josh is itt van, ő is jönni fog?

– Nem hiszem… – rázta meg a fejét Jonathan. – Próbáltam beszélni vele, de eléggé maga alatt van.

– Értem. Sajnálom… Lehet, hogy ki kéne várnom, amíg jobban lesz… – bizonytalanodtam el. Joshua ugyanúgy a családhoz tartozott, mint a többiek, és nem akartam kihagyni az életem egy ilyen fontos híréből.

– Jaj, ne már! Most már nem hagyhatod félbe! – panaszkodott Dan, aztán azonnal ösztönösen fel is jajdult, mikor Juliette a háta mögött elmenve finoman üstökön legyintette. A fiúk arcát elnézve felsóhajtottam.

– Na jó, rendben… – adtam meg magam. – Nem akarom, hogy álmatlan éjszakáitok legyenek, és ezen elmélkedjetek – kuncogtam fel, aztán felálltam, hátat fordítottam a többieknek, és a zsebembe nyúltam. Jó érzés volt újra visszahúzni az ujjamra a gyűrűt, mert már hiányzott.

Mikor újra a többiek felé fordultam, kinyújtottam magam elé a kezemet, hogy lássák a meglepetésemet. Juliette úgy sikkantott fel, mintha őt magát jegyezték volna el. Azonnal izgatottan hozzám sietett, és átölelt, míg a fiúk először kissé értetlenkedve meredtek a csillogó gyémántra, és csak lassan jutott el a tudatukig, hogy mit is jelent.

– Hozzámész Cullenhoz? – tette fel a bizonyosság kedvéért a kérdést Daniel. Kissé félve bólintottam.

– Huhh… – simított végig a tarkóján gondterhelten. Reszketni kezdett a kezem az idegességtől, míg vártam a folytatásra. – Kinek van ötlete, milyen nászajándékot lehet adni egy vámpírnak? – nézett végül körbe. Pár másodperc múlva mindenki rázkódott a nevetéstől. Mindenki végigölelgetett és gratulált végül, aztán Juliette és Saore megkért, hogy meséljem el, hogyan is történt a leánykérés. Zavartan próbáltam meg kihagyni a kényes részleteket úgy, hogy mégis átadjam, milyen varázslatos is volt a pillanat. Csak akkor vettem észre, hogy eggyel kevesebben vagyunk a kis helyiségben, mikor befejeztem a sztorit.

– Egy pillanat, és jövök – mosolyogtam Juliette-re, aztán kilopóztam a házból. Jonathan az egyik almafa mellett állt, és lehunyt szemekkel szívta magába a koraesti, friss levegőt. Tudtam, hogy hallja a jöttömet, de nem reagált semmit, míg meg nem érintettem a karját.

– Biztos, hogy ezt akarod? – jött a kérdés teljesen érzelemmentes hangon, de tudtam, hogy ez csak színjáték. Sokkal több érzés kavaroghatott most Nate-ben, mint amit fel tudtam volna sorolni.

– Szeretem őt.

– És biztos, hogy most akarod? Annyira… fiatal vagy. Rengeteg időd van még… – fordult felém. Ahogy rám nézett, a szemeiben olyan vihar kavargott, ami kissé megijesztett.

– Szeretem őt – ismételtem meg önmagamat. – És amíg csak élek, szeretni fogom. Akkor meg mire várnék? – pillantottam rá könyörgő szemekkel. Annyira szerettem volna, ha megérti és áldását adja rá.

– Értem – bólintott. – Ajánlom neki, hogy vigyázzon rád, mert ha nem… – hirtelen két meleg kar fonódott körém, és az arcom Jonathan mellkasához simult. – Szeretlek – suttogta a mély hang a fülembe.

– Én is szeretlek téged. – Jó pár percig csak álltunk egymást ölelve, aztán Nate egy sóhajjal elengedett. Mikor ismét rám nézett, már halvány mosoly játszott az ajkain.

– Szóval, férjhez kell adnunk… – gondolkozott el.

– Hát, nagyon úgy tűnik – fogtam meg a kezét, miközben a ház felé húztam. – Szeretném, ha Carlisle és te kísérnétek majd Edwardhoz – pislogtam fel rá visszafojtott lélegzettel.

– Ez természetes – szorította meg finoman az ujjaimat. Ahogy fel akartam lépni a veranda lépcsőjére, a szédülés hirtelen tört rám megint. Lehunytam a szemem, és kissé előrehajolva igyekeztem összeszedni magam, miközben megéreztem Jonathan engem tartó kezét a derekamon.

– Isabella… Mi a baj? – A hangja aggódó volt.

– Semmi… Semmi baj – feleltem, miközben igyekeztem nem tudomást venni a szemeim előtt táncoló villogó fénykarikákról. – Ez csak egy kis szédülés…

– Szédülés? – Ahogy felnéztem, egy aggodalmasan csillogó, sötétbarna szempár nézett vissza rám.

– Igen, de ez normális. Benji is szédeleg, mikor nagyon kimerült – próbáltam meg semmiségnek feltűntetni a dolgot.

– Kimerült vagy? – A hüvelykujjával végigsimított a szemeim alatti bőrfelületen.

– Egy kicsit… – ismertem be. Nem sokat aludtam az elmúlt pár napban, bár ezt nem igazán bántam. De lehet, hogy ez is közrejátszott a rosszullétekben. Legalább is, ebben reménykedtem. Jobb teóriának tűnt a fáradtság, ha a másik lehetőség a mérgezés volt.

– Akkor menj… – Jonathan egy másodpercre megakadt, aztán folytatta. – … haza, és pihenj. Megmondom a többieknek, hogy elfáradtál – nyomott egy puszit a homlokomra.

– Rendben – bólintottam.

– Elkísérjelek? – kaptam egy újabb féltő pillantást.

– Nem kell, rendben leszek – egyenesedtem ki, miután a szédülés elmúlt. Jonathan lassan elvette a kezét a derekamról, figyelve, hogy nem akarok-e megint összecsuklani. Mikor látta, hogy rendben leszek, a karja maga mellé hanyatlott.

– Biztos, hogy…

– Teljesen – mosolyodtam el. – Jó éjt! – Még intettem egyet, aztán elindultam. Tényleg rám fért volna már egy kiadós alvás… De azért egy órácskát adhatok magamnak és Edwardnak – kuncogtam fel halkan, ahogy elértem a fákat, aztán azonnal el is komorultam. Direkt nem változtam át, hogy át tudjam gondolni sétálás közben a délutáni beszélgetésemet Juliette-tel. Vajon, tényleg lehetséges lenne, hogy amiatt vagyok gyengébb és éhesebb, amit mondott? Nem akartam, hogy ez legyen az oka. Már előre hallottam, ahogy Edward magát vádolja a történtek miatt, és megfogadja, hogy soha többé nem szeretkezik velem a testi épségem védelmében.

Mire elértem a Cullen házat, annyira beleéltem magam ebbe a lehetőségbe, hogy megfájdult a fejem.

Edward éppen akkor lépett ki a verandára, mikor én elsétáltam az utolsó fa mellett, és mosolyogva figyelte, ahogyan közeledek felé. Igyekeztem én is a lehető legvidámabbnak látszani, bár a feszültségtől összeszorult a gyomrom.

– Valami baj van? – kérdezte azonnal. – Rosszul fogadták? – nézett a kezem felé pillantásával a gyűrűmet keresve.

– Nem… Nem, egész jól fogadták, csak elfáradtam – bújtam a mellkasához, mikor magához húzott egy ölelésbe.

– Akkor ágyba kéne bújnunk… – simítottak végig a hűvös ujjak a hátamon, mire halkan felnevettem.

– Még a végén megunsz az esküvőnkig …

– Sosem foglak megunni – csúsztak a hosszú ujjak az arcom két oldalára, aztán Edward lehajolt, és megcsókolt. Egy halovány szédelgés emlékeztetett arra, hogy még el kéne intéznem valamit azelőtt, hogy engedek a csábításnak. A mézarany szemek kérdőn pislogtak rám, mikor elhúzódtam.

– Előbb beszélnem kell Carlisle-lal – magyaráztam.

– Miről? – húzta fel kíváncsian a jobb szemöldökét Edward.

– Az titok… Az esküvővel kapcsolatos. De nem ér hallgatózni! – pirítottam rá előre, remélve, hogy elég meggyőző vagyok ahhoz, hogy bevegye a kis füllentésemet. Nem kell, hogy ő is előre aggodalmaskodjon, mikor még semmi sem biztos.

– Rendben, ígérem, hogy nem fülelek – bólintott.

– Köszönöm – nyomtam ismét egy röpke csókra az ajkaimat a szájára, aztán beléptem a házba, és felsiettem az emeletre. Abban a másodpercben, hogy kopogtam, már hallottam is Carlisle hangját. Lenyomtam a kilincset, és beléptem a dolgozószobájába.

– Isabella… – nézett rám még mindig túl bűntudatos szemekkel. – Ülj le… Mit tehetek érted?

– Nos… Először is lenne egy kérésem… – léptem közelebb hozzá kikerülve a székeket.

– Miről lenne szó?

– Nos… Az esküvőről. Jonathannal már beszéltem, és megkértem, hogy kísérjen az oltár elé, és veled is beszélni szerettem volna… – kezdtem. Carlisle szemeiben hirtelen kihunyt a csillogás, és egy halk sóhaj hagyta el a száját.

– Mi az? – kérdeztem kiesve a szerepemből.

– Semmi… Végül is, számítottam erre… – rázta meg a fejét, és halvány mosollyal nézett fel rám. – Csak… valamiért… szerettelek volna én átadni a fiamnak. De érthető, hogy egy testvéredet választod.

– Nem, nem, félreértettél! – tiltakoztam azonnal. – Én azt szeretném, ha ketten vállalnátok el ezt a feladatot. Jonathan és te. Mert nem tudnék választani… – sütöttem le a szemeimet. – Nate olyan, mint a testvérem, te pedig… – pillantottam fel végül. – … mintha az apám lennél. Ugye, elvállalod?

– Persze, persze, hogy el! – Carlisle tekintete ismét ragyogóvá vált, keze finoman végigsimított az arcomon. – Bevallom, elszomorított volna, ha nem én kísérhetem az oltárhoz a lányomat… – Anélkül, hogy akartam volna, kicsordult egy könnycsepp a szememből, de Carlisle ujjai azonnal letörölték.

– Köszönöm – léptem közelebb hozzá, és egy puszit nyomtam az arcára. Megköszörültem a torkomat, hogy visszanyerjem a hangomat, aztán folytattam a kellemetlenebb résszel a beszélgetést. – Lenne itt még valami… – emeltem fel egy tollat az asztalról, és a szokásos módszerhez folyamodtam. A Cullen házban csak akkor lehettem biztos abban, hogy négyszemközt marad a mondandóm, ha írásban kommunikáltam.

Szükségem lenne az orvosi tudásodra… – írtam. – De nem akarom, hogy Edward tudjon róla. Csak feleslegesen idegesítené magát…

Carlisle szemei végigfutották a sorokat, aztán beleegyezően bólintott, de a tekintetéből sütött az aggodalom.

Néhány napja folyamatosan szédülök, és szörnyen éhes vagyok. Többet eszek, mint a fiúk, pedig az nagy szó… – próbáltam meg kissé elviccelni a dolgot, hogy Carlisle ne aggódjon túlságosan értem, és egy mosolyjelet tettem a papírra, mintha csak chatelnénk.

Egy pár napja? – fürkészte az arcomat, miután leírta a kérdését.

Mióta én és Edward… – vörösödtem el. – Juliette-nek az jutott eszébe, hogy talán, a testem így reagál a… méreganyagra… – reméltem, hogy Carlisle anélkül is megérti, hogy pontosan megmagyaráznám, mire is gondolok pontosan. – Lehetséges, hogy igaza van? – Carlisle összeráncolt homlokkal meredt a papírlapra, és elég gondterheltnek tűnt.

– Carlisle… – szólaltam meg, mikor már vagy két perce vártam a válaszra.

– El kell végeznem néhány vizsgálatot – közölte olyan arccal, amitől a gyomrom diónyi nagyságúra zsugorodott.

3. fejezet

Nővér

Ahogy az ajtó hirtelen kinyílt, ijedten rezzentem össze. Edward olyan falfehér arccal állt a küszöbön, mintha szellemet látott volna. Carlisle megmerevedett mozdulat közben, ahogy a tollat az asztalra akarta tenni, én pedig riadtan pislogtam hol egyikükre, hol másikukra.

– Megígérted, hogy nem hallgatózol… – szólaltam meg halkan. Biztos voltam benne, hogy Edward csak amiatt törhetett ránk, mert kihallgatta Carlisle gondolatait. Miért kellett ilyen kíváncsinak lennie… Pedig nem volt szükséges, hogy ő is aggodalmaskodjon előre, hiszen, még semmi sem volt biztos.

– Carlisle. – Edward úgy tett, mintha nem is hallotta volna a kérdőre vonó szavaimat.

– Megvizsgálom. Semmi ok az aggodalomra. – Carlisle nyugtatónak szánt, ám bizonytalan hangja kezdett engem is megrémiszteni. Azt hittem, ennyi év orvosi gyakorlat után már könnyebben megy neki a páciens szeretteinek lenyugtatása, de úgy látszik, ehhez nem lehetett hozzászokni – vagy csak nehezebben ment, ha az alany az ember fejébe látva tudta, hogy mit gondol valójában az orvos. Nem igazán értettem, mi is ez a nagy kiborulás részükről, hiszen, ez az egész csak egy múlandó rosszullét volt, amit ha a méreg is okozott, akkor sem volt halálos.

– Na jó, elég volt a halotti torból, az istenért… – nevettem fel kényszeredetten, mire Edward összerezzent, és bár nem hittem, hogy ez lehetséges, még jobban elsápadt. – Hé, fiúk… Ez csak méreg… Amire immunis vagyok. Semmiség. Igaz? – vékonyodott el a hangom, ahogy egyre bizonytalanabbá váltam. – Igaz?

– Persze, csak egy kis semmiség. Azonnal megvizsgállak – bólintott Carlisle megtörve a szoba fagyosságát. – Előkészítek pár dolgot, addig… megtennéd, hogy fehérneműre vetkőzöl? – tette a fiókjába zavartan a papírt, amin a levelezésünket folytattuk, aztán kisietett a szobából.

– Miért nem szóltál, hogy még mindig szédülsz? – Edward hangja olyan hűvös volt, hogy aprót borzongtam.

– Mert tudtam, hogy ki fogsz borulni. Pedig semmi szükség rá – vontam meg a vállamat, miközben elindultam a szobánk felé. A farkassá válás egyik hátulütője az volt, hogy bár egy egyszerű ruhát a lábamra tudtam kötni, de egy bugyit és melltartót nem hurcibálhattam magammal mindenhová. – Hé! – meglepetten nyögtem fel, ahogy a hideg kéz a karomra fonódva megállított, és megperdített a tengelyem körül. – Edward… – pislogtam riadtan a sötétarany szemekbe. Edward tekintete kemény volt és olyan érzelmek kavarogtak benne, amiket nem tudtam értelmezni. Egy másodpercig fogságban tartott a pillantásával, aztán mintha valami sokkból ébredt volna, az ujjai eleresztettek.

– Menj! Carlisle mindjárt elkészül – mondta halott hangon.

– Edward, ez… ez nem a te hibád – remegett meg a hangom. Pont azért akartam titokban tartani előtte a rosszulléteimet, mert szörnyű érzés volt ilyen önmarcangoló állapotban látni őt, és biztos voltam benne, hogy magát vádolná minden miatt. – Ha a méreg miatt is van ez az egész, nem vagy hibás. Tudtuk jól, hogy immunis vagyok, de enyhén mindig is reagálhat a méregre a szervezetem. Hát, majd elmúlik idővel. Csak ne fújjuk fel a dolgot. Kérlek… – nyúltam a keze felé. Nem húzta el, de nem is szorította meg az őt fogó ujjaimat.

– Menj… – motyogta maga elé lehajtott fejjel, aztán végre szorított egy aprót a kezemen, majd elengedett. Alig egy perc volt csak, amíg gyorsan felkaptam a fehérneműmet, és magamra rángattam egy fürdőköpenyt – a folyosón mégsem rohangálhattam félpucéran –, mégis mire visszaértem a dolgozószobába, teljesen más képet nyújtott, mint amikor elhagytam.

Az íróasztal a fal mellé volt tolva, a helyén pedig egy kórházi vizsgálóasztal állt. De nem is a gyorsaság lepett meg, amivel a fiúk átrendezték a helyiséget, hanem az, hogy egészen másra számítottam. Gondoltam, Carlisle először is, levesz egy kis vért, hogy ellenőrizze a méreg rám gyakorolt hatását, mint mikor az ellenanyagon kísérletezett. Aztán megvizsgálja a szívemet, meg egyéb apróságok. Ehelyett egy ultrahanggép állt az asztal mellett, amit – a rajta lévő logó alapján – Carlisle valószínűleg, a kórházból nyúlt le.

– Felfeküdnél az asztalra? – kérte tőlem. Edward a szoba sarkába húzódott.

– Erre miért van szükség? – kérdeztem, miközben megpróbáltam elhelyezkedni a kényelmetlen asztalon. Nem tetszett a gondolat, hogy Carlisle meg akarja vizsgálni a bensőmet. Persze, emberi esetekben hallottam már olyasmiről, hogy egy mérgezés súlyosabb károsító hatással volt a belső szervekre, de én egy farkas voltam. Sokkal erősebb, mint bármelyik ember…

– Csak biztosra akarok menni – kapcsolta be a gépet Carlisle.

– Gondolod, hogy valami súlyosabb bajom van? – Halkítottam le a hangom, mintha ezzel meg tudnám akadályozni, hogy Edward még jobban felizgassa magát. Ahogy hátrapislogtam láttam, hogy a földet bámulja merőn. A testtartása merev volt, és a kezei ökölbe voltak szorulva.

– Semmi olyan, amit ne tudnék orvosolni – kaptam egy halvány-szomorú mosolyt Carlisle-tól, amit nem tudtam hová tenni. – Ez egy kicsit… vagyis… te úgysem fogod annyira érezni… – nyomott a zselés anyagból a hasamra kissé zavartan, aztán bekapcsolta az ultrahangos gépet. Feszült érdeklődéssel figyeltem a monitort, és csak alig pár másodpercre volt szükségem, hogy rájöjjek, mit is látok. Elsápadva kerekedtek el a szemeim.

– Ez a méhem… Te a méhemet vizsgálod? – vontam kérdőre Carlisle-t. Mikor anyu Edwarddal volt terhes, mindig én kísértem el az orvoshoz ultrahangra, mert apunak dolgoznia kellett, így jól tudtam, mit is látok a képernyőn.

– A terhesség tüneteit produkáltad.

– Mi? Mi? Én nem. Én nem lehetek… – összeszűkült szemmel próbáltam kivenni valamit a homályos szürke-fekete-fehér ködből, miközben a szívverésem felgyorsulva jelezte az izgatottságomat. Fogalmam sem volt, mi ütött hirtelen belém, de annyira látni akartam azt a kis, alig bab méretű valamit, aminek anno az öcsém is kinézett, hogy szinte bármit megadtam volna érte. Aztán hirtelen pofoncsapásként ért a tény, amivel eddig is tisztában voltam, mégsem tudatosult bennem eléggé. – De Edwardnak nem… Ő nem… – motyogtam zavarodottan magam elé, aztán Carlisle vizsgálódó kezével mit sem törődve felültem, és Edward felé fordultam. – Te nem… De azt hittétek, hogy én… Azt hitted, hogy én mással? Ezért voltál dühös? Azt hitted, hogy… De én csak veled. Tudod, hogy csak veled… – A hirtelen jött érzelmi sokktól elakadt a szavam, és éreztem, hogy remegni kezdek. Edward két lépéssel átszelte a szobát, és a kezei közé vette az arcomat.

– Persze, persze, hogy tudom! Sosem gondolnék ilyesmire… – nyomott egy fagyos csókot a homlokomra. – Soha.

– Hát akkor? – követeltem a választ.

– Egy időben kutatásokat végeztem a fajtánkkal kapcsolatban – szólalt meg Carlisle. – Volt néhány legenda és történet, ami arról szólt, hogy démonok teherbe ejtettek embernőket. De nem tulajdonítottam nekik túl nagy jelentőséget, mert valószínűbbnek tűnt, hogy egy-egy félrelépést akartak ezzel leplezni, minthogy tényleg teherbe estek volna. Nem volt semmi bizonyíték arra, hogy ez valóság lehet. Ezek a mítoszok jutottak eszembe a tüneteidről, és ezek izgatták fel annyira Edwardot.

– Akkor nem… – pislogtam fel Edwardra.

– Sosem kételkednék benned – simított végig az arcomon. Kellett pár pillanat, amíg megnyugodtam egy kicsit, de aztán a gondolataim ismét visszatértek a jelenbe.

– Akkor… kisbabám lesz? Ez tényleg lehetséges? – Önkéntelen mozdulattal nyúltam a hasamhoz, még az sem zavart, hogy a géles anyag összekeni a kezem.

– Nem vagy terhes. – Carlisle hangja sokkal nyugodtabbnak tűnt, mint pár perccel korábban. Fogalmam sem volt, miért, de ez bosszantott. Mintha a gyerekem valamiféle nehézség vagy teher lett volna, ami miatt aggódnia kell. Vagyis, kellett volna… Ha létezne…

– Biztos, hogy… – fordultam vissza az ultrahangos monitor felé. – Megnéznéd még egyszer? – kértem, és eleresztve Edwardot visszafeküdtem. Carlisle nyomott még egy keveset az átlátszó anyagból a hasamra, aztán újra megvizsgált. – Semmi – mondtam ki helyette, amit láttam.

– Akkor azok a legendák, csak legendák maradnak – nyújtott felém pár papírtörlőt Carlisle mosolyogva, én pedig cseppet sem lelkesen elkezdtem letisztítani magam a zselétől. Miután végeztem, leugrottam a székről, és azonnal szédelegve kapaszkodtam bele Edward ingébe, ami halkan megreccsent.

– De akkor mitől vannak ezek a tünetek? – kérdeztem, miután visszanyertem az egyensúlyomat.

– Leveszek tőled egy kis vért, és megnézzük a mérgezést is, de szerintem… ezek csak lelki tünetek – mormolta maga elé elgondolkozva Carlisle.

– Lelki tünetek? – vontam fel a szemöldökömet értetlenül. Tényleg elég sok minden történt velem az utóbbi időben, de amennyi rossz dolgot átéltem már, nem hittem volna, hogy bármi is hatással lenne a fizikai állapotomra.

– Úgy vélem, ezek álterhesség tünetei. – Carlisle elővett egy kémcsövet a vérvételhez, miközben beszélt.

– Mint a kutyáknál? – kérdeztem bizonytalanul. Carlisle elmosolyodott, mintha valami gyerekes butaságot mondtam volna. West kan kutya volt, de a szomszédunkban lakott Lizzy, a nőstényspániel, aki többször is szenvedett már ebben a betegségben.

– Az embereknél is elő szokott fordulni – világosított fel Carlisle. – De azért menjünk biztosra – kötötte meg a könyökhajlatom fölött egy kicsivel a gumiszalagot. Félrefordítottam a fejem, amint elővette a tűt, és vissza sem pislantottam addig, míg nem csapolta le a megfelelő vérmennyiséget.

Miután Carlisle elvégzett még néhány kisebb nőgyógyászati és egyéb vizsgálatot, magára hagytam. Edward időközben kisomfordált a szobából, és a folyosón várt rám. A vonásai bár már nem voltak annyira kemények, mint alig fél órája, mégis gondterheltnek tűnt. Nekem sem volt a legjobb kedvem, ezért csak megfogtam a kezét, és magam után húztam a szobánkba.

Fáradt mozdulatokkal szedtem össze a zuhanyzáshoz kellő cuccokat, míg Edward az ablakon kibámulva elgondolkozó arcot vágott. Nem szerettem, mikor ennyire elmélkedik valamin – az mindig azt jelentette nála, hogy valami miatt marja magát.

– Nem jössz velem? – léptem a háta mögé végigsimítva a lapockáján.

– Most inkább nem – rázta meg a fejét. Egy másodpercig még várakozva néztem rá, aztán egy fáradt sóhaj után egyedül indultam a mosdóba.

A zuhany alá állva forróra állítottam a víz hőmérsékletét – számomra így is még csak langyos érzést keltett –, aztán gépiesen mosakodni kezdtem. Olyan zavarossá vált minden… Nem értettem, Carlisle és Edward miért viselkedtek úgy, mikor azt hitték, kisbabát várok, mintha valami szörnyű betegségben szenvednék, ahogyan azt sem, hogy Edward miért volt továbbra is ilyen hideg. Carlisle szinte biztos volt benne, hogy csak ártalmatlan és az egészségemre egyáltalán nem káros álterhesség tüneteit produkálom, így nem kellett aggódnia értem.

Számomra ez az egész egyáltalán nem volt ijesztő. A mérgezést idővel kihevertem volna, a terhesség pedig… Nagyon ritkán jutott eszembe, hogy milyen lenne kisbabát szülni és anyának lenni, de amikor Carlisle felvetette ezt a lehetőséget, egyáltalán nem félelmet éreztem. Valami furcsa, izgatott várakozás bizsergetett végig, mint mikor megtudtam, hogy testvérem lesz. Csak sokkal erőteljesebb…

Megdermedtem, mikor rájöttem, hogy már percek óta a hasamat simogatom a szappanos kezemmel. Azonnal lemostam magamról a habot, és elzárva a vizet kiléptem a zuhanykabinból.

Nem gondolhattam ilyesmikre. Nagyon kicsi volt a valószínűsége, hogy a Carlisle által fellelt mondáknak akár csak egyetlen szavuk is igaz, épp ezért nem álmodozhattam és vágyakozhattam valami után, amit sosem kaphatok meg. Biztos voltam abban, hogy Edwarddal akarom leélni az egész életemet – bármeddig is tartson –, ahogyan azt is tudtam a kezdetektől, hogy ezáltal le kell mondanom az anyaságról.

Sóhajtva dörgöltem végig magam egy törölközővel, aztán felvettem a hálóingemet, és megmostam a fogamat. Forró kezeimmel a hajam végét szárítgatva léptem ki végül a folyosóra, de azonnal meg is torpantam a meglepetéstől. Rosalie éppen felért a lépcsősoron, és a szobájához vezető folyosóra akart ráfordulni. A pillantása egy másodpercig rám tapadt – biztos voltam benne, hogy tudja, mi történt Carlisle dolgozószobájában –, aztán biccentett egyet felém, és tovább indult. Magam sem tudom, honnan vettem a bátorságot, hogy kinyúljak felé, és megragadjam a csuklóját, mégis megtettem. A teste megmerevedett egy pillanatra, én pedig azonnal mentegetőzve engedtem el.

– Bocsánat… – ráztam meg a fejem.

– Szeretnél beszélni velem? – hallottam meg a hangját. Meglepetésemre egyáltalán nem volt olyan kemény, mint amilyenre számítottam.

– Nem tudom – bizonytalanodtam el. Fogalmam sem volt, mit is mondhatnék Rosalie-nak, mégis úgy éreztem, hogy ő tudna a leginkább rendet tenni a zűrzavarban, ami most a fejemben és a mellkasomban uralkodott.

– Na gyere… – vett mély levegőt, és mire észbe kaptam volna, már a hátán ültem, és a nyakába kapaszkodtam. – Elrabolom egy kicsit a farkasodat, nem sokára visszahozom… – pillantott Edward ajtaja felé, ezért biztos voltam benne, hogy nem hozzám, hanem hozzá beszél már.

Hagytam, hogy kifusson velem a házból, és csak a fülembe zúgó szél hangját hallgattam teljesen kiürült fejjel. Mire megálltunk és a lábam ismét talajt fogott, éreztem, hogy sokkal nyugodtabb vagyok, mint alig pár perccel ezelőtt.

– Jobb? – zökkentett ki a futás öröméből Rosalie kérdése.

– Igen, sokkal – mosolyodtam el halványan. Még mindig volt egyfajta távolságtartás bennem Rose felé, amit talán az váltott ki belőlem, hogy mindig olyan hűvösnek tűnt, de ez sokat oldódott a kezdetek óta. Félelem helyett inkább valamiféle tiszteletté alakult át bennem, amit egy szigorú tanító iránt érzünk, akinek igyekszünk erőnket megfeszítve megfelelni, hogy kivívjuk az elismerését.

– Mikor elönt a keserűség amiatt, amit nem kaphatok meg, ez segíteni szokott.

– Én nem hittem volna, hogy van bármi is, amire Edwardon kívül még ennyire vágynék – vallottam be.

– Én mindig is akartam gyereket – indult el a fák között Rosalie, a tekintete pedig a távolba meredt. – Aztán így alakult – tárta szét a kezeit. – A mai napig van, hogy legszívesebben ordítanék és toporzékolnék, hogy én nem ezt akartam, de mit változtatna, ha megtenném?

– Hát igen… Az ember törődjön bele a sorsába, ha az megváltoztathatatlan… Vagyis… a vámpír és a farkas… – javítottam ki magam zavartan. Tudtam, hogy hülyeségeket beszélek, de valamiért egyszerűen nem tudtam abbahagyni. – És hozza ki abból a legjobbat, amit kapott.

– Amíg ember voltál, gyűlöltelek. – Az őszinte mondattól hirtelen megtorpantam.

– Miért? – néztem fel rá. Nem voltam dühös, amiért így érzett, csak egy kissé szomorú. Tudni szerettem volna, mivel bántottam meg annyira, hogy egy olyan erős érzelmet váltsak ki belőle, mint a gyűlölet.

– Mert ahogyan a nagyanyádnak, neked is volt választásod. Vagyis… akkor még úgy hittem, hogy lesz. Bellát Edward taszította rá az útra, ami ki volt jelölve a számára, mikor elhagyta őt. Véleményem szerint, ez volt a lehető leghelyesebb lépés, hogy boldoggá tegye Bellát. Edward mellett ő is mindig érezte volna a hiányt, még ha benne ez nem is tudatosult tizenhét évesen. Úgy gondoltam, pont olyan bolond vagy, mint ő, amiért önként lemondanál arról a csodáról, hogy anya legyél – pillantott rám.

– És most? Most is gyűlölsz még? – igyekeztem a lehető legkönnyedebben feltenni a kérdést, de a gyomrom azért csomóban volt. Rosalie kacaja csengő harangjátékként törte meg a csendet.

– Olyan fontos ez számodra? – mosolygott rám.

– Testvérek vagyunk… – vontam meg a vállam továbbra is a lazaságot tettetve.

– Testvérek – bólintott elgondolkozva. – És sorstársak. Azt hiszem, már nem gyűlöllek – nézett felém újra, miközben elhaladtunk egy mohás tölgyfa mellett. Az ujjai végigsimítottak a törzsén, miközben próbálta megtalálni a megfelelő szavakat. – Ami nem jelenti azt, hogy szeretlek… De azt hiszem, nekem az ilyesmihez idő kell. Mondjuk, hogy olyan vagyok, mint egy nővér, aki néha nyűgnek és tehernek érzi a húgát, de azért mellette áll, ha szükséges.

– Nővér. Ez megfelel – fojtottam el egy mosolyt.

– Már nincs értelme haragudnom rád. A bevésődés kényszere miatt esélyed sincs választani…

– Ez nem kényszer! – tiltakoztam azonnal.

– Belehalnál, ha Edward nélkül kéne élned? – állt meg hirtelen, majd felém fordult. A szemeiben nem volt semmi gonoszság – tudtam, hogy nem megbántani akar –, egyszerűen csak úgy hitte, igaza van.

– Nem tudnék élni Edward nélkül, de…

– Akkor a bevésődés egy kényszer – indult tovább. Bosszúsan sóhajtottam egyet. Idegesített, hogy a bevésődést lehetetlenség szavakkal megmagyarázni a kívülállóknak. A legtöbben valamiféle láncnak képzelték, ami hozzáköt valakihez anélkül, hogy esélyed lenne a szabadulásra, de azt nem fogták fel, hogy ha a lánc eltűnne, akkor sem akarnánk a szabadságunkat.

Úgy döntöttem, jobb, ha nem vitatkozom Rosalie-val. Higgyen, amit akar, ha ez szükséges ahhoz, hogy megkedveljen. Fogalmam sem volt, miért is fontos ez nekem annyira, de valamiért az volt.

– A lényeg, hogy ha már a családunkhoz tartozol, segítenem kell elfogadni a helyzetedet. Anno nekem Esme segített nagyon sokat. Mindenkinek kell egy támasz, hogy talpon tudjon maradni, ha magától összerogyna – magyarázta Rosalie. Kezdtem úgy érezni, hogy élvezi ezt a szerepet. Mint a híres emberek feleségei, akik azért jótékonykodnak, mert semmi máshoz nem értenek, de mégis valami fontosat akarnak tenni – vagy csak fontosnak szeretnének látszani.

Nem bántam, ha így is volt. Az életben a legtöbb kapcsolat kölcsönös adok-kapokon alapult. Rosalie fontosnak érezhette magát, mert szükségem volt rá, én pedig cserébe szilárd tartóoszlopot nyertem, ami segített betömni a lelkemen lévő lyukat – vagy legalábbis, eltakarni.

– Amikor Carlisle megemlítette az ötletet, hogy terhes lehetek, akartam, hogy az legyek – ismertem be.

– Edwardnak ezt ne mondd el. Csak rágná magát, amiért nem tudja megadni neked, amit szeretnél. – Rosalie hirtelen felhúzódzkodott az egyik faágra, és a lábait keresztbe téve felült rá.

– Nem igazán tudok hazudni neki… – pirultam el, és zavartan beharaptam az ajkamat.

– Azért ment már párszor… – túrt bele a szőke tincseibe Rosalie. Még vörösebb lettem a bűneimmel való szembesítéstől. Rose nem kedveskedett csak azért, hogy óvja a lelkemet, ő a szemembe mondta az igazat, úgy ahogy volt. Csupaszon és kíméletlenül.

Igaza volt, hazudtam már Edwardnak, de csak és kizárólag akkor, ha úgy éreztem, ez szolgálja az érdekeit. Talán, a babakérdést is tekinthetném ilyesminek, és akkor könnyebb lenne.

– Nyugi, mindenki füllent néha annak, akit szeret. Ezek a kegyes hazugságok. Például, ha Emmett mond egy szörnyű viccet, én nevetek és úgy teszek, mintha tetszett volna, mert tudom, hogy ettől jó kedve lesz. És ha jó kedve van, az nekem is jó – vigyorodott el kéjesen. A papucsommal zavartan piszkálgatni kezdtem egy a fűben heverő kavicsdarabot. – Esme és Alice is ezt teszi. Minden nő ilyen. Szeretjük a párunkat, ezért arra terelgetjük, amerre kell. Úgy, hogy észre sem veszi, hogy nem egyedül teszi meg a lépéseket. Idővel majd belejössz ezekbe a praktikákba.

– Aham – motyogtam bizonytalanul. Ahogy felpillantottam Rosalie-ra, olyan gyönyörűnek és magabiztosnak tűnt, mint a régi filmekben a dívák, de én … Én csak egy egyszerű lány voltam. Persze, ha el akartam valamit érni, ki tudtam használni, hogy nő vagyok, de ezek csak apró játékok voltak. Semmi közük nem volt az élet olyan fontos kérdéseihez, mint például a szülővé válás.

– A hiányérzetet pedig ki lehet tölteni mással. Persze, időről időre rátör az emberre, ez ellen nem lehet tenni, de ha eltereled a figyelmedet, nem lesz gond. Ott van például az öcséd. Nekem és Esmének sokat segített. – Most először láttam Rosalie arcán természetes és boldog mosolyt, talán azóta, hogy egyáltalán megismertem. – Ő egy igazi ajándék.

– Igen, tudom – helyeseltem. – Már az is csoda, hogy egyáltalán megszületett. Általában a nők nem szülnek olyan későn, mint… anyu… – futott át rajtam a jól ismert szomorúság, mint mindig, mikor a szüleimre gondoltam.

– Tudod, hogy már jó pár métert meg tud tenni egyedül, támasz nélkül? – vigyorgott rám Rose büszkén. Leugrott elém az ágról, aztán kisimította az arcába hullott fürtöket.

– Igen, Esmével megmutatták a múltkor – bólintottam. – Köszönöm, Rosalie.

– Ne érzelgősködj, farkas, mert legközelebb Emmettel kell megvitatnod a gondjaidat – ragadták meg újra a karomat a fehér ujjak, a következő pillanatban pedig már Rosalie hátán voltam megint. – Indulhatunk?

– Igen – fűztem a karjaimat a kecses nyak köré.

A visszaúton nem beszélgettünk tovább, de nem bántam most a csöndet. Igyekeztem megemészteni a Rosalie által mondottakat. Vajon, tényleg mindig bennem lesz ez az üresség? És ha igen, akkor eddig miért nem éreztem? Miért csak most jött elő bennem? Talán, az esküvő gondolata volt az oka… Az olyan végleges… És utána jönnének normális esetben a gyerekek. Lehet, hogy a tudatalattim érzi, hogy így kéne történnie. De nem így fog – könyveltem el magamban.

Rosalie egyenesen az emeletre vitt, és amint letett a földre, már el is tűnt a folyosón -valószínűleg, nem akarta kivárni, hogy megint hálálkodni kezdjek neki. Nyugodtabb állapotban léptem be a hálószobába, de amint megláttam Edwardot, tudtam, hogy nem fog sokáig tartani a lelki békém. Az ágyon ült maga elé meredve, és csak akkor nézett fel rám, mikor becsuktam az ajtót.

– Gyere, ülj le ide mellém! – nyújtotta ki felém a kezét, és halvány, de cseppet sem természetes mosolyt varázsolt az arcára. Tétován engedelmeskedtem a kérésének a szívemmel a torkomban. – Azt hiszem, van pár dolog, amit meg kell beszélnünk – szólalt meg pár pillanatnyi csend után ijesztően komoly hangon. Nyeltem egyet, mert kiszáradt a torkom az idegességtől, és csak aztán válaszoltam neki.

– Hallgatlak…

4. fejezet

Zuhanás

Edward megköszörülte a torkát, majd zavartan megfogta a kezemet. A szívem erőteljesen kalapált a bordáim között, és éreztem, hogy remegni kezdek. Fogalmam sem volt, mit is akarhat pontosan mondani, csak két dologban voltam biztos. Hogy a baba-kérdésről van szó, és hogy enyhén szólva is kellemetlen perceknek nézünk most elébe.

– Miért nem mondtad, hogy szeretnél gyereket? – forgatta a jegygyűrűt az ujjamon elgondolkozva. Megpróbáltam meggyőzni magam, hogy ezt nem jelként, hanem csak egyszerű pótcselekvésként kell felfogni, de a rettegésem cseppet sem enyhült. Reszketeg levegőt szívtam a tüdőmbe, mielőtt válaszoltam volna.

– Mert nem akarok.

– Isabella… – sóhajtott fel Edward, és olyan szemekkel nézett rám, amitől bűntudatom támadt. Bár én nem voltam gondolatolvasó, tudtam, hogy mire gondol. Ha álterhes vagyok, az lelki okokra vezethető vissza, ami azt jelenti, hogy az előbbi mondatom füllentés volt.

– Vagyis… Nem tudatosan… Sajnálom – javítottam ki önmagam lesütött szemekkel.

– Sajnálod, hogy szeretnél anya lenni, mint a legtöbb nő? Ez teljesen normális – dörzsölgette tovább a kezemet Edward. – Nekem kéne ezerszer is bocsánatot kérnem, amiért nem tudok egy ilyen fontos dolgot megadni neked, és mégis magamhoz kötlek. Mondanám, hogy ha nem lenne a bevésődés, képes lennék elengedni téged, de… Nem vagyok biztos benne, hogy meg tudnám tenni. A gondolata is… – aprót rázkódott, mintha el akarná kergetni a fejében keringő kép felhőit. Megnyugodva sóhajtottam fel. Ha Edward nem akar elhagyni, akkor bármit is mondjon, már nem lehet annyira tragikus.

– Nekem csak egy dologra van szükségem ahhoz, hogy boldog legyek – simítottam a tenyerem az arcára. Egy pillanatra lehunyta a szemét, és oldalra döntötte a fejét, hogy minél közelebb legyen az érintésemhez. Halvány mosollyal az arcomon hajoltam oda hozzá, hogy megcsókoljam, de mielőtt megtehettem volna, felnézett rám, és tiltakozva megrázta a fejét.

– Még nem fejeztem be, ne tereld el a figyelmemet – nevetett fel halkan, és a karjaimnál fogva visszanyomott egyenes helyzetbe.

– Pedig lehet, hogy jobb lenne inkább valami mást csinálni… – rebegtettem meg a szempilláimat. Semmi kedvem nem volt komoly dolgokról beszélni. Főleg nem úgy, hogy nem változtathattunk semmin. Edward volt az egyetlen férfi, akit akartam, és tőle nem lehetett gyerekem. Ezzel a téma le is volt zárva. Nem értettem, miért kell boncolgatni.

– Mindent meg akarok adni neked, amire csak vágysz, a tőlem telhető legjobb módon. Ha gyereket szeretnél… – hajtotta le a fejét egy pillanatra, aztán ismét rám nézett. – …akkor lehet gyereked.

– Ezt most nem értem – ráncoltam össze a homlokomat zavarodottan.

– Én végiggondoltam a lehetőségeket, és három megoldás is az eszembe jutott. Az lesz, amit te szeretnél – simított a fülem mögé egy hajtincset.

– Még mindig nem értem, miről beszélsz…

– Először is, ott van az öcséd. Ha családra vágysz – hivatalos családra –, örökbe fogadhatnánk. Ha akarod, a nevemre veszem. Az apja leszek, ahogyan Carlisle nekem – magyarázta. Meg akartam szólalni, de a hideg mutatóujj letapasztotta a számat. – Aztán ott van a további örökbe fogadás lehetősége – állt fel az ágyról, és fel-alá kezdett sétálni, mintha ez segítene neki megfogalmazni, amire pontosan gondol. – Nehéz lenne egy kívülálló embergyereket nevelni, de ha mellettünk nőne fel, elfogadná, hogy mik is vagyunk, nem igaz? Csak szeretnünk kell…

– Edward… – próbáltam közbe szólni, de mintha észre sem vette volna.

– És van egy harmadik lehetőség is. Az lenne a legnehezebb számomra, de ha te saját gyereket szeretnél, tökéletesen megérteném, és támogatnálak mindvégig – állt meg előttem, és nagyon komoly szemekkel nézett le rám.

– Harmadik lehetőség… – ismételtem meg gépiesen Edward szavait. A gondolataim és az érzéseim túl kuszák voltak, és még fel sem fogtam teljesen, amiket eddig mondott.

– Lehetne gyereked egy másik férfitól. – Kellett pár pillanat, mire eljutott a tudatomig, hogy ez mit is jelent pontosan. Felháborodottan pattantam fel az ágyról, de hirtelen még arra sem voltam képes, hogy egy épkézláb mondatot összerakjak.

– Mi? Ezt nem… Ezt te nem… – ráztam a fejem eszelősen. Az ötlet, hogy egy másik férfi érintsen meg, nemhogy bizarr, hanem egyenesen ijesztő és undorító volt. A karjaimat önkéntelenül magam köré fontam, mikor a kellemetlen, hideg érzés végigborzongatott. – Komolyan hagynád, hogy egy másik férfival… Ezt nem mondhatod komolyan!

– Nem! Mármint, nem úgy! – tiltakozott azonnal Edward.

– Nem úgy? Akkor mégis, hogy a fenébe gondoltad? – sziszegtem oda neki még mindig teljesen kiborulva.

– Carlisle megoldaná a dolgot. Mesterségesen… Ha ezt akarod… – lépett oda hozzám, és nyugtatóan végigsimított a karjaimon.

– Dehogy akarom! – léptem hátrébb az érintésétől.

– Akkor fogadjunk örökbe? – Edward értetlenül nézett rám, én pedig bosszúsan sétáltam az ablakhoz, hogy aztán visszafordulva felé megpróbáljam elmagyarázni a fejemben járó gondolatokat.

– Nem. Örökbe sem akarok fogadni. Legalább is, most biztosan nem – jelentettem ki. – A testvéremet majd a tizennyolcadik születésnapom után én akarom nevelni, de nem azért, mert gyereket akarok, hanem mert ő az öcsém. Ennyi.

– Nem kell, hogy miattam lemondj az anyaságról. Én tényleg támogatlak benne – lépett közelebb hozzám Edward. – Ha… ember lennék, én is akarnék gyereket.

– Ha ember lennél? – vontam fel a szemöldökömet.

– Ha nem történt volna ez velem – mutatott végig magán. –, akkor valószínűleg, megházasodtam volna, és lettek volna gyerekeim. – Hirtelen, mintha minden eddigi bosszúságomat valami teljesen eltörölte volna, és a helyét együttérzés vette át. Eddig csak azon gondolkoztam, hogy én mit szeretnék, de az eszembe sem jutott, hogy talán, Edward az, aki meg szeretné tapasztalni, milyen is apának lenni.

– Szeretnél kisbabát? – lágyult el a pillantásom.

– Én nem ezt mondtam – jött zavarba Edward. – Belenyugodtam már, hogy nekem sosem lehet saját gyermekem. Csak azt akarom, hogy tudd, neked van választásod. Azt akarom, hogy a lehető legboldogabb legyél mellettem.

– Gyere… – fogtam meg a kezét, és visszahúztam az ágyhoz. Amint leült, az ölébe fészkeltem magam, és a karjait magam köré vontam. – Azt hiszem, még túl fiatal vagyok ahhoz, hogy az anyasággal foglalkozzak. Ha eszembe is jutott tudat alatt, az nem azért van, mert most azonnal erre vágyom. Az egyetlen, amit jelenleg akarok az, hogy veled lehessek – nyomtam apró csókot a szájára. – Lehetséges… Hogy az eljegyzés miatt öntudatlanul is megfordult a fejemben ez a téma, és emiatt tört rám ez az egész álterhesség, de esküszöm, hogy tökéletesen boldog vagyok melletted – fúrtam a tekintetemet az aranybarna szemekbe.

– Biztos vagy ebben? – Edward halovány hangjától összerándult a szívem. Tudtam, hogy ha megesküszöm, akkor is ott lesz a kétség benne. Az önmarcangolás legalább annyira a lényéhez tartozott, ahogyan én őhozzá.

– Tökéletesen biztos vagyok.

– De olyan boldognak tűntél, mikor Carlisle azt mondta, hogy esetleg terhes vagy…

– Az is voltam – vallottam be, de mielőtt még Edward ismét hangot adhatott volna a kételkedésének, folytattam. – A gondolat, hogy a te gyermekedet várom, hogy a karjaimban tarthatom a közös kisbabánkat, jó érzés volt – hajtottam a fejemet a hófehér nyakhajlatba. Nem akartam, hogy Edward észrevegye, a szomorúságomat. Az elmém önkéntelenül megtelt képekkel arról a sosem létezett csecsemőről és a megvalósíthatatlanul tökéletes családunkról. – De az, hogy örülnék egy közös kisbabának, nem jelenti azt, hogy nem vagyok boldog veled kettesben – erőltettem mosolyt az arcomra. Irigyeltem Rosalie-t amiatt, hogy milyen tökéletesen játszotta mindig a szerepét. Soha egy pillanatra sem lehetett észrevenni rajta, ha valami baja volt. Maximum az láthatott az álcája mögé, aki tudta, hogy a csípős nyelve csak védekezési mechanizmus.

– Azért gondolkozz el azon, amiket mondtam… – próbált meg lecsúsztatni magáról Edward.

– Hé, hé – kapaszkodtam a nyakába makacsul. – Hová mész?

– Én csak, gondoltam, szükséged lenne egy kis alvásra. Azt mondtad, mikor hazaértél, hogy fáradt vagy.

– Te meg azt mondtad, hogy akkor ágyba kéne bújnunk – emlékeztettem a többes számra. Az arcán a mostanában szokásos vágyódás helyett, most az aggodalom halvány árnyéka jelent meg.

– Nem biztos, hogy ez most jó ötlet… Előbb Carlisle hadd vizsgálja meg a véredet, aztán majd… – kezdett bele, de a számat az ajkaira nyomva elhallgattattam. A keze tétován simított végig a derekamon, hogy aztán halk nyögéssel húzzon még közelebb magához. – Isabella…

– Megéri azt a kis szédülést… – motyogtam a szájába.

– Miért nem tudok neked nemet mondani? – sóhajtott fel, miközben a karjaimat a magasba simogatva megszabadított a hálóingemtől.

– Mert túl kívánatos vagyok… – vigyorodtam el elégedetten. Edward válasz helyett csak mormolva csókolgatta a kulcscsontomat, de ezt helyeslésnek vettem. A következő pillanatban már a hátamon feküdtem, és próbáltam lerángatni a fölöttem támaszkodó testről a ruhákat. Éreztem, ahogy Edward hirtelen megdermed, de a fülembe hatoló hangot csak pár pillanatnyi késedelemmel fogtam fel.

– Edward! – Alice a folyosón állva szólította testvérét a csukott ajtón keresztül.

Edward lepattant rólam, de csak azután nyitotta ki az ajtót, miután felkaptam magamra a hálóingemet. Alice a küszöbön állt Jasper kezét szorongatva, és a tekintete kissé zavart volt.

– Láttad? – kérdezte Alice, mire Edward bólintott egyet, és mindhárman a földszint felé indultak.

– Mit? – siettem utánuk.

– Menj vissza, és aludj egyet – nyomott egy puszit a homlokomra Edward. Tétován toporogva pislogtam rá, mire elmosolyodott. – Semmi komoly gond, csak el kell intéznem valamit. Ne aggódj! Nem sokára itthon leszek!

– Gyere, menjünk vissza! – fogta meg a kezem Alice. Kényszerűen bólintottam. Szerettem volna tudni, hogy mi történt, de nem akartam megint olyasmibe ütni az orromat, ami nem az én dolgom. Bíznom kellett Edward szavában – nem történt semmi komoly.

Ahogy Edward mögött becsukódott az ajtó, hagytam, hogy Alice és Jasper visszakísérjenek a szobámba, de tudtam, hogy úgysem fogok tudni elaludni, amíg Edward vissza nem jön.

– Mondd el neki… – hallottam meg Jasper hangját a küszöbről, miközben bebújtam a takaró alá. – Túl izgatott, és csak egész éjszaka forgolódna – kuncogott fel halkan. Ülő helyzetbe húztam magam, és kérdőn néztem Alice-re. Végigsimított Jasper karján, aztán az ágyamhoz sétált, és leült a szélére.

– Tényleg nincs miért aggódnod – paskolta meg finoman a kézfejemet.

– Mit láttál? – kérdeztem.

– Russel belekeveredik egy kis balhéba, aminek rosszul sül el a vége – vonta meg a vállát lazán.

– Rosszul? Ezt meg, hogy érted? – húztam idegesen törökülésbe a lábaimat.

– Azok a srácok megint piszkálni fogják, nála pedig van egy pisztoly – mesélte ezt Alice olyan csevegő hangon, mintha csak arról lenne szó, hogy Russel aprót botlik majd a járdaszegélyen.

– Honnan szerzett fegyvert? – löktem le magamról a takarót, és oldalra fordulva a lábaimmal a papucsomat kezdtem keresni.

– Az apja anno biztonsági főnök volt egy multi cégnél. Most meg mit csinálsz? – vonta fel a szemöldökét, mikor kimásztam az ágyból.

– Természetesen, odamegyek. Hol is van az az oda? – torpantam meg az ajtó felé menet.

– Nem mondhatom el – rázta meg a fejét Alice.

– Nem hagyhatod, hogy megsebezzen valakit… vagy önmagát! – keltem ki magamból. Segélykérően pillantottam Jasperre, aki bocsánatkérően nézett vissza rám.

– Nem is hagyom. Ezért szóltam Edwardnak. Ő majd elintézi – próbált meg visszaterelni az ágyhoz Alice.

– Hogyan? – vontam fel a szemöldökömet kérdőn. Alice egy pillanatra az ablak felé nézett, és elhomályosult a tekintete.

– Azt csak ködösen látom. Túlságosan bezavarsz… – szusszantott egyet bosszúsan. – De abban biztos vagyok, hogy mindenki élve fog távozni a helyszínről – jelentette ki magabiztosan.

– Ha most odamennél, lehet, hogy megváltoztatnád ezt – szólt közbe Jasper. Kivételesen utáltam, hogy igaza van. Merev tagokkal sétáltam vissza az ágyhoz, és leültem, aztán hirtelen furcsa nyugalomhullám öntött el.

– Pihenj… – Jasper hangja lágy volt és kellemes – ásítanom kellett tőle. Engedelmesen dőltem végig az ágyon, és a szemeim azonnal lecsukódtak. Az utóbbi pár nap miatt tényleg fáradt voltam. Nem volt erőm felnézni, de éreztem, ahogy egy hűvös kéz betakargat. Mivel a nyugalom érzése is megmaradt, ezért tudtam, hogy Jasper velem maradt – és valószínűleg, Alice is.

– Ha Edward hazaért, keltsetek fel – motyogtam magam elé, aztán belesüppedtem a meleg sötétségbe.

Mikor felébredtem, először csak feküdtem az öntudatlanság szélén egyensúlyozva a puha párnán, aztán ostorcsapásszerűen tértek vissza az emlékeim. Szédelegve ültem fel, és megrémültem, ahogy rájöttem, egyedül vagyok. A szoba félhomályából nem tudtam megállapítani, hogy mennyi az idő, ezért lassú mozdulatokkal felkeltem, és az ablakhoz sétáltam. Odakint még sötét volt, de ez Forksban nem sokat jelentett. Ami meggyőzött arról, hogy még éjszaka van, az a fényesen világító telihold volt. Nem tudtam, hogy pontosan mennyit aludhattam, de azt muszáj volt tudnom, hogy Edward hazaért-e már.

Gyors léptekkel mentem le a földszintre, és az előszobában apró megkönnyebbülés futott végig rajtam, mikor meghallottam Edward halk hangját az ebédlőben. Aztán ennek az érzésnek a helyét átvette az izgatottság, mert az orromat elöntötte egy illat, amit nem kellett volna ebben a házban éreznem.

– Edward – siettem be a helyiségbe. Azonnal rám pillantott, és pár lépéssel előttem termett. A vonásai arról tanúskodtak, hogy valami miatt ideges. Russel az egyik széken ült háttal nekem, és láttam, hogy összerezzen a hangomra, de nem fordult meg. Carlisle vele szemben ült, és a kezében tűt és orvosi cérnát tartott.

– Megsérült? – kérdeztem azonnal Edwardot. Finoman megfogta a felkaromat, és kihúzott magával a folyosóra. – Mi történt?

– Az emberek bolondok! – rázta meg a fejét Edward feldúltan. Mikor felvontam a szemöldökömet, elindult az emelet felé, és úgy beszélt tovább. Tettem pár kocogó lépést, hogy beérjem. – Ez az ostoba kölyök azt hitte, hogy ha fegyverrel fenyegetőzik, akkor majd békén hagyják – horkant fel.

– De nem bántott senkit, ugye? – kérdeztem a számat harapdálva. Ha Russel bajba kerül, az csak és kizárólag az én hibám lesz. Ha elmondtam volna neki, mi is vagyok, akkor inkább hozzám fordult volna segítségért, és talán, nem hitte volna azt, hogy ez az utolsó lehetősége.

– Nem. Az a másik három idióta elvette tőle a pisztolyt, és helyben hagyták. Késtem egy fél percet… – lépett be a szobánkba Edward. – De nem ez a lényeg – rázta meg a fejét.

– Hanem? – vontam fel a szemöldökömet. Nem értettem, hogy mitől borult ki ennyire Edward. Mármint, persze, hatalmas ostobaság volt Russeltől, hogy fegyvert vett a kezébe, de valószínűleg, Edward látott ennél már rosszabb dolgokat is. Furcsa volt, hogy ennyire aggasztotta Russel sorsa.

– Miután elkergettem Dave-et és a haverjait, Russel elrohant. A gondolataiban láttam, hogy mi jár a fejében, ezért utána mentem. Egyszerűen csak szemmel akartam tartani. Tudtam, hogy nem gondolja komolyan, és nem fogja megtenni – túrt bele a hajába Edward.

– Megtenni? Mégis mit? – mordultam fel bosszúsan. Idegesített, hogy mindent harapófogóval kell kihúznom Edwardból.

– Az öngyilkosságon gondolkozott.

– A pisztollyal? – sápadtam el.

– Nem. Azt eltettem, miután elvettem Dave-től – húzta elő a fegyvert a kabátzsebéből Edward, mire kellemetlenül rándult egyet a gyomrom. Tudtam, hogy nem árthat nekem vagy a családomnak ez a szerkezet, mégis felzaklatott a látványa. – Elment a hídhoz, és le akart ugrani. – Borzongva jutott eszembe, mikor én terveztem meg hasonlóan a halálomat, mert azt hittem, csak így menekülhetek meg a rám váró szörnyűségektől, amiket a szüleim gyilkosa akart tenni velem. Még mindig elöntött az élni akarás pánikja, mikor eszembe jutottak a történtek. Nem tudtam elképzelni, hogy valaki képes legyen csak úgy eldobni az életét, ha van más választása. Ahhoz nagyon elkeseredettnek kell lennie… – Figyeltem, hogy mit csinál. Csak álldogált a korláton pár percig, aztán vissza akart mászni.

– Hála az égnek! – sóhajtottam fel. – Akkor nincs semmi gond…

– Azt nem mondtam, hogy vissza is mászott – feszült meg Edward arca. – Megcsúszott, és lezuhant.

– Mi? De hát, odalent van… – pislogtam értetlenül a folyosó felé. Próbáltam visszaidézni, hogy milyen magas is az a híd, és biztos voltam benne, hogy egy egyszerű ember nem élhet túl ép bőrrel egy ilyen zuhanást. Ha nem is hal bele, minimum a csontja nagy részét ripityára töri.

– Mert elkaptam a híd alatt, mielőtt még becsapódott volna – húzódtak hátra Edward ajkai, ahogy dühében elvicsorodott.

– El… Akkor… – hirtelen megértettem, hogy mitől ilyen ideges.

– Tudja, hogy valami nem stimmel velem – szorultak ökölbe a fehér ujjak. – Ha valakinek elmondja, akkor…

– Nem fogja! – szóltam közbe azonnal.

– Persze, mert most annyira kedvel minket… – fintorodott el Edward. – Most is azon gondolkozik, hogy mit kéne tennie.

– Lehet, hogy dühös ránk a kerti sütés miatt, de megmentetted az életét, és… Tudom, hogy meg fogja érteni. Ő is különleges – Hirtelen a kellemetlen nyugtalanságot izgatottság vette át a mellkasomban. – Hadd beszéljek vele… – néztem fel Edwardra.

– Ki van zárva! – intett a kezével határozottan.

– De miért? – préseltem össze a számat durcásan.

– Mert a végén elkotyognál neki valamit, amit nem lenne szabad.

– Esküszöm, hogy nem fogok! – írtam a mutatóujjammal egy keresztet a szívem fölé. – Kérlek, Edward! Meg tudom győzni őt anélkül, hogy elmondanám, mik vagyunk! Legalább hadd próbáljam meg! Kérlek! – néztem rá a lehető legkönyörgőbb tekintetemmel.

– Ezt még meg fogom bánni… – hagyta el egy fáradt sóhaj Edward mellkasát. Mosolyogva léptem közelebb hozzá.

– Nem fogod, ígérem! – nyomtam apró csókot az idegességtől még mindig összeszorított ajkakra, aztán megfogtam a kezét, és a földszint felé húztam. Rosalie, Emmett és Alice-ék a korlátnál álltak, és mikor kiléptünk a folyosóra, biztos voltam benne, hogy nem csak a földszinten lévők után hallgatóztak.

– Komolyan hagyod, hogy beszéljen vele? – Rose hangja halk volt, és bár dühösnek tűnt, szinte biztos voltam benne, hogy csak a félelmeit igyekszik leplezni.

– Nem lesz semmi gond – ígértem nekik is, mire kételkedve felhorkantott.

– Ha legközelebb valaki bajban van, fordíts hátat, és sétálj el! – nézett villámló szemekkel Edwardra, aztán megfogadva a saját tanácsát, a szobája felé indult. – Egyszer már megúsztunk egy ilyen mentőakciót, de neki muszáj a szerencsénket kísértenie… – morgolódott tovább félhangosan. Emmett bocsánatkérően pislogott felénk, aztán követte a párját. Felpillantottam Edward arcára, aki mereven a korlátra szegezte a tekintetét. Tudtam, hogy Rosalie a nagymamám autóbalesetéről beszélt, és fájt látni, hogy Edward elszomorodik az emléktől.

– Alice… – fordultam a barátnőm felé kérdőn.

– Nem látok semmi konkrétat. Még nem döntötte el, mit kéne tennie – felelt a kimondatlan kérdésemre.

– Ráveszem, hogy hallgasson – bólintottam inkább magamat győzködve most már, mint őket, aztán bíztatóan végigsimítva Edward kezén, elindultam lefelé a lépcsőn.

5. fejezet

Féligazságok

Mikor beléptem az ebédlőbe, Carlisle éppen elégette a véres gézdarabokat egy hamutartóban, aztán nekiállt megtisztítani és elpakolni az orvosi eszközöket. A keze gyorsan és biztosan dolgozott jelezve a – mások számára elképzelhetetlenül – sok éves gyakorlatot. Russel gyanakvó tekintettel figyelte, de nem kérdezett semmit. Ahogy a hosszú, fehér ujjak lezárták az orvosi táskát, Carlisle felnézett, és halványan rám mosolyodott, Russel arcán pedig számomra beazonosíthatatlan érzelem suhant végig. A kezeimet tördelve mentem beljebb, aztán megálltam nem messze az asztaltól.

– Hogy vagy? – kérdeztem a szemöldökétől a homloka felé futó öltéseket látva. Dave-ék jól ellátták a baját, mielőtt Edward megérkezett volna. Az összevarrt seben kívül az álla is be volt lilulva.

– Jól – érkezett a rövid és velős válasz. Carlisle megköszörülte a torkát, miközben kezébe vette az orvosi táskáját.

– Nekem van fent egy kis dolgom… – pillantott felém bíztatóan, aztán elhagyta az ebédlőt. Mély levegőt véve húztam ki a Russel mellett lévő széket, és szembefordítva vele leültem rá. A pár pillanatnyi csend, amíg próbáltam összeszedni a gondolataimat, zavaróan fülsüketítő volt.

– Szóval, Supermannel jársz? – hallottam meg hirtelen Russel hangját. Felpillantva rá, próbáltam rájönni, mi járhat a fejében, de nem sikerült.

– Valahogy úgy… – próbálkoztam meg egy halvány mosollyal.

– Mindig sejtettem, hogy Cullenék nem emberek… – ugrott összébb a két vörös szemöldök, hogy aztán Russel arca eltorzuljon a fájdalomtól. – Melyik bolygóról jöttek? – érdeklődött teljesen komolyan. Ideges kuncogás hagyta el a számat, miközben megráztam a fejemet.

– Nem földönkívüliek.

– Hanem? Genetikai mutánsok? – A kuncogásom nevetéssé erősödött, ahogy meghallottam az emeletről Emmett jókedvének halk, mormogó hangjait, és Rose bosszankodását, amiért párja nem kezeli elég éretten a helyzetet.

– Nem.

– Akkor? – nézett rám várakozó bosszúsággal Russel. Gyorsan megpróbáltam helyretenni a vonásaimat, és komolyságot erőltetni magamra.

– Figyelj, Russel… – nyúltam felé, de mikor összerándult, meggondolva magam az ölembe ejtettem a kezemet. – Hidd el, hogy az a te érdeked is, hogy minél kevesebbet tudj rólunk. Már az is túl veszélyes, amit eddig tudsz. Éppen ezért nem mondhatod el senkinek! – kértem őt szinte könyörgő hangon.

– Szóval, csak emiatt aggódsz? – préselte össze az ajkait. – Félted a kis titkotokat. Más miatt nem is foglalkoznál velem, ahogyan eddig sem tetted – emlékeztetett az állítólagos bűneimre.

– Ez egyáltalán nem így van. Ha nem foglalkoztunk volna veled, akkor Edward nem ment volna, hogy segítsen neked – juttattam eszébe, hogy megmentették az életét.

– Ezer hálám… – vicsorodott el. – Nem mintha kértem volna a segítségét – morogta a fogai között.

– Meghaltál volna, ha nincs ott – öntött el egy pillanatra a düh.

– Nem mintha bárkinek is hiányoznék – vonta meg a vállát Russel olyan közönyösen, hogy az már ijesztő volt.

– Ez megint csak nem így van. Nekem fontos, hogy mi van veled – próbáltam meggyőzni.

– Akkor mondd el az igazat! – fúródtak a zöld szemek a tekintetembe.

– Nem tehetem… – hajtottam le a fejem bűnbánóan. Meglepetten rezzentem össze, ahogy a szék lábai csikordulva végigcsúsztak a padlón. Russel dühösen felpattant, és gyors léptekkel az előtér felé indult. Pár pillanatnyi fáziskéséssel ugrottam fel én is, hogy utána siethessek. – Várj, most meg hová mész? – ragadtam meg a karját, mire villámló szemekkel fordult felém.

– Talán, a rendőrségre… – sziszegte az arcomba.

– Kérlek, Russel… Úgysem hinnének neked. – Abban a pillanatban, ahogy kimondtam, már szívtam is volna vissza a mondatot. A Russel szemeiből sugárzó csalódottság szinte fizikailag fájt. – Nem úgy értettem… Csak… Gondolj bele. Tényleg nem hinnének neked. Neked is jobb lenne, ha úgy tennénk, mintha mi sem történt volna – próbáltam meggyőzni.

– Azt hiszed, hogy ezek után csak úgy el tudom felejteni az egészet? Végre… végre találtam valakiket, akik… – ökölbe szorultak a kezei, és tehetetlenül elhallgatott. Az együttérzés hullámai végigjárták a mellkasomat.

– Akik olyan különlegesek, mint te – fejeztem be a mondatát. Elkerekedett szemekkel pislogott rám. – Tudom, hogy mire vagy képes… – vontam meg a vállamat. Mikor továbbra sem szólalt meg, szemforgatva folytattam. – Törölni tudod az emberek memóriáját.

– De… Honnan… – motyogta zavartan, miközben olyan ijedten nézett rám, mintha bármelyik pillanatban előránthatnék egy keresztet a hátam mögül, hogy a pokolra küldjem. Azt akartam, hogy tudja, nincsen egyedül. Igaz, hogy megígértem Edwardéknak, hogy nem árulom el magunkról az igazságot, de másképp is éreztethetném Russellel, hogy számíthat ránk.

– Kipróbáltad rajtam az iskolaudvaron, mikor Dave-ék megjelentek.

– Emlékszel rá… – suttogta maga elé hitetlenkedve. – Még soha senki…

– Rám nem hatott, amit csináltál. De nyugi, nem te vagy az egyetlen, akire immunis vagyok – vontam meg a vállam. – Nem mondhatom el a teljes igazságot, de… Nekünk is vannak képességeink. Akárcsak neked.

– Képességek? – Russel tekintete izgatottan felcsillant. Rosalie halk morgása ellenére is biztos voltam benne, hogy helyes, amit teszek. – Edward… ő a semmiből bukkant fel a híd alatt, és fél kézzel elkapott és megtartott.

– Hát igen… Edward elég gyors és erős.

– És a többiek? – Valószínűleg, mindenki számára nyilvánvaló lett volna, hogy Cullenék különcsége és a családon belüli hasonlóságok nem véletlenek. Russel is sejtette, hogy ha Edward különleges, a többiek is az kell, hogy legyenek. Bólintottam.

– Ők is azok.

– És még? Képességekről beszéltél… Többesszámban.

– Képes olvasni a gondolatokban. Tudta, hogy mire készülsz, ezért ment utánad, és vigyázott rád – magyaráztam.

– Gondolatolvasó – derült fel Russel arca, hogy aztán rögtön kétségbeesetté váljon. – Jaj… – nyögött fel.

– Mi az? – ráncoltam össze a homlokomat. Russel ijedten pillantott a lépcsők felé, mintha valamire várna.

– Nekem… voltak gondolataim… Mindegy… – rázta a fejét, miközben az arca lángvörössé változott. – A többiek is képesek erre? – terelte el a szót.

– Nem. Csak Alice-nek és Jaspernek van még külön képessége, de az nem a gondolatolvasás. Na és, persze, ott van az én mentális pajzsom – fogtam meg a kezét, hogy visszahúzzam az ebédlőbe.

– Ami megvéd az emlékezettörléstől. Edwardtól is véd? – kíváncsiskodott. Annyira izgatta a téma, hogy még ellenkezni is elfelejtett velem, mikor visszanyomtam a székre, amin korábban ült.

– Igen. Hála az égnek! – borzongtam meg, aztán én is helyet foglaltam. Nem voltak igazi titkaim Edward előtt, de a gondolat, hogy minden szégyentelen fantáziámat és kínos bevillanásomat kiolvashatná a fejemből, elég bizarr volt. Russel halk torokköszörülése zökkentett ki az elmélkedésemből.

– Miért vagyunk képesek ezekre? – nézett rám olyan szemekkel, mintha tőlem várná a világmindenség összes titkára a választ.

– Nem tudom. – Szívesen kifejtettem volna neki, hogy a vámpírképességeket honnan eredezteti Carlisle egy elmélet szerint, de ahhoz el kellett volna mondanom, hogy Cullenék és én, ha különlegesek is vagyunk, mégis mások, mint ő.

– Kár… – komorult el ismét azonnal.

– Talán, ez egy áldás… – próbáltam jobb kedvre deríteni.

– Áldás? – horkant fel hitetlenkedve. Tudtam, hogy mit érezhet. Néha én is tehernek éreztem a farkasságomat, de mindent összevetve, nem szívesen mondtam volna le róla. Lehet, hogy bizonyos szempontból könnyebbséget jelentene szimpla embernek lenni – hiszen, nem kellene hazudnom senkinek sem, és szabadabban élhetném az életemet –, de más szempontból viszont, ijesztő gondolatnak tűnt. Mert mi lett volna, ha az egyik szerettem bajba kerül, én pedig csak egy gyönge ember vagyok? Hogyan segíthettem volna nekik erőtlenül?

– Igen. Miért ne… Kitörölhetsz rossz dolgokat az emberek fejéből, hogy ne szenvedjenek.

– Te kitöröltetnél valamit? – nézett kutakodóan a szemembe.

– Nem tudom… – gondolkoztam el. – Nem hiszem…

– Pedig voltak rossz dolgok az életedben. – A múltamról mindenki tudott az iskolában – legalább is, a nyilvánosságra hozható változatról –, de még mindig pofoncsapásként ért, ha valaki fel is emlegette.

– Azok hozzám tartoznak. Emlékeznem kell rájuk.

– Na látod! – nézett rám diadalmas szomorúsággal Russel, én pedig rájöttem, hogy megcáfoltam önmagamat.

– De lehet, hogy más nem így gondolja. Nem vagyunk egyformák.

– Igen, ezt tudom. Még a kívülállók között is kívülállónak számítok… – A sötét, ironikus nevetés, amely elhagyta Russel száját, szíven ütött. – Cullenékkal sem barátkozik soha senki, de még ők is megvetnek és elutasítanak. Ennél mélyebbre már nem süllyedhet az önbecsülésem.

– Ugye… Nem akarod többé megpróbálni azt a butaságot? – haraptam be a számat. Megijesztett Russel hangvétele. Az önsajnálaton és dühön kívül volt benne még valami, amiből úgy éreztem, tényleg úgy gondolja, nincs miért vagy kiért élnie.

– Az ugrásra gondolsz? – komorult el az arca. – Nem.

– Akkor jó – sóhajtottam fel megkönnyebbülten.

– Tériszonyom van – kapirgálta lehajtott fejjel az asztallapot. – Ki kell találnom valami hatásosabb módszert… – toldotta meg a mondatát hideg öniróniával.

– Sehogyan sem teheted meg! – csattantam fel, miközben lefogtam az ujjait.

– Nem mindegy az neked! – húzta el hirtelen a karját, és a viselkedése újra elutasító lett.

– Nem, egyáltalán nem mindegy! – pattantam fel, hogy aztán Russel fölé magasodva a tekintetem az övébe fúrjam. A fenyegető testtartásom és a szememből felé pattogó, dühös szikrák ellenére úgy tűnt, egyáltalán nem tart tőlem. – Ha kell, megkötözlek, vagy mindenhová követni foglak, de nem hagyom, hogy árts magadnak! – fenyegetőztem.

– Miért olyan fontos ez neked? Ha nem élnék, legalább biztonságban lenne a kis titkotok. Legalább is, az a része, amiről tudok – állta Russel rezzenéstelenül a pillantásomat.

– Mert a barátod akarok lenni – ismertem be.

– Miért? – Bosszúsan felsóhajtottam.

– Nem kellett volna már kinőnöd a „miért?” korszakot? – ráncoltam össze az orromat.

– Lehet… Sosem voltam olyan, mint a többiek – kaptam egy vállrándítást válaszként, de a zöld szemek tovább várták tőlem a választ.

– Jelen pillanatban, magam sem tudom – morogtam, aztán visszaültem a székre. Vettem egy mély levegőt, aztán megpróbáltam összegezni a gondolataimat. – Mert hasonlítunk abban, hogy mások vagyunk. És tudom, milyen egyedül lenni.

– Szóval, szánalomból. Nincs szükségem rá! – próbált meg Russel megint felállni, de még időben elkaptam a karját, és az ellenkezését figyelmen kívül hagyva visszanyomtam a székre.

– Nyughass már, az istenért! – tartottam lenyomva, amíg le nem nyugodott. – Nem szánalomból, hanem azért, mert szükségem van egy emberi barátra – csúszott ki a számon.

– Emberi barát? – hagyta abba a kapálózást Russel elnyíló szájjal, én pedig legszívesebben fejbe vágtam volna magam.

– Úgy értem… Mindegy! – csattantam fel. – A lényeg, hogy azért akarok jóban lenni veled, mert szükségem van egy barátra – próbáltam meg elterelni a figyelmet az elszólásomról. Szerencsére, Russel valószínűleg rájött, hogy úgysem mondok ennél többet, mert nem kérdezősködött tovább.

– Ha így van, miért vágtál át? Bíztam benned!

– Mondtam már, megsérültem – sétáltam bosszúsan az ablakhoz. Utáltam ezt a titkolózást még akkor is, ha tudtam, ez szolgálja mindannyiunk biztonságát és Cullenék nyugalmát. Én megbíztam Russelben, de a többiek nem érezték ugyanezt, és nem akartam nekik felesleges aggodalmat okozni azzal, hogy nem tartom a számat. Ha csak a saját titkomról lett volna szó, már valószínűleg, mindent bevallottam volna, de így hallgatnom kellett. Főleg, hogy külön meg is ígértem…

– Aham, a láthatatlan sérülés, amit senki sem látott még… És persze, olyannyira rosszul voltál, hogy a nagy szenvedések közepette alig volt erőd kiélvezni a lánykérést, igaz? – pillantott az ujjamon lévő gyémántra, amin árulóan megcsillant a lámpa fénye.

– Mikor ez történt – emeltem fel a kezemet. –, már jobban voltam. De előtte napokig nem kelhettem fel az ágyból.

– Ha már nem mondhatod el az igazat, legalább hallgass, és ne hazudj! – Russel keze ökölbe szorult az asztalon. A vádtól felzaklatva léptem újra elé, és felrántottam a hálóingemet – még az sem zavart, hogy a fehérneműm is láthatóvá vált. Russel elvörösödve bámulta az oldalamat.

– Elégedett vagy? – engedtem le az anyagot dühösen.

– Én azt hittem, hogy… De mi történt? – nézett fel rám bűnös tekintettel.

– Nem hittél nekem, és hazugnak neveztél. Azt hiszem, az a minimum, hogy nem kérdezősködsz! – használtam fel ellene az előbbi pár mondatát. Szégyenkezve bólintott egyet, bár láttam rajta, hogy majd megőrül a kíváncsiságtól. Ennyi szenvedést megérdemelt azért, mert azt hitte, nem mondok igazat…

– Sajnálom – suttogta a padlót fixírozva. – Csak annyiszor kellett csalódnom már…

– Én is sajnálom, hogy akaratomon kívül csalódást okoztam – néztem rá megenyhülve. – Tényleg meg akartuk szervezni azt a partyt.

– Elhiszem… – bólintott Russel, aztán a rajta lógó farmernadrág zsebéhez kapott. Kiemelte a mobilját, és ránézve halk káromkodásba kezdett. – Mennem kell! Az apám meg fog ölni. Észrevette, hogy nem vagyok otthon… – fehéredett el teljesen.

– Edward hazavisz – ajánlottam fel, remélve, hogy az említett nem lesz mérges miatta.

– Nem szükséges – rázta a fejét Russel, és kisietve a folyosóra csak az ajtó előtt torpant meg. – Én… Nem mondok senkinek semmit – emelte rám a tekintetét.

– Tudom – mosolyodtam el. A halk léptek hangjára a lépcső felé fordultam. Edward kezében a kocsikulccsal igyekezett felénk.

– Tényleg nem szükséges – tiltakozott Russel. Még mindig éreztem rajta a feszültséget, amit az emberekből általában előcsalt Cullenék közelsége.

– Veletek megyek – ajánlottam fel, hogy könnyebbé tegyem a kocsiutat mindenkinek, de Edward megrázta a fejét.

– Szó sem lehet róla. Holnap iskola, te pedig amúgy is fáradt voltál. Minden rendben lesz – nézett Russelre az utolsó mondatánál, aki végül beleegyezően bólintott, mégsem indult el Edward után, mikor az kilépett a tornácra.

– Valami baj van? – kérdeztem.

– Vissza… visszakaphatnám a pisztolyt? – dadogta, de még mielőtt válaszoltam volna, Edward megelőzött.

– Szó sem lehet róla!

– De hát… – fordult felé Russel tiltakozva hirtelen megfeledkezve az Edward okozta félelmeiről.

– A fegyverek veszélyesek. Nem fogom újra a kezedbe adni. – Edward olyan határozott hangon beszélt, hogy biztos voltam benne, semmi sem győzheti meg az ellenkezőjéről. Kivételesen, tökéletesen egyetértettem vele.

– De az apám tényleg megöl, ha észreveszi, hogy eltűnt – nyüszkölt fel Russel. Edward felém pillantott, aztán mélyet sóhajtott.

– Hol tartja a pisztolyt az apád? – jött az egyszerű kérdés.

– A szekrényében alul van egy doboz… – motyogta Russel. – Esküszöm, hogy csak visszateszem oda. Nem csinálok hülyeséget! – pislogott reménykedve Edwardra, aki megrázta a fejét.

– Nem fogom visszaadni – jelentette ki újra.

– Akkor meg, miért érdekel? – húzta fel az orrát kissé sértődötten Russel.

– Az, hogy nem adom vissza, nem jelenti azt, hogy nem fog visszakerülni a helyére – lendítette lazán a vállára a kabátját Edward, aztán sürgetően intett egyet.

– Holnap a suliban… – szóltam Russel után, aki kilépve az ajtón visszanézett még rám, és bólintott egyet. Edward egy lágy pillantással búcsúzott, amitől apró bizsergés szaladt végig rajtam. – Légy kedves! – tátogtam oda neki, mire elvigyorodott. Szemforgatva csuktam be utánuk az ajtót, aztán gyorsan felsiettem Edward szobájába. Tudtam, hogy Rosalie majd lenyugszik, ha látja, hogy nincs miért tartanunk Russeltől, de addig is jobb ötletnek tűnt elkerülni őt.

Végigheveredtem az ágyon, és magamhoz öleltem a párnámat. Valamiért sokkal könnyebbnek éreztem magam. Lehet, hogy nem mondhattam el mindent Russelnek, de most már legalább megbízik bennem, és a lényeget tudja – mi is mások vagyunk, éppen ezért hasonlít ránk.

Az, hogy egy ember barátságát sikerült elnyernem farkasként, boldoggá tett. Elég nagy teher volt a titkainkat hordozni, és ha nem is mondtam soha ki hangosan, féltem, hogy ez majd teljesen el fog szigetelni mindenkitől, aki nem vámpír vagy farkas.

Nem mintha nem lettem volna boldog az én kis valós csodavilágomban. Egyszerűen csak szükségem volt arra, hogy valaki mellett átlagosabbnak érezhessem magam, és azóta, hogy Russelt igazán megismertem, rájöttem, hogy ő az, aki megadhatja ezt nekem barátként. A különcsége miatt képes elfogadni, hogy különleges vagyok, mégis elég normális ahhoz, hogy én is normálisnak érezhessem magam, mikor vele töltöm az időmet. Cserébe pedig igaz barátságot adhatok neki, és megszüntethetem a magányát.

Meg akartam várni Edwardot, de végül elnyomott megint az álom. Tényleg kimerített az utóbbi pár nap, és most, hogy végre kicsit megnyugodhattam, a testemen átvette az uralmat a fáradtság.

Hűvös érintésre ébredtem. Mosolyogva nyúltam az ismerős kéz után, és egy gyengéd puszi után a fejem alá húztam, hogy ismét álomba szenderedhessek. Csak pár lélegzetet követően jöttem rá, hogy a kéz illata más, mint általában. A felismeréstől kissé zavarodottan nyitottam fel a szemeimet, hogy aztán fülig vörösödve húzzam feljebb magamon a takarómat.

6. fejezet

Diagnózis

– Carlisle… – motyogtam magam elé még mindig kissé zavartan. Az aranybarna szemek megilletődve néztek rám. – Bocsánat, én azt hittem, hogy Edward… – próbáltam magyarázkodni, de csak egy elnéző mosolyt kaptam válaszként. A kezeimet fixírozva vártam, hogy megszólaljon, de mikor ez nem történt meg, ismét ráemeltem a pillantásomat. A levegő hirtelen a tüdőmben akadt. Döbbenten meredtem Russelra. Az ágyam szélén ült – pont ott, ahol az előbb még Carlisle –, és dühösnek tűnt. Tudtam, hogy valami furcsa rajta, de az első pillanatban nem jöttem rá, hogy micsoda. Aztán a felismerés úgy vágott képen, mint egy pofon. A bőre hófehér volt, a szemei pedig… vörösek.

Összerezzentem, ahogy vicsorogni kezdett és a torka mélyéről halk, fenyegető morgás tört fel. A fogai éles pengeként csattantak össze. Aztán hirtelen a magasba emelte a fejét, és a levegőbe szimatolt. Az arca átszellemült, mintha valami csodálatosat érzett volna. A fémes vérszag behatolt az én orromba is. Pánikba esve rúgtam le magamról a takarót, és elkerekedett szemekkel figyeltem a hasamat. Olyan volt, mintha lenyeltem volna egy labdát. De nem ez ijesztett meg, hanem az ágyat elöntő vér. Először azt hittem, hogy a lábaim közül jön, aztán olyan hangot hallottam, mint mikor egy ruhaanyagot kettétépnek. A hasam felnyílt, pulzálva ömlött belőle továbbra is a vér, de nem éreztem fájdalmat. Aztán megláttam Őt.

Bármennyire is megijesztett a helyzet, abban a pillanatban, amikor rám nézett, tudtam, hogy minden rendben lesz. A melegbarna szemek kíváncsian kukucskáltak felém. Kinyújtottam a kezemet, és végigsimítottam a vértől kissé maszatos, hófehér bőrön és a bronzvörös fürtökön. Az érzés, amely végigszáguldott az ereimen, olyan volt, mint a forró láva. Az elsöprő ereje miatt hasonlított ahhoz, amit Edward látványa okozott mindig bennem, mégis más volt.

– Szeretlek – suttogtam a még sosem látott, mégis ismerős gyermeknek, és tudtam, hogy igazat mondok. A kis kezek erősen megszorították az ujjaimat.

– Isabella… – Meglepetten ráncoltam össze a szemöldökömet. A hang sehogyan sem illett egy babához. – Isabella…

Az ujjaim meg akarták ragadni az álomképet, de az füstként csúszott ki a kezemből. Csalódottan nyitottam fel a szemeimet.

– Isabella, jól vagy? – Edward hangja csak lassan jutott el a tudatomig, ahogyan az is, hogy olyan erővel markolom a hasamnál a takarót, hogy az ujjaim teljesen elzsibbadtak.

– Igen, jól vagyok – mormoltam.

A testem lassan ellazult, de a gyönyörű baba arca nem akart eltűnni a fejemből. Hirtelen rándult egyet a gyomrom. Arrébb löktem Edward karját, és kiugrottam az ágyból. Az utolsó pillanatban értem a vécéhez, és öklendezve szabadultam meg a gyomrom tartalmától. Mikor megmostam a csapnál az arcomat, és a tükörbe pillantottam, Edward aggódó, bűntudatos tekintetével találtam szemközt magam.

– Minden rendben – próbáltam mosolyt erőltetni az arcomra, de nem igazán vette be. – Sikerült Russelt hazavinni? – tereltem gyorsan másra a szót, miközben megtörölköztem.

– Persze, nem volt semmi gond. – Edward szája széle aprót rándult, mire egy gyanakvó pillantással ajándékoztam meg, de végül jobbnak láttam semmit sem kérdezni. – Le tudsz jönni? Carlisle vár minket az ebédlőben… – Vettem egy mély levegőt, hogy egy kicsit megnyugtassam magam. Biztos voltam benne, hogy a vizsgálatok eredményéről akar beszélni velünk, de abban már cseppet sem, hogy felkészültem-e már az igazságra.

– Mennyi az idő? – ráncoltam össze a homlokomat. Ez az éjszaka olyan sűrű volt, hogy teljesen elveszítettem az időérzékemet.

– Hat óra van – tájékoztatott Edward.

– Ó, miért nem keltettél fel, amikor visszaértél? – bosszankodtam.

– Nem volt szíve hozzá – hallottam meg Emmett jókedvű hangját, ahogy elhaladt a nyitott ajtó előtt. Kuncogva forgattam meg a szemeimet, aztán ellépve Edward mellett a földszintre indultam.

Carlisle az asztalfőn várt ránk. Mikor beléptünk Edwarddal, felállt, és kihúzott számomra egy széket. Edward kivételesen nem a saját, megszokott helyét választotta, hanem mellém ült le.

– Elvégeztem a vizsgálatokat – erősített meg Carlisle abban, hogy miről is lesz szó. A szívem a torkomba ugrott, ami nem segített abban, hogy leküzdjem az újra rám törő émelygést. – Tökéletesen biztos, hogy sem terhes nem vagy, sem a méreg nincs rád különösebb hatással, és egyéb ismert betegségre utaló jeleket sem találtam.

– Ó… – nyögtem fel halkan. Carlisle elénk tolt egy papírdarabot, amin különféle adatok voltak a vér- és egyéb vizsgálatokkal kapcsolatban. Én egy kukkot sem értettem belőlük, Edward ezzel szemben, orvosi szakértelemmel olvasta végig őket. Próbáltam leolvasni az arcáról valami érzelmet, de megint magára öltötte a hideg tárgyilagosság álarcát.

– Akkor maradt az álterhesség – bólintott végül, aztán az apjára nézett.

– És akkor most? – kérdeztem. – Mármint, mivel lehet ezt elmulasztani?

– Tudok adni pár gyógyszert, amik csökkentik a tüneteket. Hányinger elleni tablettát, és a vérnyomásodra egyet, hogy ne szédelegj. De… ezzel nem oldódik meg a dolog, mivel lelki eredetű – fűzte össze az ujjait Carlisle torokköszörülve.

– De én jól vagyok. Tényleg – bizonygattam, hogy aztán rögtön meg is cáfoljam önmagamat, néhány öklendező hanggal. A szék hátraborulva csapódott a padlóhoz, mikor kirúgtam magam alól, és bemutatva egy tökéletes sprintet a fürdőszoba felé rohantam ismét. Mikor megkönnyebbültem, a markomban egy halom kéztörlővel ültem le a csempékre, hogy aztán önkéntelenül induljanak meg a könnyeim. Fogalmam sem volt, miért is sírok pontosan, csak az ürességet éreztem, amitől fájóan összeszorult a torkom. Mikor kopogás nélkül kinyílt az ajtó, azonnal az arcomhoz kaptam, hogy eltűntessem a rossz kedvem nyomait.

– Nyugi, csak mi vagyunk… – dugta be a fejét Alice a résen. – Bejöhetünk? – kért engedélyt, de már be is szökellt mellém, és törökülésben helyet foglalt mellettem. Jasper becsukta az ajtót, és csatlakozott hozzánk. – Jól vagy?

– Muszáj mindenkinek ezt kérdeznie? – csattant a hangom élesebben, mint azt szerettem volna. Mélyet lélegeztem, aztán bűntudatosan pislogtam Alice-re és Jasperre. – Sajnálom…

– Akarod, hogy segítsek? – kérdezte Jasper. A hangján éreztem, hogy pont annyira zaklatott, mint én.

– Ha téged zavarnak az érzéseim, akkor csak nyugodtan – bólintottam beleegyezően, de hiába vártam a nyugalom érzését, nem jött.

– Ez nem rólam szól. Neked szükséged van rá? – mosolygott rám halványan, mikor értetlenül néztem rá.

– Nem tudom… – ráztam meg a fejemet. – Talán, jót tesz, ha kijön… Lassan már úgysem tudom, mit is érzek valójában – nevettem fel keserűen, miközben a kezem önkéntelenül tépdesni kezdte a korábban arctörlésre használt papírt. Leszaggattam egy darabkát belőle, hogy aztán vékony csíkká görgessem az ujjaim között.

– Vágyakozol, csalódott vagy, üres és ennek ellenére mégis boldog – sorolta a bennem kavargó érzelmeket Jasper. – Bonyolult lélek vagy.

– Tudom – vigyorogtam rá még mindig könnyes szemekkel.

– És ti hogy vagytok? – kérdeztem, de a pillantásom automatikusan Alice-re vándorolt. Mostanában nem sok lehetőségem volt beszélgetni velük, és ez nagyon hiányzott. – Hiányollak az iskolában…

– Jól… – Alice hangja elég halovány volt, de legalább egy apró mosoly kiült az arcára. – Jövő héten már valószínűleg megyek én is. Carlisle nem tud több igazolást adni, már így is kissé gyanús lehet a tanároknak a sok hiányzásunk – magyarázta, miközben Jasper pulóverének az ujját babrálta.

– Most, hogy Russel is megbékült, ebédelhetünk négyesben – vidultam fel a gondolattól. Még mindig nem adtam fel azt a tervemet, hogy Cullenéknak emberi barátokat szerzek az iskolában, és ehhez Russel volt az első lépés.

– Az jó lesz – bólintott Alice, és ő is mintha lelkesebbé vált volna. Először azt hittem, hogy a közös ebédek gondolatától, de aztán megláttam, hogy a jegygyűrűmet figyeli. – Tudod… arra gondoltam – kezdte óvatosan, mintha az ellenkezésemre számítana. –, hogy elkezdhetnénk tervezni az esküvőt. Még egy vámpírnak is szüksége van időre, hogy mindent megszervezzen, és nekünk már vészesen fogy… – ráncolta össze a homlokát.

– Már miért fogyna? Még ki sem jelöltük a napot… – értetlenkedtem.

– Még – hunyorgott rám.

– Mit láttál? – követeltem tőle a választ, miközben Jasper birizgálni kezdte a lábaim mellett heverő papírtörlőket.

– Csak, hogy még a tavaszi kollekcióból rendelem meg a ruhádat – vonta meg a vállát.

– Mi? De hát, most van tavasz… Hülyéskedsz! – fürkésztem gyanús jelek után kutatva, de csak annyit láttam, hogy jót mulat a kétkedésemen. – Nem, nem. Én férjhez fogok menni, de még nem most – tiltakoztam. Igaz, hogy minden vágyam az volt, hogy Edward felesége legyek, de előtte még annyi mindent el kéne intéznünk. Szeretnék egy házat, örökbe fogadni a testvéremet, és… – Még be kell fejeznem a gimit, le kell érettségiznem – mondtam ki a következő gondolataimat, bár ezek izgattak a legkevésbé. Fogalmam sem volt, honnan jött hirtelen ez a pánik és mi okozta, mégsem tudtam legyőzni. – Még nem is vagyok tizennyolc! – derült fel hirtelen az arcom a felismeréstől. – Amíg nem vagyok tizennyolc, nem mehetek férjhez.

– Kivéve, ha a törvényes gyámod engedélyt ad rá… Ezt pedig könnyű lesz elintézni. Ha Nate ellenkezne, majd én kezelésbe veszem. Bízd csak ide! – vigyorodott el most először tiszta szívből Alice.

– Talán, Isabella nem akarja ezt… – hagyta abba a kéztörlő hajtogatását egy pillanatra Jasper, és kérdőn nézett rám.

– Nem bántanám – szeppent meg egy pillanatra Alice. – Nem úgy értettem…

– Tudom – tettem a kezem Alice-ére nyugtatóan. – Csak túl gyors ez valahogy… Egyik sokkból zuhanok a másikba, és egy esküvő olyan zzzzzz… – csapkodtam a kezemmel, azt jelezve, hogy egy ilyen esemény tiszta őrület. – Csak pihennék egy kicsit… Pár hónapot… – Alice szemei a távolba meredtek, aztán megrázta a fejét. – Hetet? – néztem rá könyörgően, mintha rajta múlna a jövő változása.

– Talán… – felelte bizonytalanul. – De nyugalom, én mindent elintézek helyetted. Nem kell, hogy zzzzzz legyen számodra – utánozta a mozdulataimat. – Neked csak annyi dolgod lesz, hogy jelen legyél, és igent mondj – igyekezett megnyugtatni nem túl sok sikerrel.

– De én szeretnék részt venni benne – sóhajtottam fel bosszúsan. Nem akartam lemondani arról, hogy beleszólhassak a saját esküvőmbe. Egyszerűen csak szerettem volna egy kis nyugalmat, mielőtt ismét felbolydult volna az egész életem.

A halk kopogás akadályozta meg, hogy újra kiboruljak. A lábaim mellett már nagy halomban feküdt a széttépkedett papírhalom. Edward tétován kukkantott be, és a feldúltságomat látva még inkább elbizonytalanodott, hogy jól tette-e.

– Indulnunk kéne az iskolába, de ha nem vagy jól… – kezdte.

– Nem, minden rendben – pattantam fel, hogy aztán halk átkozódással szédelegve kapaszkodjak a mosdó szélébe.

– Talán, jobb lenne, ha itthon maradnánk – ajánlotta újra.

– Nem. Menni akarok! – szedtem össze magam. Még mielőtt elindulhattam volna, egy apró, fehér papírrózsa került a látóterembe. Meglepetten nyújtottam ki a kezem, és vettem át Jasper kezéből a papírtörlő origami-alkotást egy meleg mosoly kíséretében. – Köszönöm – motyogtam halkan. Mielőtt a folyosóra lépve becsukhattam volna magam mögött az ajtót, még láttam, hogy Alice is kap egy ugyanolyan rózsát, mint én – csak ő nyert mellé egy csókot is.

Az autóban ülve mosolyogva forgattam az ujjaim között a virágot, miközben a fejemet Edward vállára hajtottam. Az illata és a kis ajándékom újra eszembe juttatták életem legromantikusabb napját. Jasper valahogy mindig megtalálta a módját, hogy segítsen nekem, bár arról fogalmam sem volt, hogy ez most ösztönös vagy tudatos volt-e nála. De a lényeg úgyis a végeredmény volt.

Mire megérkeztünk az iskolába, már egészen jó kedvem volt, és még az sem tudott letörni, hogy Edward aggódva követte nyomon a hangulatváltozásaimat. Egy csókot nyomtam a szájára – kivételesen direkt kiélvezve a bámuló tekinteteket –, aztán elindultam matek órára. Mosolyogva léptem be a terembe, ami azonnal le is olvadt az arcomról, amint észrevettem, hogy Russel helye üres. Egészen addig reménykedve figyeltem az ajtót, amíg Mrs. Joyce meg nem érkezett, aztán végképp ideges lettem.

Alig bírtam végigülni az órát, és mikor megváltásként megszólalt a csengő, azonnal felpattantam, és Mrs. Joyce rosszalló pillantásával cseppet sem törődve siettem ki a teremből. Edward már a falnak dőlve várt rám, és amint észrevett, felvonta a szemöldökét.

– Beszélnünk kell – húztam magam után a parkoló felé.

– Mi történt? Rosszul vagy?

– Russel nem jött iskolába! – álltam meg egy pillanatra, hogy a nyomatékosság kedvéért Edwardra nézzek. A szemei azonnal elsötétültek.

– Elmegyek a házukhoz, te maradj itt! – indult az autója felé.

– Nem, nem. Én is menni akarok – tiltakoztam. – Az én hibám, hogy Russel olyan sokat megtudott rólatok.

– Én úgy tudtam, hogy az enyém. Végül is, én játszottam szuperhősöset – húzta el a száját, miközben kinyitotta nekem az anyósülés felőli ajtót. Meglepett, hogy nem tiltakozik az ellen, hogy vele menjek, de inkább nem kérdeztem rá az okára. Talán, ő is úgy sejtette, hogy ha Russel valami hülyeséget akar csinálni, akkor én jobb alany vagyok arra, hogy lebeszéljem róla.

– Tegnap, mikor hazavitted, mikre gondolt? – jutott eszembe hirtelen.

– Zavarban volt, amiért látom a gondolatait, ezért össze-vissza járt az agya. Leginkább körülötted… – rándult meg Edward szája.

– Ezt meg hogy érted?

– Lényegtelen – rázta meg a fejét Edward. – És az apja haragjára gondolt… Hogy mennyire dühös lesz rá, amiért kilógott a házból éjszaka.

– Visszatetted a fegyvert a helyére? – Edward bólintásától furcsa súly nehezedett a mellkasomra. – És ha megint elvette? És valami ostobaságot akar csinálni?

– Nem akar meghalni. Most semmiképpen sem. – Edward hangja elég magabiztos volt ahhoz, hogy higgyek neki. – Túl kíváncsi, és örül, hogy életében először talált valakit, aki nem retteg a képessége miatt. Nem adná ezt fel.

– Remélem… – sóhajtottam.

Már éppen meg akartam kérdezni, hogy mennyi idő, amíg odaérünk, mikor Edward lefékezett egy kisebb ház előtt.

– Kérlek, maradj a kocsiban – fordult felém, aztán mikor kelletlenül bólintottam, kiszállt, és a bejárati ajtó felé indult. Amikor bekopogott, és egy idős nő – valószínűleg, Russel nagymamája – ajtót nyitott neki, letekertem az ablakot, hogy minden szót tökéletesen halljak.

– Jó napot kívánok, Edward Cullen vagyok! Russelt keresem – Edward elővette a behízelgő énjét, ezért bár a hölgy megtartotta a távolságot, mégis mosolyogva válaszolt.

– Sajnálom, de ő ilyenkor az iskolában van. – Láttam, Edwardon, hogy egy pillanatig hezitál a válaszon, de végül biccentett egyet.

– Értem. Akkor elnézést a zavarásért! Viszontlátásra! – köszönt el, majd visszaindult hozzám.

– Ne adjak át neki valami üzenetet? – szólt utána a nő fél lábbal kilépve a verandára.

– Nem szükséges, de igazán köszönöm – fordult vissza Edward egy olyan mosollyal az arcán, ami miatt biztos voltam benne, hogy még az öreg hölgynek is jó pár percbe telik majd magához térni.

– Muszáj volt így flörtölnöd vele? – húztam fel az orromat, mikor Edward visszaült a kocsiba.

– Flörtölnöm? – nézett rám úgy, mintha megőrültem volna. – Nem mondod komolyan, hogy féltékeny vagy egy nagymamára? – nevetett fel jókedvűen.

– Korban inkább illik hozzád… – szúrtam oda gonoszul, de csak azt értem el vele, hogy még inkább nevetni kezdett. Magamban füstölögve figyeltem, ahogy letekeri a saját oldalán is az ablakot, és gázt ad.

– Most hazamegyünk, vagy mi lesz? – érdeklődtem.

– Nem. Érzem az illatát, talán, meg tudom találni – szimatolt a levegőbe. Nem foglalkoztam azzal, hogy Russel illatára figyeljek, ezt a vadászatot, most meghagytam Edwardnak. Hátradőltem az ülésen, és az óra előtt a táskámba rejtett rózsával kezdtem megint játszani. Valahogy megnyugtatott az, hogy a kezemben tarthattam.

– Hmmm… – Edward elmélkedő hümmögésére felpillantottam. Csak most vettem észre, hogy éppen egy erdei ösvényen járunk, nem messze a Cullen háztól.

– Gondolod, hogy…

– Hogy Russel hozzánk akart eljutni? – fejezte be a mondatomat. – Igen, nagyon úgy tűnik – helyeselt.

– De hát… – kezdtem értetlenkedve, de Edward most is közbevágott.

– Miért menne hozzánk, ha tudja, hogy éppen iskolában vagyunk?

– Igen, de ne lopd ki a szavakat a számból – dugtam ki a nyelvem. – Szóval, miért akarna akkor meglátogatni minket, amikor nem vagyunk otthon? – tettem fel újra a kérdést, mikor Edward túlságosan belemerülve a gondolataiba, elfelejtett válaszolni.

– Talán, pont azért, mert nem akarja, hogy otthon legyünk… Lehet, hogy kíváncsiskodni szeretne egy kicsit – vetette fel.

– De hát, a többiek otthon vannak. Esélye sincs bejutni mellettük a házba… Még csak a tisztás közelébe sem tud úgy menni, hogy ne tudjanak a jelenlétéről – csúsztam feljebb az ülésen.

– Ezt ő nem tudja – juttatta eszembe Edward.

Elképzeltem, ahogy Russel megpróbál észrevétlenül besurranni egy vámpírházba, és a rekeszizmom önkéntelenül működésbe lépett. Lopakodhatott volna hangtalanul, a saját testének zörejei – szívdobogás, lélegzés – is elegendőek lettek volna ahhoz, hogy elárulják. Aztán, mikor rájöttem, hogy ez a gondolat, bármilyen vicces is, azt jelenti, hogy Russel nem bízik bennem, és kémkedni akar a családom után, a jókedvem keserű pirulává változott.

– Az ember kíváncsi természet – szólalt meg Edward, mintha csak rájött volna az elkomorulásom okára.

– Tudom. Csak azt hittem, hogy bízik bennem és megértett – eresztettem ki fáradtan a levegőt a tüdőmből.

– Nem hiszem, hogy ennek köze lenne a bizalomhoz – fékezett le Edward az ösvény végén, ahol a fák már túl sűrűen álltak ahhoz, hogy kocsival menjünk tovább. – Te is bízol bennem, mégis képtelen vagy legyűrni a természetes emberi ösztöneidet, nem igaz? – simított végig az orromon, hogy aztán finoman megnyomja a hegyét. Mielőtt még játékosan beleharaphattam volna a kezébe, kipattant az autóból.

Tovább haladva a fák között már én is jobban figyeltem Russel nyomaira. Kicsit megnyugtatott a gondolat, hogy sem ő, sem a titkaink azon része, amelyről még nem tudott, nincsen veszélyben, így jobban tudtam koncentrálni a célunkra – vagyis, hogy rátaláljunk. Összerezzentem, mikor Edward telefonja megszólalt. Alig egy szemvillanásnyi időbe kerül, míg előkapta a zsebéből a készüléket.

– Alice?

– Edward… Hol vagytok? Mondd, hogy az iskolában, és nem az erdőben! – hallottam tompán Alice hangját, de így is biztos voltam benne, hogy valami baj történt. Túl idegesnek tűnt, és mikor Edward nem válaszolt, rémülten nyögött fel. – Tudtam… Akkor tényleg most történik meg.

– Mit láttál? – kérdezte gyorsan Edward.

– Egy vámpírt. És… Azt hiszem, meg fogja ölni Russelt. – Ahogy Alice befejezte a mondatot, az erdőből riadt kiáltás hangzott fel.

– Russel… – Nem láttam magam, de biztos voltam benne, hogy az arcomra kiült a totális pánik.

7. fejezet

Teljes igazság

Hallottam Edward tiltakozó kiáltását, de nem igazán törődtem vele. A testem önkéntelenül rázkódott meg, hogy aztán a szétrepedő ruhacafatokat maga után hagyva felvegye az állati alakomat. Lábaim azonnal rohanni kezdtek az égetően édes illat irányába. A szemem sarkából láttam, hogy Edward pár méterre mellettem fut. Az arcán látható feszültség nem a megerőltetés következménye volt, hanem a bosszúságé. Nem akartam neki – és a többi Cullennek nehézséget okozni, de nem hagyhattam Russelt sem védtelenül.

Morogva ugrottam át egy közepes méretű bokrot, hogy aztán támadóállásba dermedve felmérjem a terepet. Edward is követte a példámat. Russel a földön feküdt, a szemei a pániktól sokkosan kerekedtek el, de ami a legfontosabb volt, még élt és nem láttam rajta sérülést. Az idegen vámpír alig pár centire állt tőle – valószínűleg, az utolsó pillanatban érkeztünk. A vörös szemek egy vágyakozó pillantást vetettek még Russelre, aztán felénk fordultak.

– Te egy Cullen vagy, igaz? Edward? – A vámpírnő próbált magabiztosnak tűnni, de észrevettem, hogy minden izma ugrásra készen megfeszül. Gyönyörű, barna hajú, magas nő volt. A bőre, a vámpírsága ellenére, még mindig kreolos hatást keltve tudatta eredeti származását.

– És benned kit tisztelhetünk? – vonta fel a szemöldökét Edward, mire a nő csengő hangon felkacagott.

– Gianna vagyok. A Volturi küldötte. De ezt már biztosan tudod a gondolataimból. – A gyomrom hatalmasat rándult. Még emlékeztem arra, miket mesélt Jasper a Volturiról, de a sok információ közül csak egyetlen egy volt, ami halálra rémisztett. Ha Edward hozzájuk akart menni meghalni még régebben, akkor megvan a képességük ahhoz, hogy bántsák a szeretteimet.

– Látom, jól felkészítettek belőlünk… Ereszd el a fiút, és utána nyugodt körülmények között beszélgethetünk – intett a fejével Russel felé. – Nem miatta jöttél. Nincs szükséged rá.

– Tényleg nincs… – pillantott Gianna a zsákmányára. A sóvárgás szinte lerítt az arcáról. – Viszont, olyan csodás az illata… – nyögött fel a levegőbe szimatolva. Russel tátott szájjal bámult vissza rá – meglepődtem, mikor rájöttem, hogy nem csak a félelem, hanem egyfajta csodálat is tükröződik a vonásain. – Valamint, ha már ennyire aggódsz érte, jó biztosíték – mosolyodott el szinte kedvesen.

– Ne! – Ösztönösen vetettem magam előre Edwarddal együtt, bár fogalmam sem volt, mit láthatott Gianna gondolataiban, aztán a testem hirtelen megdermedt. Mintha megfagytam volna, csak nem éreztem hideget. Nem tudtam a fejemet oldalra fordítani, de mivel Edward még nem ugrott neki az előttünk álló vámpírnőnek, így sejtettem, hogy ő is ugyanígy járt. A rettegés végigszáguldott az ereimen, hogy végül erős pumpálásra késztesse a szívemet. Tökéletesen kiszolgáltatottak voltunk.

Gianna lassú, emberi mozdulatokkal hajolt le Russelhez. Ujjai finoman végigsimítottak a kipirult arcon.

– Gyere! – ragadta meg végül finoman a karját, hogy felhúzza a földről. Russel pupillái kitágultak, mire Gianna elmosolyodott. – Nem foglak bántani… Egyelőre biztosan nem.

A mozdulatlanságnak hirtelen lett vége. A lábam megbicsaklott, ahogy befejeztem az előbb félbemaradt lépést, de végül nem estem szégyenszemre hasra. Azonnal Edward felé fordultam, hogy lássam, ő is rendben van-e. Megnyugodva fújtam ki a levegőt.

– Jó kis képesség… – morogta Edward, miközben gyilkos pillantással méregette Giannát. A nő szorosan maga előtt tartotta Russelt, mint valami élő pajzsot. – Kár, hogy csak pár pillanatig tart – tette hozzá gúnyosan.

– Pár pillanat sok mindenre elég, nem igaz? – kuncogott fel Gianna. – Hívd vissza a kutyát – biccentett felém a fejével. A felháborodástól morgó hang tört elő a torkomból, és csak Russel miatt fogtam vissza magam.

– Nem fog bántani – ígérte meg Edward helyettem.

Egy fenét nem! Szétmarcangolom, darabokra tépem, apró cafatokra szaggatom – vakkantottam türelmetlenül, mire a mézarany szemek szigorúan pillantottak rám.

– Változzon vissza emberré! – követelte Gianna. Horkantó hangot hallattam a gondolattól, hogy önként védtelenné és kiszolgáltatottá váljak. Az ki van zárva! – Most! Különben az ember meghal! – csattant fel a női hang türelmetlenül. Tudtam, hogy mitől lett hirtelen idegesebb, és ez elégedettséggel töltött el. Alice szólt a többieknek, és bár elég halkan mozogtak, néhány zörej és az illatuk jelezte, hogy hamarosan ők is megérkeznek. Edward az ingéhez nyúlt, és elkezdte kigombolni. – Most meg, mi a fenét csinálsz? – meredt rá értetlenül a vörös szempár.

– Kell neki valami ruha, ha visszaváltozik – közölte Edward, majd levette a ruhadarabot.

Ha megteszem, nem tudlak megvédeni – tiltakoztam erőtlenül. Gianna ujjai körbefonták Russel nyakát. Egy másodperc alatt simán eltörhette volna, véget vetve ezzel az életének. – Komolyan megölné? – kérdeztem. Edward aprót bólintott. – Rendben – sóhajtottam fel. Az ismerős remegés végigfutott a sejtjeimen, hogy aztán a tagjaim belekezdjenek az átalakulásba.

Edward azonnal elém lépett eltakarva a kíváncsi szemek elől – bár erősen kételkedtem benne, hogy Russel döbbenete a bájaimnak köszönhető. Gyorsan felvettem az ingét, ami épphogy csak eltakarta a kényes részeket. Szorongva kapaszkodtam bele az anyag szélébe, hogy biztosítsak magamnak még pár milliméternyi fedettséget. Ahogy felpillantottam, Russel zöld tekintetével találtam szemközt magamat. Azt vártam, hogy majd rettegést, gyűlöletet vagy undort találok benne, de ehelyett izgatott csillogással mért végig.

– Sajnálom, hogy nem mondtam el a teljes igazat – mondtam gyorsan. Fogalmam sem volt, mi lesz ennek a jelenetnek a vége, és azt akartam, hogy tudja, bánom, hogy nem mondhattam el neki korábban, mi is vagyok.

A halk suhanó hangon kívül semmi sem jelezte, hogy új vendégek érkeztek. Gianna oldalra rántotta Russelt, hogy minden jelen lévőt szemmel tudjon tartani. Carlisle volt az, aki lassan előrébb lépett, mint egy igazi családfő.

– Üdvözöllek a területünkön! – hajolt meg egy kissé, de pillantását nem vette le az idegen vámpírról.

– Ön Carlisle Cullen? – kérdezte, hogy megerősítést kapjon abban, amit sejtett. A viselkedése láthatóan megváltozott, mintha Carlisle valamiféle tiszteletet ébresztett volna benne.

– Igen, én vagyok.

– Az én nevem Gianna. Azért vagyok itt, hogy Aro parancsát teljesítsem – mutatkozott be ismét. – Ha valami bajom esik, azt a Volturi személyes sértésnek veszi, ami következményekkel fog járni. – A fenyegető szavak ellenére a tekintetét lesütötte, mintha szégyellte volna, hogy ilyen módszerekhez kell folyamodnia.

– Természetesen, nem áll szándékunkban ártani neked. Amíg te sem ártasz másoknak. – Carlisle hangja határozott volt – és Giannával ellentétben nem csak megjátszotta ezt.

– Sejtettem, hogy így gondolják – bólintott Gianna. – De mi van a farkassal? És ha jól tudom, többen is vannak…

– Garantálom, hogy ők sem támadnak rád ok nélkül – fordult felém Carlisle. Mély levegőt vettem, aztán beleegyezően bólintottam. Habár Jonathanék felett nem volt uralmam, tudtam, hogy a kérésemre ők is nyugton maradnának.

– Rendben. – A hófehér kéz eleresztette az emberi nyakat, és lehanyatlott. Russel tétován fordult a vámpírnő felé, mintha valamiféle engedélyre várt volna, hogy tényleg sértetlenül elmehet. – Igazán köszönöm a segítséget! – rebbentek meg a hosszú szempillák. Hallottam a Russel tüdejéből eltávozó reszketeg levegőt, de ahogy elindult felénk, és megláttam az arcát, rájöttem, hogy ez a sóhaj nem csak az életben maradás okozta megkönnyebbülésből eredt. Szederjes arcbőre és a tekintete sokkal inkább árulkodott a vámpíroknak köszönhető megbabonázásról, mint félelemről.

– Jól vagy? – ragadtam meg, mire megrázkódott, mintha valami álomból ébredt volna. Röpke pillantást vetett a válla fölött a vámpírnőre, aztán kissé zavartan nézett vissza rám.

– Igen… Ez… Olyan hihetetlen. Mármint… – dadogta. – Te egy farkasember vagy – nevetett fel zaklatott hangon. – Ő pedig… Ő… – fordult elgondolkozva Gianna felé, és összeráncolt homlokkal fürkészte. – Vámpír? Mármint, gyors és erős – húzta végig az ujját a torkán finoman, ahol még pár vörös folt jelezte a korábbi szorítást. – Hideg az érintése. És… Mielőtt megjöttetek volna, a véremről beszélt. Inni akart a véremből – borzongott meg, aztán a figyelme Edwardra vándorolt, aki mellettünk állva hallgatta a párbeszédünket. – Ők is azok – jutott el hirtelen a tudatáig. – Vámpírok. – Edward és én sem helyeseltünk, de erre valószínűleg, nem is volt szükség.

– Isabella most biztos helyre viszi a fiút, mi pedig megbeszéljük, miért is vagy itt – zavart meg Carlisle hangja minket. Mikor felfogtam, mit is mondott, tiltakozva nyitottam ki a számat. – Csak La Push-ban lesz biztonságban, oda pedig nem viheti más, csak te. Nekem most maradnom kell – magyarázta, és bár tudtam, hogy nem parancsnak szánta, amit mondott, mégis éreztem, hogy jobb nem vitatkoznom vele.

– Menj csak, ott te is biztonságban leszel – helyeselt Edward. Hirtelen olyan érzésem támadt, hogy tud valamit – azon kívül, hogy Gianna egy gyilkos vámpír –, ami miatt jobban örülne, ha távol lennék tőle.

– És te? – toporogtam egyhelyben.

– Egyedül van, mi pedig hatan. Minden rendben lesz, csak beszélünk – mosolyodott el Edward a – szerinte felesleges – aggodalmamon, aztán apró csókot nyomott a homlokomra. – Menjetek! Odatelefonálok, ha végzünk – ígérte, és egy finom mozdulattal útnak indított. Megragadtam Russel csuklóját, és igyekeztem minél hamarabb elrángatni a közelből. Ezt megnehezítette a tény, hogy Russel hátrafelé forgolódva próbált meg elcsípni még egy pillantást Giannától.

– Hagyd már abba! – csattantam fel, mikor a fák már rég eltakarták a többieket, de Russel még mindig ficánkolt a kezem között.

– Mit? – pillantott ismét körbe.

– Ezt – forgattam meg a szemeimet. – Az a nő egy vámpír. Nem kedves vámpír, mint Edwardék, hanem olyan, aki gondolkodás nélkül beléd mélyeszti a fogait.

– Tudom, de olyan… gyönyörű… – Az újabb sóhajtól, ami elhagyta Russel száját, idegesen felmordultam.

– És gyilkos! Ezt ne felejtsd el, ha élni akarsz! – figyelmeztettem a valóságra.

– Miért megyünk La Push-ba? – szólalt meg Russel pár percnyi csend után. Most, hogy már a titkaink kilencvenkilenc százalékát tudta, nem láttam okot arra, hogy a maradék egyet eltitkoljam.

– Mert ott él a többi hozzám hasonló – mondtam el neki. – Amikor törölni akartad a memóriámat, értem jött autóval egy indiánfiú.

– Igen, emlékszem. Bár csak messziről láttam… Ő is…? – Bólintottam. – Hát, ez nem semmi! – nevetett fel Russel. – Farkasemberek és vámpírok élnek itt, és az emberek mit sem tudnak róla. Ha ezt bárkinek elmondanám… – görnyedt össze a levegőt kapkodva. A tekintetem borússá vált. – Mármint, nem fogom! Pusztán csak vicces lenne az arcuk… De tartom a számat! – komolyodott el egy pillanatra az arca, aztán tovább kuncogott magában.

Majdnem kicsúszott a számon egy nyűgös válasz, amelyben benne lett volna vádként a „gyerekes viselkedés” és a „férfiak agysejtjeinek kómás állapotba kerülése egy szép nő látványától”, de végül visszanyeltem. Megpróbáltam meggyőzni magamat, hogy ez a viselkedés csak a sokk és a halálfélelem utóhatása.

– Egyébként, nem farkasember – tereltem másfelé a társalgást, hogy lenyugtassam magam egy kissé. – Csak farkas. Sima alakváltó farkasok vagyunk.

– Ez mit jelent pontosan? Azon kívül, hogy nem csak teliholdkor változtok át… – utalt Russel az előbbi átalakulásomra.

– Nem igazán vagyok otthon a horrortörténetekben… De láttam pár filmet… – próbáltam meg gondolatban összeszedni, hogy egy átlagembernek mi is juthat eszébe, mikor meghallja a vérfarkas vagy farkasember szavakat. – Ha jól tudom, a vérfarkasok valamiféle vírussal, harapás útján „szaporodnak”. Mi viszont már így születünk.

– Aranyos lehettél kisfarkasként – vigyorodott el Russel a gondolattól.

– Gyerekként nem tudunk átváltozni – mosolyodtam el halványan. – Csak magunkban hordozzuk a farkasgéneket. Ezek később tudnak csak aktiválódni, mikor testileg már elég fejlettek vagyunk az alakváltáshoz. Viszont, ezek a gének csak akkor aktiválódnak, ha sokáig vámpírok közelében vagyunk. Ők a katalizátorok.

– Miért pont a vámpírok? – Russel hangjában érezhető volt a színtiszta kíváncsiság.

– Hát… – pirultam el. – Ők amolyan ősi ellenségeink. Mi elvileg azért létezünk, hogy megvédjük az embereket tőlük.

– A vérfarkasok is utálják a vámpírokat. Bár ők nem az emberek védelmének érdekében – gondolkozott el Russel, aztán hirtelen újra szélesre húzódott a szája. – Te belezúgtál az ellenségbe!

– Cullenék mások… – rántottam meg a vállamat.

– De vámpírok – erősködött tovább. – Hát, ez igazán… romantikus – Russelből újabb nevetőroham tört ki, amit én összepréselt szájjal és haragos csenddel jutalmaztam remélve, hogy hamar elmúlik nála ez az infantilis állapot.

A la push-i házak közé érve szerencsére – vagy szerencsétlenségemre – elterelődött a figyelmem a bosszankodásról. Az itt élők sok mindent megszoktak már, de az én félig pucér látványom és egy idegen felbukkanása még az ő érdeklődésüket is felkeltette. A lehető leggyorsabb léptekkel siettem Jonathan háza felé Russelt magam után húzva.

Halkan kopogtam az ajtón, de nem vártam meg, amíg Nate kinyitja, hanem csak lenyomtam a kilincset. Minél előbb fedett helyen akartam lenni, és beszerezni valahonnan egy nadrágot.

– Nate! – hívtam már az előszobából, és nem kellett sokat várnom rá.

– Isabella? Te meg, mit keresel itt? – lépett ki a konyhaajtón, aztán összeráncolt homlokkal pislogott az ismeretlen vendégére.

– Elmondom, amint rendesen felöltöztem – ígértem, miközben a konyha felé tereltem a két fiút. – Ó, hello! – torpantam meg a küszöbön, mikor felfedeztem Joshuát az étkezőasztal mellett. Az arca elég fáradtnak tűnt, és a szemei alatti karikák is sötétebbek voltak, mint általában egy kimerítő átjárőrözött éjszaka után.

– Szia… sztok! – Joshua kérdőn nézett fel Jonathanra, de ő csak megvonta a vállát.

-Te csak ülj le – kértem Russeltől. – Én pedig mindjárt jövök. Csak átfutok a Black házba egy nadrágért – közöltem, aztán meg sem várva a választ, már indultam is. A két ház közötti utat tényleg futva tettem meg, azonnal az emeletre mentem, és ott az első sortot felkapva felöltöztem.

– Már kész is vagyok! – estem be végül Nate konyhájának az ajtaján halvány mosollyal az arcomon, ami Jonathan dorgáló hangjától azonnal el is halványult.

– Tudja, hogy mik vagyunk. – Lesütöttem a szemeimet a padlódeszkákra.

– Én igazán nem tehetek róla… Jött egy vámpír, és… – kezdtem volna bele, de Nate leintett.

– A barátod már elmesélte.

– Csodás… – hördültem fel. – Remélem, azért kívülállóknak nem fogod ilyen gyorsan elpletykálni a dolgot – vontam felelősségre Russelt. A fülei hirtelen vörösek lettek.

– Azt hittem, nekik szabad… Ők olyanok, mint te – védekezett. – Sajnálom.

– Úgyis elmondtam volna nekik – legyintettem. – De máskor mielőtt beszélsz valaki előtt, kérdezz meg! – A hangom kivételesen keményre sikeredett, de így legalább Russel agyáig eljutott a dolog fontossága. Bólintott egyet, és bocsánatkérő pillantással nézett rám.

– Szóval, Cullenék már megint nomádokat fogadnak be? Azt hittem, tanultak a múltkoriból… – feszült meg Jonathan arca. Joshua keresztbe fonta maga előtt a karjait, hogy elrejtse a keze apró remegését, amit alig pár pillanattal ezelőtt kiszúrtam. Először azt hittem, hogy újra felhúzta magát a vámpírgyűlölete miatt, de az arcán nyomát sem láttam a szokásos dühnek.

– Nincs más választásuk – próbáltam meg mentegetőzni.

– Miért is nincs? – dörzsölte meg fáradtan a halántékát Jonathan.

– Mert ez a vámpír… a Volturi tagja. – Az aggodalom mély ráncokat vésett Nate arcára, de még Joshua is felkapta a tekintetét az asztallapról, amit eddig üveges szemekkel bámult.

– Ők azok, akikre gondolok? – kérdezte.

– Igen. Akikről a mítoszok mesélnek – erősítette meg Jonathan őt, aztán visszafordult hozzám. – És ez most mit jelent? Érte jöttek? – intett Russel felé, aki meghökkenve pislogott ránk.

– Értem? Mit akarnának tőlem? Már a véremen kívül… – ráncolta össze Russel az orrát.

– A képességedet, természetesen – felelte Nate egyszerűen. Russel vádlón meredt rám, így most rajtam volt a pirulás sora.

– Még régebben tudta meg… – kezdtem magyarázkodásba.

– Na jó, hagyjuk ezt! – intett le minket Jonathan, mintha két kölyköt kéne megnevelnie. – A fontos most az, hogy mit akar itt ez a vámpír, veszélyes-e, és ha igen, mit tehetünk ellene. Erre koncentráljunk.

– Giannának hívják, és azt mondta, hogy Aro küldte őt – próbáltam meg összeszedni az összes információt, aminek tudatában voltam. – Jasper azt mesélte, hogy Aro a Volturi egyik vezetője a háromból. Állítólag bármire képes, ha meg akar szerezni valamit.

– Igen, Edward valami népirtást is emlegetett a múltkor – ült ki Jonathan arcára az iszonyat a gondolattól. Fel-alá kezdett járkálni, ami a szűk konyhában három lépést jelentett mindkét irányba.

– Viszont, nem hinném, hogy Russel miatt jöttek volna. Honnan értesültek volna a képességéről? – gondolkoztam el.

– Nem tudom.

– Ha őt akarnák, Gianna nem eresztette volna el. És Edward is azt mondta a vámpírnőnek, hogy nem Russel miatt jött. Valami másnak kell lennie a háttérben – haraptam be az alsó ajkamat.

– Ha így van, az egyik legfontosabb dolog, hogy semmiképpen se tudja meg a Volturi, mire képes a barátod. – Halk torokköszörülés vetett véget az elmélkedésünknek.

– Megkérhetnélek titeket, hogy ne beszéljetek úgy rólam, mintha itt sem lennék – lengette meg a kezeit előttünk Russel jelezve, hogy nagyon is jelen van.

– Bocsánat – nyögtem ki.

– Mostantól nem használhatod a képességedet – állt meg Jonathan Russel előtt. – A legkisebb kockázatot is el kell kerülnünk.

– Már elnézést, de ki nevezett ki főnöknek, aki csak úgy parancsolgathat bárkinek? – A zöld szemek dacosan fúródtak Nate tekintetébe. A régi tinédzservitáim alapján, amiket anno színtiszta dacból folytattam anyuval, úgy láttam, éppen most jött el az ideje, hogy átvegyem a szót.

– Figyelj, Russel… – tereltem arrébb Nate-et, hogy leguggolva a szeplős arccal egyvonalban lehessek. – Tudom, hogy ez milyen sokkoló, ijesztő és bosszantó lehet most a számodra. Egy csomó új dolgot tudtál meg, és ezeknek jó részétől a legtöbb ember valószínűleg, frászt kapna. Aztán most meg korlátozni akarnak téged. Pontosan ismerem az érzést.

– Honnan ismerhetnéd? – fújtatott Russel. – Te nem tudod, milyen, mikor egyedül van az ember. Ha nem használhatom a képességemet, még ennyire sem tudom megvédeni magam.

– Amikor meghaltak a szüleim, én is szörnyen egyedül voltam. Bujkálnom kellett egy pszichopata vámpír elől, aki vadászott rám és a testvéremre. – Russel döbbenten kapta felém a fejét. Az életemet mostantól teljesen más szemszögből láthatta, mint ahogyan eddig, és olyan részleteket tudhatott meg, amiket mások nem. – Akkoriban szinte bezárva éltem a Cullen házba, mert úgy volt biztonságos. Ha tudnád, hányszor akartam sikítani, ordítani vagy csak egyszerűen feltépni az ajtót, és kirohanni a vakvilágba… – sóhajtottam fel. Igyekeztem nem törődni Jonathan és Joshua figyelő pillantásával, és csak arra koncentrálni, hogy Russelt meggyőzzem. – De nem tehettem. Azzal másokat és magamat is veszélybe sodortam volna. Kérlek… Tedd azt, amit mondunk, mert nem akarom, hogy bajod essen – fogtam meg Russel kezeit. – Te vagy az egyetlen emberi barátom… Szükségem van a barátságodra, de ehhez életben kell maradnod – vetettem be a könyörgő tekintetemet, aminek csak ritkán tudtak ellenállni.

– Rendben – adta meg magát végül Russel is.

– Köszönöm – mosolyodtam el.

Jonathan irányából hirtelen lágy dallamú zene szólalt meg. A nadrágzsebébe nyúlt, elővette a mobilját, és néhány gomb lenyomása után olvasni kezdett egy üzenetet.

– Edward az? – tippeltem összeszoruló gyomorral az elsötétülő tekintetet látva.

– Nem. Benjamin – morogta. Mikor mindannyian kérdőn néztünk rá, vett egy mély levegőt, hogy kicsit lenyugodjon, és csak aztán válaszolt. – Segítség kell neki. Ez a hebehurgya, bemászott Lupe szobájába, a család hamarabb ért haza, ő pedig a lány szobájának mosdójában bujkál éppen. – Pár másodpercnyi csend után mindhármunkból egyszerre tört ki a röhögés, miközben Russel értetlenül bámult ránk.

8. fejezet

Mentőakció

Egészen addig örültem, hogy a fiúk bevontak a szöktetési akcióba, amíg meg nem érkeztünk a célunkhoz. Igaz, hogy ez elterelte a figyelmemet az egyéb gondokról, amik elvileg sokkal veszélyesebbek voltak, mint a jelenlegi küldetésünk, mégis olyan idegesen kopogtam be az ajtón, mintha legalább is, egy oroszlánbarlangba kérnék bebocsátást. Csak Russel jelenléte nyugtatott meg egy kissé. Bosszúsan hallgattam, ahogyan Nate és Joshua a hátsó kertben Lupe ablaka alá lopakodnak, miközben igyekeztem jól elvégezni a munka piszkosabb részét, amit persze, rám bíztak – Russel felügyeletével egyetemben. Mindig a nőkre marad a neheze…

Az ajtó kinyílt, és Mrs. Donaghan jelent meg a küszöbön. Hagyományosabb indián öltözéket viselt, mint a fiatalabb la push-i nők, az arcán lévő ráncok pedig arról tanúskodtak, hogy sokat szokott mosolyogni. Azonnal kedves emberként könyveltem el magamban.

– Segíthetek, drágáim? – érdeklődött. Hirtelen döbbentem rá, hogy semmilyen álindokot nem találtam még ki a látogatásom okaként. Kinyitottam a számat, hogy megszólaljak, de végül csak néma tátogásra futotta. Elég bamba képet vághattam zavaromban, mert bár türelmesen várt a válaszomra, mégis az volt az érzésem, hogy azon gondolkozik, mi baj lehet a fejemmel.

– Jó napot kívánok! Én Isabella Black vagyok – mutatkoztam be végül hivatalosan is annak ellenére, hogy biztos voltam benne, tudja, ki vagyok. Bár nem beszéltünk még személyesen soha, La Push-ban és Forksban – közvetve vagy közvetlenül – mindenki ismert mindenkit. – Ő pedig, a barátom, Russel. Lupét keressük.

– Megtudhatnám, hogy mi okból? – érdeklődött kíváncsian. Az alsó ajkamba harapva Russelre pillantottam segélykérően. Vette a lapot, mert megköszörülte a torkát, aztán beszélni kezdett.

– Lesz… lesz egy kerti sütés, és gondoltuk, szívesen eljönne rá – hadarta gyorsan, ami hirtelen az eszébe jutott. Hálásan pislogtam rá, hogy kimentett a nehéz helyzetből.

– Igen. Nos, úgy véltük, hogy nehéz lehet újra beilleszkedni, és… – vettem át a szót megerősítve a meséjét. Mrs. Donaghan azonnal még kedvesebb mosolyt öltött magára. Valószínűleg, anyaként jól esett neki, hogy foglalkozunk a lánya érzéseivel.

– Ez egy igazán kedves gondolat. Gyertek… Gyertek csak be! – tárta szélesebbre az ajtót hálásan. Igazán barátságos nőnek tűnt. Benjamin szerencsésnek mondhatja magát, ha egyszer ő lesz az anyósa – vigyorodtam el magamban. Bár abban nem voltam biztos, hogy a nő is olyan szerencsésnek tartja-e majd, hogy egy túl fiatal farkas kerül a családba.

– Ó, nem! – tiltakoztam túl élénken, mire Mrs. Donaghan összevont szemöldökkel pillantott rám. – Mármint, nem akarunk zavarni… – javítottam ki magam udvariasan. – Csak tessék egy pillanatra lehívni Lupét, kérem… – próbáltam meg eltávolítani a lányt a szobájából, hogy Benjit végre kiszöktethessék a fiúk az ablakon át. Még mindig alig bírtam visszafojtani a kuncogást, ha elképzeltem, hogy ott kuporog a fürdőkád és a vécé között. Bár a komikuma ellenére, elég romantikus volt az, hogy nem bírt távol lenni a szerelmétől. Hirtelen alig bírtam legyőzni az erőteljes érzést, ami arra ösztönzött, hogy hagyjak itt mindent most azonnal, és keressem meg Edwardot. Végül csak azért nem tettem, mert Mrs. Donaghan hangja felrázott a gondolataimból.

– Ugyan, gyertek már! Éppen most készítettem egy kis teát és a muffin is mindjárt kész – ragaszkodott a kéréséhez a nő. Hallottam, hogy a ház háta mögött Jonathan halkan felmordul, de nem tudtam, mit tenni. Lupe édesanyja túl kedves volt ahhoz, hogy az ember lelkiismeret-furdalás nélkül visszautasíthatta volna. Talán, le tudjuk csalni Lupét az emeletről így is…

– Rendben, köszönjük szépen! – léptem beljebb magam után húzva Russelt. La Push-ban minden ház felépítése közel azonos volt – kert, veranda, nappali, konyha, ami egyben ebédlő is volt, előszoba, egy emelet két hálóval és fürdővel –, de mégis mindegyiken meglátszott az adott család ízlése. Lupéék kellemes családi hangulatban rendezték be az otthonukat, bár az én ízlésem számára túl régimódi és egyszerű bútoraik voltak, és ahogy láttam, nem volt tévéjük – legalább is, a földszinten biztosan nem. Automatikusan a nappali felé indultam – megszoktam, hogy általában a vendégeket ott szokták leültetni –, de Mrs. Donaghan a lépcső felé terelt a karjával.

– Menjetek fel nyugodtan! Mindjárt viszek fel egy-egy csésze teát és süteményt – ígérte vendégszeretően. – Balra a második ajtó – igazított útba minket.

– Most mit csináljunk? – súgtam oda Russelnek, aki bizonytalanul megrántotta a vállát. – Oké, majd csak kitalálunk valamit… – sóhajtottam fel, aztán halkan kopogtattam a megadott ajtón.

Lupe arca kíváncsi és kissé döbbent volt, mikor meglátott minket. Úgy látszott, az édesanyjától örökölte az őszinte és ösztönös kedvességet, mert azonnal mosolyra görbült a szája, annak ellenére, hogy még sosem találkoztunk. Ez jól esett, mert bár La Push-ban mindenki kedves volt általában egymással, a kívülállók mégis egyfajta tartózkodást váltottak ki az itteniekből.

– Üljetek csak le! – intett az ágya felé. Illedelmesen helyet foglaltunk szélén, miközben a gyomromban lévő feszültség egyre nőtt. A fürdőszoba ajtó felé pislogtam, ami résnyire nyitva volt. Örültem, hogy még nem kaptuk meg a teát, mert biztosan kiköptem volna, mikor észrevettem Benjamin mogyoróbarna szemeit felénk pislogni. Gyorsan Lupe-ra kaptam a tekintetemet, nehogy észrevegye, hogy mit figyelek. Közben ő leült velünk szemben egy székre, és várta, hogy elmagyarázzuk, miért is kerestük fel.

– Szóval, mi csak azért jöttünk, hogy meghívjunk téged – kezdtem bele. Még jó, hogy Russelnek eszébe jutott a kerti sütés ötlete ismét, és így volt egy megfelelő indokunk itt lenni. – Lesz nem sokára egy kisebb összejövetel Russeléknél, és gondoltuk, esetleg, lenne kedved eljönni…

– Ez… igazán kedves – ismételte meg majdnem szó szerint az anyja szavait Lupe. Tényleg szörnyen hasonlítottak egymásra… – De miért pont engem?

– Hát… – A pillantásom újra a fürdő felé vándorolt egy másodpercre, aztán elvigyorodtam. Talán, még segíthetek is egy kicsit Benjinek, hogy szíve választottja még inkább megkedvelje. A kerítőnő szerep gondolata egészen fellelkesített ahhoz, hogy elfelejtsem az eddig érzett feszültséget. Talán, mégis csak jó, hogy én kaptam meg az elterelő feladatát, és nem valamelyik fiú. Dupla hasznot húzhatunk – vagyis, leginkább Benji –, ha megfelelően keverem a szálakat.

– Benjamin ötlete volt igazából. – Hallottam, ahogy a fürdőszobában lévő szívverés felgyorsul, de a figyelmem ismét Lupéra irányult. Az arcbőre barnásvörössé vált, és az ő pulzusa is az egekbe szökött. Szóval, viszonozza Benji érzéseit… – öntött el valamiféle elégedettség. Bolondnak is tartottam volna, ha nem teszi. Egy olyan férfinak ellenállni, aki értünk él, lehetetlenségnek tűnt – akár bevésődött az ember, akár nem.

– Benjaminé? – ismételte meg elhaló hangon.

– Igen, Benjamin Clearwater. Úgy tudom, hogy a te diákod… – tettettem enyhe bizonytalanságot.

– Igen, persze. Csak… nem értem, hogy miért jutott eszébe ez az ötlet – dadogta zavarodottan. Látszott rajta, hogy milyen küzdelmet folytat saját magával. Pontosan tudtam, mennyire nehéz lehet neki. Távol tartani magad attól, akit szeretsz, iszonyatosan nagy erőfeszítést igényel, és hatalmas fájdalommal jár. Még mindig összeszorult a mellkasom, ha azokra az időkre gondoltam, mikor nem mehettem Edward közelébe a biztonsága érdekében.

– Azt hiszem, kedvel téged – tereltem el a figyelmemet a régi emlékekről, hogy inkább kiélvezzem Benjamin és Lupe zavarát. Lupe ajkai elnyíltak és lesütötte a szemeit, mint aki szégyelli magát. – Te vagy a kedvenc tanára – tettem hozzá.

– Persze… A kedvenc tanára – gyűrögette a szoknyáját, és mintha csalódottság suhant volna át a vonásain.

– Úgy gondolta, hogy ez segíthet újra otthon érezned magad közöttünk – magyaráztam. – Benji igazán figyelmes fiú – próbálkoztam meg egy kis dicsérettel, amivel halvány mosolyt csaltam Lupe arcára. A kopogás félbeszakította a beszélgetésünket.

Lupe azonnal felugrott a székről, és kinyitotta az édesanyjának az ajtót. Átvette tőle a tálcát, és mellénk helyezte az ágyra.

– Igazán köszönjük, Mrs. Donaghan! – hálálkodtunk Russellel a szíves vendéglátásért. A muffinok hatalmasak és ínycsiklandóak voltak. Nem bírtam ki, hogy ne vegyek a kezembe egyet, és ne harapjak azonnal belé. – Ez isteni… – nyammogtam élvezettel.

– Örülök, hogy ízlik – sugárzott fel Mrs. Donaghan arca. – Akkor beszélgessetek csak nyugodtan tovább – hagyott minket ismét magunkra. Lupe tényleg eléggé magányosnak érezhette magát ismét itthon, mert az édesanyjáról lerítt a hála, hogy végre valaki foglalkozik vele.

– Szóval, milyen újra itthon? – kérdeztem rá.

– Jó… – bólintott Lupe lassan.

– Ez nem tűnt túl határozottnak… Nehéz megszokni újra La Push-t a város után? – tudtam, hogy valójában semmi közöm az egészhez, de nem láttam Lupén, hogy ellenére lenne a faggatózásom.

– Mire visszajöttem, mindenki olyan más lett… – sóhajtott fel Lupe. – Persze, én is változtam – vonta meg a vállát kissé szomorúan. Halk súrlódó hangot hallottam a fürdőszoba felől, de úgy tűnt, a többiek nem vették észre. Mintha Benjamin ujjai végigsimítottak volna az ajtó fáján…

– Hát, akkor ideje új barátokat szerezni. Mi is újaknak számítunk erre felé és te is… – vontam meg a vállamat. – Miért ne segíthetnénk egymásnak? – mosolyodtam el. Lupe ajkai is mosolyra húzódtak válaszként és bólintott.

– Mikor is lesz az összejövetel? – kérdezte. Kezembe vettem a tálcáról az egyik csészét, és megkavartam a teát, miközben Russel nekilátott elpusztítani egy muffint.

– Hát… – gondolkoztam el, hogy mikor is lenne megfelelő az időpont. – Azt hiszem, hogy a hét… – A szavaimat halk morgó hang szakította félbe – Benjamin gyomra. Lupe a fürdőszobaajtó felé kapta a fejét, mire én a pániktól véletlenül magamra löttyintettem egy kis teát. Túl finom ez a süteményillat, a francba… – Bocsánat – szólaltam meg. – Ezek a muffinok olyan ízletesek, hogy a gyomrom szinte követeli az újabb falatokat – próbáltam meg menteni, ami menthető egy angyali mosollyal. Lupe összeráncolt homlokkal nézett rám, aztán a vonásai kisimultak.

– Egyél csak, amennyi jól esik. Anyám biztosan sütött még egy tepsivel – súgta kissé lehalkított hangon, mintha valami titkot árulna el. – Folyton süt… – kuncogott fel. – Szerintem, attól fél, hogy éhen halok, ha nem töm agyon.

– Az anyák már csak ilyenek – bólogattam lelkesen. Már éppen megtöröltem volna gondolatban a homlokomat megkönnyebbülésem jeleként, mikor egy újabb, még hangosabb korgás hallatszott ki a fürdőszobából. Az istenért, Benjamin!

– Ez nem te voltál… – állt fel a székről Lupe.

– Lehet, hogy csak a régi csövek… – próbálkoztam egy újabb kifogással, de Lupe elindult az apró fürdőszoba felé. – Lupe, kérlek… Még nem beszéltük meg a… – kétségbeesve pillantottam Russelre, de nem igazán volt mit tennünk. Nem ugorhattunk rá Lupéra, hogy lefogjuk, vagy parancsolhattuk meg neki, hogy üljön vissza a helyére. Az ajtó halkan nyikorogva nyílt ki, és a tekintetem, ahogyan Lupéé is, azonnal Benjamin ijedt arcára szegeződött.

– Benjamin… – motyogta maga elé Lupe, és rögtön ismét elpirult. Odalentről hallottam Nate-ék halk káromkodását, de most inkább nem foglalkoztam velük. – Te meg mit keresel itt?

– Töröljem a memóriáját? – suttogta Russel a fülembe. Benji pupillája kitágult, így tudtam, hogy hallotta, amit én. Lassan pislantottam felé, hogy jelezzem, nem hallucinált. Russel tényleg képes lenne rá.

– Úgy, hogy ne essen baja? – kérdezte Benji, mire Lupe összezavarodva fordult felénk.

– Mi folyik itt? – követelte a választ, bár azt észrevettem, hogy egyáltalán nem emelte meg a hangját. Nem akarta, hogy az édesanyja bejöjjön. Nem akarta bajba keverni sem Benjit, sem minket.

– Igen. Semmi baja sem fog esni. Csak nem emlékszik majd az utolsó pár percre… – magyarázta Russel figyelmen kívül hagyva Lupe kérdését. Láttam Benjaminon, hogy megerősítést vár megint tőlem, ezért bólintottam. Az arcára olyan ragyogó vigyor ült ki, amilyet azelőtt még nem láttam – pedig szinte állandóan jókedvű volt.

– Nem! Benji! – tiltakoztam, de már késő volt. Benjamin olyan közel lépett Lupéhoz, hogy a lány az ajtónak szorult. Hallottam, ahogy mindkettejük szívdobogása felgyorsul, és a légzésük kapkodóvá válik. Úgy éreztem magam, mint egy kukkoló, de mégsem tudtam elfordítani a fejemet. Annyira szépek voltak együtt, és színtisztán látszottak az érzelmeik, mikor egymásra néztek. Nem is értettem, mások hogy nem veszik ezt észre az iskolában…

Ahogy Benjamin lassan lehajtotta a fejét, olyan megbabonázva vártam a csókot, mintha csak egy romantikus film képei peregtek volna előttem, és az én számat is csalódott sóhaj hagyta el, akárcsak Lupéét, amikor a telt ajkak a szája helyett az arcához nyomódtak finoman.

– Nem tehetem meg úgy, hogy te elfelejted… Az nem lenne igazságos… – Benjamin hangja halk és rekedtes volt, én pedig csak most vettem észre, hogy a tüdőmben tartottam eddig a beszívott levegőt. – De azt el kell mondanom, hogy szeretlek. Szerelmes vagyok beléd az első pillanattól, és tudom, hogy te is az vagy belém. – Lupe egy másodpercig elkerekedett szemekkel bámult Benjaminra, aztán hirtelen összerezzent, mintha valamiféle álomból ébredt volna. Olyan rémülten fordult felénk – már amennyire a másik hozzápréselődött test engedte –, hogy egy pillanatig azt hittem, újabb gyilkos vámpírok bukkantak fel a hátunk mögött.

– Nyugalom, nem mondjuk el senkinek… – próbáltam csillapítani a félelmeit. Tanárként és felnőtt emberként sokat kockáztatott volna, ha valaki olyan fülébe jutnak a Benjamin iránti érzései, aki nem értheti meg a bevésődést, mert nem is ismeri.

– Nincs mit elmondani… Mi csak… mi… – dadogta, miközben megpróbált ellépni Benjamin mellett. Aztán elkövette azt a hibát, amit én szoktam Edwarddal – újra felnézett az arcára. Megbabonázva pislogott, mintha valamiféle szerelmi bűbájt szórtak volna rá.

– Menj! – szóltam rá Benjaminra. – Mi majd vigyázunk rá – ígértem. Benjamin egy másodpercig mozdulatlan maradt, aztán gyorsan újra megcsókolta a kipirult arcot.

– Szeretlek – lépett ki a fürdőszobából, és hátrálva az ablak felé indult. – Szeretlek, szeretlek, szeretlek – ismételgette tökéletes boldogsággal az arcán. El tudtam képzelni, milyen felszabadító érzés lehet a számára, hogy végre kimondhatta bármiféle következmény nélkül. – Szeretlek – mondta még utoljára, aztán átvetette a lábát a párkányon, és leugrott. Összerezzentem, mikor Lupe ajkait halk, riadt sikkantás hagyta el, de csak akkor jöttem rá, hogy mitől ijedt meg, mikor elindult az ablak felé. Fél úton megragadtam a karját.

– Semmi baja – mosolyogtam rá.

– Nem tudhatod… – zihálta még mindig teljesen felzaklatva.

– Tudom – néztem a szemébe, és láttam, hogy bár fogalma sincs, honnan, mégis hisz nekem. Hallottam, ahogy Nate-ék arról vitáznak halkan odalent, hogy el kéne tűnniük, de Benji nem volt hajlandó addig mozdulni sem, amíg nem volt biztos abban, hogy Lupéval minden rendben lesz. – Bízz bennem. Ami most fog történni, az a te érdekeidet szolgálja. Még nem vagy kész arra, hogy beavassunk. Még Benjamin sincs teljesen kész rá…

– Miről beszélsz? – Lupe hangján érezni lehetett, hogy az utóbbi pár perc történései tényleg megviselték.

– Szeret téged és te is őt. – Mielőtt még felhangzott volna a tiltakozás, folytattam. – De ez még túl bonyolult nektek. Még időre van szükségetek… – eresztettem el a csuklóját, aztán a szék felé tereltem. – Gyere ülj le! – nyomtam le őt, aztán Russel felé fordultam, és biccentettem neki, hogy teheti a dolgát.

Russel arca hirtelen megfeszült és a homlokán apró ráncok jelentek meg a koncentrálástól, míg Lupe tekintetéből a totális ürességet lehetett kiolvasni. Hirtelen egy zombis film jutott eszembe, amit még gyerekkoromban néztem meg titokban – a szüleim éppen éjszakások voltak, amikor ment, különben nem engedték volna. Aztán az üresség helyét átvette a zavarodottság, és Lupe laposakat pislogva nézett fel ránk.

– Mi történt? – motyogta.

– Egy kissé megszédültél… – feleltem gyorsan. – Lehet, hogy a vércukrod. Enned kéne neked is valamit – siettem az ágyon lévő tálcához.

– Megszédültem? – nézett körben elgondolkozva Lupe. – Sajnálom…

– Ugyan, mindenkivel előfordul – legyintettem, miután átadtam neki egy muffint. – Ha tudnád, én mennyit szédelgek mostanában… – nevettem fel remélve, hogy nem veszi észre, mennyire kényszeredett a jókedvem. Egy részem sajnálta, hogy ezt kellett tennünk. Lupe és Benjamin annyira összeillettek. Az embernek eszébe sem jutott a korkülönbség vagy a tanár-diák státusz, ha rájuk pillantott. Csak két szerelmes fiatalt látott, akik megérdemelték volna a boldogságot. Bárcsak tehetnék valamit… – sóhajtottam fel gondolatban.

– Miről is beszéltünk? – hunyta le a szemét egy pillanatra Lupe, mintha megpróbálta volna összeszedni a gondolatait.

– Hogy Russelnél lesz egy kerti sütés. Éppen azt mondtam, hogy vasárnap lenne, és meg akartam kérdezni, hogy el tudsz-e jönni… – tereltem vissza a szót az eredeti témánkra.

– Ó… Igen… – bólintott Lupe. – Persze, szívesen elmegyek.

– Helyes – vigyorodtam el elégedetten. – Akkor vasárnap felveszünk majd téged is. Olyan kettő körül, rendben?

– Kik lesznek még ott? – nézett hirtelen rám.

– Hát, a la push-i családom, Jonathan Uley-ék. – Tudtam, hogy ha Nate nevét megemlítem, akkor Lupe tudni fogja, kikről is van szó. Mindenki ismert minket, farkasokat a faluban, és annak ellenére, hogy senki sem tudta, mik is vagyunk valójában, pontosan tudták, hogy összetartozunk. – És a másik családom… Cullenék. – Furcsa volt, hogy Lupe nem rezzent össze a nevüktől, de aztán rájöttem, hogy ez azért lehetett, mert ő távol élt innen, és még nem hallott róluk túl sokat. – Meg persze, most már te… – mosolyodtam el.

– Akkor ott lesz… – Lupe zavartan hagyta félbe az önkéntelenül megkezdett mondatot, de nagyon jól tudtam, hogy kire gondol.

– Hát igen, ott lesz mindenki, aki számít – segítettem ki. – Azt hiszem, mi most már megyünk… Pihenned kéne egy kicsit. Sápadt vagy… – tanácsoltam neki.

– Igen, pihennem kéne… – ismételt meg engem még mindig kissé zavartan, aztán megpróbált felállni a székről.

– Ó, nem, maradj csak. Nem szükséges lekísérned minket, kitalálunk – nyomtam vissza finoman. Halk lábdobogás hangzott fel a kertből, én pedig tudtam, hogy a fiúk elindultak. – Vasárnap találkozunk! – intettem Lupénak a küszöbről, aztán mikor Russel is kilépett a folyosóra egy biccentés után, becsuktam magunk mögött az ajtót. – El sem hiszem, hogy megúsztuk – sóhajtottam egyet. – Kösz, Russel! Hálás vagyok, hogy segítettél – karoltam bele.

– Örülök, hogy segíthettem! – vigyorgott rám, aztán a vigyora halvány mosollyá lohadt. – Tudod… Most először örültem igazán, hogy képes vagyok erre…

– Én mondtam, hogy áldás is tud lenni. Csak attól függ, hogy állsz hozzá – szorongattam meg finoman a felkarját.

– Már mentek is? – sietett elénk Mrs. Donaghan, miközben egy törlőruhával felitatta a kezéről a mosogatásból visszamaradt habot.

– Igen, sajnos, mennünk kell. De nagyon szépen köszönjük a teát, és a muffin isteni finom volt, nem igaz, Russel? – dicsértem meg ismét a süteményt.

– Igen, az volt – helyeselt Russel is.

– Ennek örülök. Ha bármikor van kedvetek benézni, akkor gyertek csak. Szívesen sütök bármikor – lelkesedett Mrs. Donaghan. Valószínűleg, nem bánta volna, ha minél több időt töltünk a lányával, és akár össze is barátkozunk.

– Köszönjük. Vasárnap átugrunk, hogy együtt menjünk a kerti sütésre – tudattam a nővel, és jó érzéssel töltött el, hogy a boldogságtól csak úgy felragyogott az arca.

– Szóval, akkor vasárnap tényleg megtartjuk a party-t? – kérdezte Russel, mikor már a házak között sétáltunk.

– Persze – bólintottam. – Mi a baj? – kérdeztem rá végül. Russel arcáról lerítt, hogy valami zavarja, csak nem meri elmondani.

– De ugye, nem csak kényszerből akarod megrendezni? Nem azért találtam ki ezt az indokot, hogy megint felhozzam, és muszáj legyen megcsinálnunk. Csak egyszerűen ez volt az első, ami beugrott – magyarázkodott, mire felnevettem.

– Nyugi, ez már elsőre is egy nagyon klassz ötlet volt. Örülök, hogy mégis van lehetőségünk rá. Alice teljesen fel lesz dobva – haraptam be a számat kissé gondterhelten.

– Most meg neked van valami bajod – fürkészte az arcomat Russel figyelmesen. Halványan elmosolyodtam. Tetszett, hogy ennyire kiismertük már egymás reakcióit, ahhoz képest, hogy csak nemrég voltunk barátok.

– Csak azon gondolkoztam, hogy vajon mi sül ki abból, ha a farkasokat összezárjuk a vámpírokkal egy kertbe… – magyaráztam. Mindenképpen szerettem volna, ha mindkét családom eljön, de az, hogy egy kicsit enyhült a viszony közöttük, és Edwardot elfogadták amolyan sógorfélének, nem jelentette azt, hogy együtt akarnának szórakozni.

– Majd segítek megfegyelmezni őket, ha kell… – koppintott Russel a homlokára.

– Bár ilyen könnyű lenne – kuncogtam fel.

– Figyelj csak … – szólalt meg pár percnyi gondolkodás után Russel. – Ugye, Cullenék megbocsátják nekem, ha nem lesz vér az étlapon… vagyis itallapon… – zavarodott bele.

– Azt hiszem, el fogják nézni neked – kacagtam fel. – És ha nem, még mindig megkínálhatod őket. Elég csak félrehajtani a fejed – néztem fel rá komolynak tettetve magam. Egy másodpercre a tüdejében akadt a levegő, aztán elvigyorodott.

– Úgysem tudsz megijeszteni – lökött oldalba, majd halk sziszegéssel megdörzsölte a könyökét. – Miből vagy te, vasból?

– Olyasmi – lépkedtünk fel Jonathan tornácának a lépcsőjén, de még mielőtt kinyithattam volna az ajtót, az magától kitárult.

– Épp most jött meg – mondta Nate a telefonba, aztán felém nyújtotta. – Edward az.

9. fejezet

…

Remegő gyomorral vettem át a telefont, hogy aztán a fülemhez emeljem. Tettem pár lépést a veranda széle felé, hogy legalább a látszata meglegyen annak, hogy ez egy magánbeszélgetés, bár tudtam, hogy ha két házzal arrébb vonulnék, a farkasok akkor is hallanának minden egyes szót.

– Halló! – szólaltam meg végül.

– Isabella… – Edward hangján hallottam, hogy elmosolyodott.

– Mi történt? Gianna elment? Miért jött? – szakadtak fel belőlem a kérdések, amelyekről az utóbbi pár órában sikerült egy kissé elfeledkeznem.

– Elmondok mindent, amint hazaértél – ígérte Edward.

– És az a minden nem az lesz, hogy „ne üsd bele az orrodat, mert mi majd mindent elintézünk”, ugye? – haraptam be kételkedve az alsó ajkamat. Cullenék – főleg Edward – folyton meg akartak mindentől védeni, ami azzal járt együtt, hogy eltitkoltak előlem dolgokat. Az őrületbe tudtak kergetni ezzel…

– Nem. Tényleg elmondok mindent. Ez most rád is tartozik – komorult el a hang a telefonban. A gyomrom enyhén megrándult. Mi miatt jöhetett Gianna, ami velem is kapcsolatos, és ami miatt Edward hajlandó beavatni… – Szólj kérlek Jonathannak és Joshuának is, hogy jó lenne, ha ők is jönnének. Amit megtudtunk, minden a környéken lévő alfát érdekelhet. És hozd magaddal Russelt. Muszáj megbeszélnünk pár dolgot…

– Oké… – motyogtam. – De minden rendben van, ugye?

– Egyelőre semmi gond. Nincs mitől félned – próbált megnyugtatni Edward. – Várlak itthon, siess vissza hozzám…

– Rohanok – húzódott mosolyra a szám. – Szeretlek, szia! – nyomtam ki a telefont, miután Edward viszonozta a köszönést. – Hallottátok… – fordultam vissza Nate felé egy fáradt sóhajjal.

– Benjamin megúszta egy időre a fejmosást – vette át tőlem a mobilját Jonathan, aztán visszament a házba Joshuáért.

– Mit szólnál hozzá, ha most gyorsabb módszert választanánk a hazaúthoz? – léptem Russel mellé. Minél előbb meg akartam tudni mindent, és megőrültem volna, ha gyalog, emberi tempóban kell haladnunk, de nem akartam rákényszeríteni Russelre a dolgot. Fogalmam sem volt, hogyan viszonyul az állati alakomhoz. Ha fél tőle vagy taszítja őt, akkor valahogy majdcsak kibírom a lassúságot.

– Gyorsabb? – nézett rám Russel értetlenül.

– Átváltozom, te pedig felpattansz a hátamra… – magyaráztam neki várva a reakcióját. A szemei először elkerekedtek, aztán vigyor ült ki az arcára.

– Csúcs… – nyögte teljesen elvarázsolva. Hitetlenkedve megráztam a fejemet. Mikor én először láttam Nate-éket farkas alakban, halálra rémültem tőlük, Russel viszont láthatóan élvezte ezt az egész helyzetet, és egy cseppnyi félelem sem volt benne. Inkább mintha valamiféle mesébe csöppent volna, ahol minden csodálatos, és a veszélyek nem valósak. Nyugtalanul túrtam a hajamba. Eddig azt hittem, hogy a hirtelen jött stressztől viselkedik ennyire furcsán, de úgy tűnt, tényleg nem fogja fel, mibe is keveredett. Muszáj valahogy megértetnem vele, hogy ez az egész nem egy játék. Hogy itt igenis tényleg megsérülhetnek vagy meghalhatnak az emberek, és nem feltétlenül „Boldogan éltek, míg meg nem haltak” a vége a történetünknek.

– Azt hiszem, erről később még beszélnünk kell… – ragadtam karon, mikor Nate és Joshua kiléptek az ajtón.

– Te pedig tartsd távol magad Lupétől, legalább addig, míg vissza nem érünk! – terelte ki a házból Benjamint Jonathan. – Remélem, megértetted. Még egy ilyen galiba, és hivatalosan megtiltom egy hétre, hogy egyáltalán ránézz! – fenyegetőzött. Benji riadt tekintettel nézett fel rá.

– Nem tennéd… – mondta, bár a hangja bizonytalannak tűnt.

– Próbálkozz, és megtudod. Most pedig eredj haza, inkább tanulnál, és a matematika tudományoddal akarnád elkápráztatni a szívszerelmedet, mintsem ilyen ostobaságokat csinálj… – morogta Nate, aztán egy mozdulattal a lépcsők felé lódította Benjamint.

– Jól van, jól van. Megyek tanulni, és nem csinálok semmi mást – morogta durcásan Benji, aztán elrohant a házuk irányába. Jonathan fáradtan sóhajtott egyet, aztán megrázta a fejét.

– Na jó, menjünk, még mielőtt kitalálja, hogy szerenádot ad Lupénak, vagy valami hasonló… Teljesen meg van bolondulva – indult el az erdő felé.

– Csak szerelmes – próbáltam meg védelmembe venni Benjit. Nagyon jól tudtam, hogy mit érezhet, és mennyire nehéz lehet neki most.

– A szerelem elmebetegség – horkantott fel Nate ironikusan. Joshua öles léptekkel előzött meg minket, hogy aztán a fák közé vetve magát azonnal átalakuljon és rohanni kezdjen a határ irányába. – A francba, nem úgy gondoltam… – túrt bele a hajába Jonathan. Ha Russel nem lett volna velünk, megkérdeztem volna tőle, hogy áll most a barátságuk Joshuával, de ezt inkább négyszemközti témának tartottam.

– Akkor találkozunk Cullenéknál! – változott át Jonathan is, amint az erdő takarásába értünk.

– Oké – intettem neki. – Átváltozom, te pedig ülj fel a hátamra, karold át a nyakamat olyan erősen, ahogy csak tudod, és ha szédülsz, csukd be a szemed! – adtam ki az utasításokat Russelnek. Mikor bólintott, besétáltam egy fa mögé, levettem a ruháimat, a bokámra kötöttem őket, aztán már farkasként léptem elő.

Russel csodálattal teli pillantást vetett rám. Lassan kinyújtotta a kezét, végigsimított a fejemen, aztán elmosolyodott.

– Még farkasnak is csinos példány vagy – vigyorgott rám. Halkan vakkantva megráztam a fejemet, megpróbálva közölni vele, hogy bolond, aztán behajlítottam a mellső lábaimat, hogy felmászhasson a hátamra. Mikor futni kezdtem a hosszú karok szorosan kapaszkodtak a nyakamba, és hallottam, hogy az emberi szív hevesebben kezd dobogni. Először azt hittem, hogy mégis csak sikerült a gyorsaságommal megrémisztenem Russelt, de pár perc múlva enyhült a szorítása, és egy élvezettel teli kiáltás tört elő a torkából.

Alig pár percbe telt, hogy elérjük a határt, és nem sokára Jonathant beérve már a Cullen háznál voltunk. Edward a verandán várt ránk. Az arca megrándult, mikor Russelre és rám nézett, de ez volt minden reakció, amit le tudtam olvasni a vonásairól. Lehet, hogy még mindig féltékeny? – kuncogtam fel magamban.

Joshua a háztól nem messze állt, valószínűleg, nem akart kettesben maradni Edwarddal még mindig. Miután letettem Russelt a hátamról, gyorsan ismét takarást kerestem az átváltozáshoz és felöltözéshez. Siettem, mert az Edward illatú ingről eszembe jutott, hogy nem sokára nem csak a ruhaanyagból érezhetem a közelségét.

Úgy rohantam oda végül Edwardhoz, mintha napok óta nem találkoztunk volna, és a többiek pillantásától egyáltalán nem zavartatva magam, megcsókoltam. Nem tudom, honnan jött ez a hirtelen érzelemkitörés, de Edwardot mosolygásra késztette, engem pedig az ő mosolya késztetett heves szívdobogásra. Átkarolta a derekamat, és befelé húzott a házba, miközben nyitva hagyta az ajtót a többieknek.

Mivel a nappaliba mentünk, ezért megnyugodtam egy kicsit. Talán, ez azt jelenti, hogy nincsen olyan nagy baj – a súlyosabb gondoknál mindig az ebédlőasztalt ülték körbe Cullenék. Carlisle azonnal felállt a helyéről, ahogy beléptünk, hogy illően fogadhassa a háza vendégeit.

– Kérlek, üljetek le! – mutatott a kanapé felé. Ő és Esme egy-egy fotelben foglaltak helyet. Esme az ölében tartotta az öcsémet, aki mikor meglátott, kivette a szájából az eddig rágcsált csörgőt, és szélesen rám vigyorgott. Viszonoztam a mosolyát, majd körbepillantottam. Alice és Jasper az ablak mellett, Rosalie és Emmett pedig a szoba egyik sarkában álldogáltak. Valószínűleg, direkt húzódtak a háttérbe, hogy hagyjanak egy kis szabad teret Jonathanéknak. Mi Edwarddal lecövekeltünk az ajtóban, amit nem bántam, mert a karja még mindig a csípőmön nyugodott, és olyan közel húzott magához, hogy az oldalam az övéhez simulhatott.

– Hallottunk az új látogatóról… – szólalt meg Nate elsőként megzavarva a kellemes érzést, amit Edward közelsége keltett bennem. Carlisle összefűzte a kezeit a térdén, és bólintott.

– Igen, de kivételesen, nem hozzánk jött.

– Akkor végezhetünk vele? – kérdezte meglepetten Jonathan. Russel kitágult pupillával kapta fel a fejét. Úgy tűnt, végre komolyan veszi a helyzetet. – Nem élvezi a Cullenék védelmét? – Nate arra számított, hogy Carlisle ismét megkéri majd, hogy kíméljék meg a vendégük életét.

– Nem élvezi. És ha rajtunk múlna, azt mondanám, tegyétek, amit tennetek kell – felelte tárgyilagosan Carlisle, de mindannyian tudtuk, hogy ez csak a mondandója fele volt.

– Ha magukon múlna? – emelkedett a magasba a sötét szemöldök.

– A vámpír a Volturi embere. Ha baja esik, megbosszulják, ez pedig egyet jelent a biztos halállal – néztek az aranybarna szemek komolyan Jonathanra.

– Ennyire veszélyesek?

– A számuk nagyobb, mint a miénk együttvéve – próbálta meg összefoglalni Carlisle a Volturi erejét. A hangja még mindig tárgyilagos volt, én mégis apró remegéssel reagáltam az utalására. Ha harcra került volna a sor, Cullenék hajlandóak lettek volna a farkasok mellé állni a „biztos halál” ellenére – ahogyan Carlisle mondta. – És olyan képességekkel vannak megáldva, amelyek még azt is lehetetlenné teszik, hogy egyáltalán megpróbáljunk ellenük harcolni.

– Mint például? – szólt közbe Joshua.

– Egyikük képes az összes érzékszervet egyszerre lebénítani. Vakság, süketség, bénaság… Észre sem veszed, ahogyan széttépnek és elégetnek – lökte el magát az ablaktól Jasper, aminek eddig támaszkodott, majd megállt Esme foteljének a háta mögött. – A testvére iszonyatos fájdalmat tud okozni egyetlen pillantásával. Olyat, hogy semmi másra nem vagy képes, csak ordítani – folytatta. Most már láthatóan reszkettem. Edward keze nyugtatóan végigsimított az oldalamon, de kivételesen ez nem hatott.

– Szóval, nem ölhetjük meg a vámpírt. Megértettük – bólintott Jonathan megfeszülő arccal. – De miért van itt egyáltalán?

– Miattatok. – Felkaptam Edwardra a tekintetemet, és csak most vettem észre, hogy a vonásai ugyanolyan aggodalmat mutatnak, mint amilyet én is érzek. – Megpróbáltuk megkeresni Maria kapcsolatát, de nem jött össze. Egyszerűen nem volt nyom, amin elindulhattunk volna… Gianna azt mondta, hogy ez az ember felkereste a Volturit néhány információval. Elmesélte az itt történteket, a megbízatását, és cserébe az átváltoztatásáért kiadta az információkat arról, hogy farkasok élnek Forks közelében.

– Maria mesélt neki Jade-ről, és miután ő meghalt, Jade pedig elment, megszűnt a feladata. Új vámpírt kellett keresnie, aki megadja neki, amire vágyik. A vámpírlétet – vette át ismét a szót Jasper. – Sajnálom, az én hibám, hogy a Volturi tudomást szerzett a farkasok létezéséről.

– Nem te vagy a hibás, hanem Maria – szóltam közbe azonnal, még mielőtt magára vállalna ok nélkül minden felelősséget. – És mit akar a Volturi tőlünk?

– Egyelőre csak kíváncsiak voltak. Alice valószínűleg, azért nem látta korábban, hogy Gianna idejön, mert a farkasokkal kapcsolatos volt a megbízása. Aro csak annyit mondott neki, hogy szaglásszon egy kicsit körbe a környéken, hogy mi a helyzet veletek. – Minden fej ismét Carlisle felé fordult. Örültem, hogy Nate-ék nem vetettek Jasper szemére semmit, épp elég volt az önvád, amit az arcán láttam. – Eredetileg nem is akarta felvenni velünk a kapcsolatot, csak így alakult… Nem tudott ellenállni az illatnak – pillantott Russelre Carlisle. –, emiatt a farkasoktól független döntést hozott, és végül az történt, ami.

– Miért érdekeljük a Volturit? Ha esélyünk sincs elpusztítani őket, nem értem, miért nyomoztatnak utánunk… – Joshua kérdése logikusnak hangzott. Én sem értettem, mit akarhat a Volturi tőlünk.

– Nem félelemből érdeklődnek… – mosolyodott el Carlisle halványan. – Különlegesnek tartanak titeket már elbeszélés alapján is. Aro kíváncsi mindenkire, akiről úgy gondolja, a hasznára lehet. Valószínűleg, azon elmélkedik, hogy ti hogyan szolgálhatnátok őt …

– Szolgálni? Egy vámpírt? – horkant fel Joshua undorral és felháborodással az arcán, de mikor kapott tőlem egy elég csúnya pillantást, zavartan megköszörülte a torkát.

– A lényeg, hogy most Gianna visszament az eddig szerzett információkkal. Látott téged – nézett rám Carlisle. –, ennél több információt nem tud titokban szerezni. Meglátjuk, hogy mit lép Aro ezek után.

– Amiatt, hogy lebukott… Meg… Meg fogják büntetni Giannát? – Russel hangja halk volt, és ahogy minden szempár rászegeződött, fülig vörösödött. Emmett a halk röhögést Rosalie egy pillantására azonnal beszüntette.

– Gianna még kezdő, Aro tudta ezt, mikor ideküldte. Valószínűleg, számított rá, hogy a lebukás is a pakliban van, csak nem érdekelte. Mindegy volt számára. Nem hiszem, hogy komolyan megbüntetné – felelt végül Edward a kérdésre.

– Szóval, akkor várunk… Ennyi? – tárta szét a kezeit Nate.

– Igen – bólintott Edward.

– Meddig?

– Nem tudjuk. Lehet, hogy akár évekig… A Volturi nem siet, ha nincs oka rá.

– Akkor azt hiszem, egy ideig még jegelhetjük ezt a kérdést. Köszönjük az információkat! – biccentett Carlisle felé Jonathan még mindig feszült arccal, aztán felállt. Joshua követte a példáját.

– Nate, várj! Beszélnünk kell! – Alice csilingelő hangja furcsának hatott az előbbi téma után. Odaszökkent Jonathanhoz, és belekarolva – mintha csak régi barátok lennének – kivonszolta magával a szobából. Kérdőn fordultam Jasper felé, mire ő eltátogta az „esküvő” szót. Vettem egy mély levegőt, hogy lenyugtassam magam. Szóval, még mindig úgy tűnik, hogy az Alice által mondott időpontban megyek férjhez…

Nem volt időm ezen gondolkozni, mert amint a szobából mindenki távozott, Edward a kanapé mellé húzott Russelhez.

– Kérni szeretnék tőled valamit… – szólalt meg. Russel csak fél perc után jött rá, hogy a szája nyitva maradt.

– Igen? – nyögte ki végül.

– Kérlek, ne használd a képességedet. Ha szükséges, megvédelek Dave-éktől, de ha a Volturi fülébe jut, mit tudsz, biztos, hogy nem húzzák évekig az érkezésüket, és nem csak baráti látogatásra jönnek majd… Nem szabad megtudniuk, hogy különleges vagy.

– Ezt mondta a farkasvezér is – húzta el a száját Russel. – És megígértem Isabellának, hogy nem törlöm senki memóriáját csak úgy.

– Rendben – bólintott Edward. – Akkor most hazaviszlek… Carlisle ír neked egy igazolást a mai napra, hogy ne kerülj bajba a suliban. És lehetőleg, többet ne akarj kémkedni utánunk… – hajolt le Edward megtámaszkodva a bal kezével a kanapé karfáján, hogy az arca egy vonalba kerüljön Russelével. Hallottam, hogy Russel lélegzete elakad, és a bőre sápadttá vált.

– Edward, ne ijesztgesd – csaptam a kemény mellkasra. Tényleg nem volt szép, hogy Russel be akart szökni a Cullen házba, hogy kutasson utánunk, de most már lényegtelen apróságnak tűnt. Azóta megtudta, mik vagyunk, így nem volt többé oka nyomozgatni.

– Sa… sajnálom… Én csak kíváncsi voltam – dadogta Russel. – De nem teszem többé.

– Helyes – egyenesedett fel Edward. – Akkor… Mehetünk? – intett az ajtó felé. Russel remegő lábakkal tápászkodott fel a kanapéról, mire Edward halkan felkuncogott.

– Elég legyen – suttogtam oda neki, miközben a könyökömet finoman az oldalába nyomtam. – Ne ijeszd el az egyetlen emberi barátomat!

– Bocsánat – vigyorgott rám elégedetten, aztán az ajtóban csókot nyomott az ajkaimra. – Mindjárt jövök… – sietett el Russellel együtt a garázs irányába.

Miután becsuktam az ajtót, éppen azon kezdtem gondolkozni, hogy mihez is kezdhetnék magammal, mikor Esme – még mindig az öcsémet cipelve – és Rosalie lesétáltak a lépcsőkön.

– Vigyáznál egy kicsit Edwardra? – nyújtotta felém a testvéremet Esme óvatosan. Átvettem az apró testet a karomba, és úgy igazítottam, hogy kényelmesen el tudjon feküdni a vállamon. – Be kell mennünk a városba pár dologért…

– Persze, persze, vigyázok rá. Sajnálom, hogy folyton rátok sózom – vágtam bűnbánó arcot. Tudtam, hogy Esme és Rose is örömmel foglalkoznak a testvéremmel, de nem helyezhettem a vállukra minden felelősséget vele kapcsolatban.

– Ugyan, ez számunkra egyáltalán nem teher – mosolygott rám Esme, és egy tincset finoman a fülem mögé simított.

– Tudom – mosolyogtam vissza. – Jó vásárlást! – köszöntem el tőlük, aztán a konyha felé indultam Edwarddal a karomban.

Gyorsan készítettem egy szendvicset magamnak, és megpróbálkoztam egy kis almapürével Edwardnál, de végül csak én ettem meg a saját részemet.

– Na és, most mit csináljunk, pöttöm? – kérdeztem kicsivel később tőle a nagyobb Edwarddal most már közös szobánk padlóján ülve. Tétován néztem körbe, de az öcsém megoldotta a kérdést. Kimozgolódta magát az ölelésemből, aztán elmászott a szekrényig, és belekapaszkodva talpra húzta magát. Apró ujjai begörbülve próbáltak támaszt nyerni a sima fafelületen, hogy aztán elindulhasson oldalazva a szekrény mentén.

Nevetve figyeltem, ahogyan esetlenül tipegnek a lábacskái, amíg fenékre nem esett. Egy másodpercre ijedten hallgattam el, hogy aztán a sírást hallva azonnal odamásszak hozzá, és a karomba vonjam ismét.

– Hé, nincs semmi baj. Csak egy kis hopp volt – próbálkoztam a megnevettetésével úgy, ahogyan régen anyu tette velem. Valahányszor elestem gyerekkoromban, magához ölelt, rázogatni kezdett, és a hopp szót ismételgette nekem. – Nem is fáj már, igaz? – nyomtam egy puszit a pufók, sós ízű arcocskára. Edward amint megnyugodott, azonnal megint mocorogni kezdett, én pedig kényszerűen engedtem ismét szabadon. Jó érzés volt magamhoz ölelni, érezni az illatát, tudni, hogy szüksége van rám.

– Mit találtál? – másztam ismét utána, mikor egy újságot lerántott a kis asztalkáról, ami az ágy mellett állt. Valami természetmagazin volt, ami pont néhány tengeri hal képénél nyílt ki. – Nézd csak, halacskák! – mutattam a színes képekre. Edward a földre tette az újságot, és mindkét kezével ránehezedve közelebb hajolt a papírhoz. – Mit mond a halacska? – kérdeztem tőle, majd megmutattam neki, hogyan tátognak ezek az állatok. Edward érdeklődve figyelt engem, majd a száját a magazinban lévő képhez illesztette, és cuppogó hangot kiadva tátogni kezdett. Ismét nevetnem kellett.

Az ágy felé nyújtózkodtam, hogy leemeljek róla egy párnát, mikor megéreztem az apró kezet, ahogy a ruhámat húzogatja.

– Mindjárt, pindur! – próbáltam meg elérni az ujjaimmal a párna egyik sarkát, de a rángatás nem maradt abba.

– Mammma… – Megdermedtem mozdulat közben, mintha hirtelen valaki lefagyasztott volna. – Mammmmma… – Éreztem, ahogy a kis kéz ismét a ruhámba kapaszkodva próbálja felhívni magára a figyelmet. Lassú mozdulattal fordultam felé még mindig hitetlenkedve.

– Mit mondtál, kincsem? – kérdeztem halk hangon.

– Mamma – csapkodta meg a térdemet Edward, aztán az újságot a kezébe véve megrázta azt, jelezve, hogy figyeljek már oda rá.

– Azt mondtad nekem, hogy mama? – vettem a karomba tökéletesen figyelmen kívül hagyva a magazint. Ez volt élete első igazi szava, ha a brrrr-t nem számítjuk. – Mondd még egyszer! – nevettem fel, miközben nem tudtam levenni a pillantásomat az arcáról. – Mondd újra!

– Mammma – ráncolta össze az orrát Edward kissé morcosan, miközben a lapokat gyűrögette a markával.

– Te beszélsz! Istenem, kimondtad az első szót! – öleltem magamhoz kacagva minden tiltakozása ellenére, mire felháborodottan nyöszörögni kezdett. Hallottam az első szavát, nekem mondta ki! Mama… Ő… A mamájának hisz… Az édesanyjának…

Hirtelen rándulást éreztem a mellkasomban, és a nevetésemet eltorzította a rám törő zihálás, hogy végül keserves zokogásba forduljon át. Az anyjának hisz, de nem vagyok az. Sosem leszek. Sem az övé, sem másé. Sosem hallom majd a saját kisbabám szájából ezt a szót. Soha… Soha… Soha…

…

– Isabella… Isabella, könyörgök, nézz rám! – Hallottam a babasírást, és éreztem, hogy valaki kiveszi a testvéremet a kezemből, de nem tudtam tenni ellene. Felhúztam a lábaimat, és átkarolva őket zokogtam tovább.

10. fejezet

Juharszirup

Valaki felemelt a földről, és az ágyamra helyezett. Éreztem, ahogyan egy hűvös kar szorosan magához ölel, és még közelebb bújtam az ismerős illatú testhez. A hajamat és homlokomat egy ajak hintette csókokkal, míg a hátamat ujjak cirógatták gyengéden. Lassan elapadtak a könnyeim, és szörnyen fáradtnak éreztem magam. Mély sóhajjal hunytam le a szemeimet, és ajkaim vakon kezdtek kutakodni a mellettem fekvő ajkai után. Mikor megtaláltam őket, azonnal elmélyítettem a csókot. Éreznem kellett Edwardot. Tudnom kellett, hogy megéri feladni az anyaságot az igaz szerelemért. Ahogy megéreztem az egyedi zamatát, azonnal könnyebb lett.

– Isabella… – A halk suttogó hang meg akart állítani, de nem hagytam magam.

– Kérlek, szükségem van rád! – feleltem, miközben kezemet befúrtam a férfiing alá, és végigsimítottam a márványkemény, sima mellkason. Muszáj volt megérintenem őt, de ennyi nem volt elég. Abbahagytam a simogatását, és ujjaim a nadrágjához vándoroltak. Éreztem, hogy megfeszül a teste egy pillanatra, de hagyta, hogy kicsúsztassam a helyéről a gombot, és lehúzzam a cipzárt. Még sosem érintettem őt ennyire nyíltan és gátlások nélkül, de most körülfonni őt az ujjaimmal, és érezni, hogy kíván, megnyugtató és egyben felemelő érzés volt.

Fölé gördülve húztam magam térdelő helyzetbe, és magamba fogadva azonnal mozogni kezdtem. Csípőm vad ütemet diktált, miközben lehunyt szemmel húztam Edward kezét a mellemhez. Finoman masszírozott, de én most nem erre vágytam. Ráfektettem a kezem az övére, aztán összeszorítottam az ujjait. Az enyhe fájdalom, amit éreztem, élővé tett. Biztosított róla, hogy Edward ott van mellettem, bennem. A részem és az életem.

Fogalmam sincs, mennyi idő után, kielégülten és fáradtan bújtam Edwardhoz, és megpróbáltam aludni egy keveset, de a pillantása szinte égette az arcomat. Éreztem, hogy figyel engem, és szinte láttam magam előtt az aggódó ráncokat a homlokán.

– Semmi bajom… – motyogtam magam elé még mindig csukott szemmel.

– Ezt te magad sem hiszed el – hallottam meg Edward hangját fél percnyi csend után. – Ha elmondod, talán…

– Nem tudsz segíteni! – jelentettem ki, és az arcomat belefúrtam a nyakhajlatába.

– Mert nem tudom megadni neked azt, amire vágysz? – kérdezte kitalálva a kiborulásom okát. Nem akartam erről beszélni. Nem volt mit mondanom. Bármennyire is próbálkoztam, nem tudtam elfelejteni az érzést, hogy anya akarok lenni, de azt is tudtam, hogy nincs mit tenni. Mi értelme lett volna újra és újra beszélni róla, ha megváltoztathatatlan a jövőm.

– Hol a testvérem? – tértem ki a válaszadás alól. Mostanra tisztult ki a fejem annyira a gyászból és a kéjből, hogy rájöjjek, valaki kivette a kezemből őt, és most nincs a szobában.

– Alice vigyáz rá. Jót tesz neki most Jasper közelsége, azt hiszem… – felelt Edward szomorkás hangon.

– Biztosan megijedt miattam… – szorultak össze az ujjaim a takarón. A kisgyerekek megérzik, ha a mellettük lévő felnőttnek valami baja van. Pont, mint Jasper… A feszültség, a fájdalom, a boldogság, minden érzés kihat rájuk. Ha az öcsém csak feleannyira átérezte a fájdalmamat, akkor szörnyen megijedhetett. – Sírt… – jutott eszembe hirtelen. Hallottam a fülemben a hangját, miközben a földön zokogtam, de nem fogtam fel, hogy mit is jelent. Talán, jobb is, hogy nincs saját gyerekem. Rossz anya lennék. Csak bántanám őt, ahogyan a testvéremet. Nem tudnék rendesen gondoskodni róla, mert önző vagyok. Mert csak a saját gondjaim érdekelnek. A saját fájdalmam.

– Isabella… – Edward megemelkedett, én pedig rájöttem, hogy megint potyognak a könnyeim. Megráztam a fejemet, és összeszorítottam a számat. Nem akartam Edwardot is bántani, épp elég volt, hogy én szenvedek. – Kérlek, mondd el! Esküszöm úgy érzem, megszakad a szívem, pedig ez lehetetlenség már… – simult az erős tenyér az arcomra. Felnyitottam a szememet, és Edward tekintete olyan fájdalmas volt, mintha csak ő maga is átélte volna, amit én.

– Pocsék anya lennék – mondtam ki hangosan is a gondolataimat, bármennyire is magamba akartam fojtani őket. Edward arcvonásai ellágyultak, a tekintete pedig kavargó mézzé változott.

– Csodálatos anya lennél – érintette egy másodpercre a száját az enyémhez. – Annyira sajnálom, hogy elveszem ezt tőled. Ha bármit tehetnék…

– Elég, hogy velem vagy – leheltem apró csókot az arcomat simogató kézre, aztán halk sóhajjal bújtam vissza Edward nyakához. A szám nem hagyta abba a kényeztetést, és pár pillanat múlva hallottam, hogy Edward légzése felgyorsul. – Gyere! – húztam magamra.

Óvatosan hatolt belém, és az összeolvadásunk után lágyan hullámzott együtt a testünk. Ezúttal a szeretkezésünk olyan volt, mintha egy felhőn lebegtem volna. Puha, lassú, finom… Éreztem, ahogy újabb könnycseppek csorognak végig az arcomon, de nem tudtam volna megmondani, hogy a gyönyörűség vagy a fájdalom miatt. Talán, mindkettő…

Másnap reggel fáradtan ébredtem, és magamban megfogadtam, hogy soha többé nem fogok sírni. A szemeim feldagadtak és égtek. Fintorogva néztem szembe a tükörképemmel, és nem nagyon akaródzott elhagynom a fürdőszobát. Edward arcán látni az önvádat, amit én okoztam neki, rosszabb volt, mint a saját érzéseim. Végül persze, az iskola miatt nem volt más választásom, mint kimenni…

Hallottam, hogy Edward a konyhában matat, hogy összedobjon nekem valamit reggelire, de először Alice és Jasper hálószobája felé indultam. Mielőtt még kopoghattam volna, kinyílt előttem az ajtó.

– Gyere be! – lépett hátrébb a küszöbről Jasper. Elpirultam az aggodalmas pillantástól, amivel az arcomat fürkészte. Nem akartam, hogy gyengének tartsanak, vagy ami még rosszabb, sajnáljanak.

– Szia, Isabella! – köszöntött Alice. Az ágyon feküdt a könyökén támaszkodva, mellette pedig az öcsém éppen egy játékautót próbált darabokra szedni. Azonnal odamentem hozzájuk, és végigsimítva a puha bababuksin egy puszit nyomtam a tetejére. Még mindig lelkiismeret-furdalásom volt, amiért kiborultam a testvéremmel a karomban, de úgy tűnt, hogy ő már el is felejtette a dolgot. Hatalmas vigyorral mutatta meg nekem a játéka letört ajtaját.

– Uh, ugye, figyeltetek, hogy ne nyelje le a darabokat? – vontam össze a szemöldökömet aggodalmasan.

– Persze – bólintott Alice kissé sértődötten. Bocsánatkérően néztem rá, mire megenyhült az arckifejezése. Tudtam, hogy vigyáznak az öcsémre, csak ösztönösen csúszott ki a számon, amit a vészjelző vijjogott a fejemben. – Rosalie vett neki egy csomó játékautót. Azt hiszem, Edy baba számíthat rá, hogy minimum a tizenötödik, maximum a tizennyolcadik születésnapjára kapni fog egy… Hát, ha addig nem jön ki valami új és jobb márka, egy Mazdát, ezüst színűt – meredt a távolba Alice tekintete. Felnyögtem a gondolattól, hogy a kisöcsém egy sportkocsiban fog repeszteni a veszélyes utakon. Ahogy most ránéztem, olyan törékenynek tűnt. Ösztönösen emeltem a karjaimba, kivéve a kezéből a játékautót – minden veszélyforrás játékos előzményét.

– Nem lesz szüksége autóra – jelentettem ki. – Lesz neki egy farkasa, aki elszállítja biztonságosan bárhová – pusziltam meg a babaarcot. Edward kapálózva próbált visszahajolni az ágyhoz a játéka miatt, és nyűgösen nyöszörgött.

– Bárhová? – kuncogott fel Alice. – Azért azt megnézném, ahogyan berohansz egy plázába farkasként Edy babával a hátadon.

– Hát, akkor majd megtanulok én vezetni! – csattantam fel bosszúsan. – Lemegyünk reggelizni! – fordítottam hátat az ágynak.

– Valami rosszat mondtam? – hallottam még Alice halk kérdését Jasperhez, ahogy kiléptem a folyosóra. Mire leértem a lépcsőkön már el is párolgott az indokolatlan harag, amit éreztem. Nem is értettem, mi ütött belém…

– Sajnálom, Alice… Csak rossz passzban vagyok… – motyogtam magam elé, de tudtam, hogy úgyis hallotta. Megpróbáltam vidámabb képet nyújtani, ezért mosolyogva léptem be a konyhába, de Edwardot nem tudtam becsapni.

– Hogy érzed magad? – kérdezte, miközben elém tett egy hatalmas torony sziruppal leöntött palacsintát.

– Jól – bólintottam, aztán a testvéremet átvettem a bal karomba, hogy a jobbal meg tudjam fogni a villámat. – Huh, ez jó édes… – nyögtem fel az élvezettől becsukott szemmel.

– Azt mondják, hogy az édesség boldogsághormonokat termel – felelt Edward.

– Oh… – néztem le a palacsintára, aztán felmosolyogtam rá. – Azt hiszem, igaz… – emeltem még egy falatot a számhoz. Edward kissé megkönnyebbülten engedte ki a levegőt a tüdejéből. Rossz érzés volt, hogy aggodalmat okoztam neki. Gyorsan elpusztítottam a tányéromon lévő ételt egy-egy kisebb falatot az öcsémnek ajándékozva – bár Edward készített neki sárgarépapürét, ő mégis azt akarta inkább, amit én eszem –, aztán felálltam a székről.

A világ hirtelen mozdult meg, én pedig alig bírtam megtartani a karomban lévő testet. Szerencsére, Edward azonnal mellénk ugrott, és megtámasztott.

– Vedd át… – suttogtam. Éreztem, ahogy az öcsém súlya eltűnik a kezemből, és végre mindkét kézzel megtámaszkodhattam a pulton.

– Carlisle! – Edward hangja hangosabb volt, mint kellett volna. Biztos voltam benne, hogy már megint aggódik értem. – Isabella megint szédül… – mondta valószínűleg az apjának. A szemeim csukva voltak, és igyekeztem mélyeket lélegezni. Egy kéz megfogott a könyökömnél fogva, és lenyomott a székre. Éles, bántó fény hasított a szemembe, ahogy valaki felhúzta a szemhéjamat. A nemtetszésem kinyilvánításaként morgolódva próbáltam elhúzni a fejemet.

– Jól van, ezt vedd be! – A számhoz nyomtak valami tablettát. Szétnyitottam az ajkaimat, aztán hagytam, hogy megitassanak egy pár korty vízzel. Pár perc múlva úgy éreztem, jobban vagyok, ezért kinyitottam a szemeimet. A világ forgása tényleg leállt szerencsére, csak még egy kicsit gyengének éreztem magam.

– Isabella? – Edward rémült pillantással rázogatta a kezében kisebbik névrokonát. Olyan szépek voltak együtt… Mély levegőt vettem, és csak aztán szólaltam meg.

– Jól vagyok. Elmúlt.

– Jól van, üldögélj még pár percet… – simított végig az arcomon Carlisle, aztán Edward felé fordult. – Te is érzed? – kérdezte tőle.

– Igen – szimatolt bele a levegőbe Edward, mielőtt válaszolt volna.

– Mit? Mit éreztek? – kérdeztem izgatottan. Tudtam, hogy Carlisle a képességeinek köszönhetően sokkal többet meg tud állapítani illatok és hangok alapján, mint egy átlagos orvos, de nem értettem, mire gondol.

– Befalt egy csomó juharszirupot – tette hozzá Edward.

– Hé, mi van már? – csattantam fel.

– A vérednek sokkal édesebb az illata, mint korábban. Megugrott a vércukorszinted – kezdett bele a magyarázatba Carlisle végre, hogy aztán azonnal abba is hagyja.

– És ez mit jelent? – ráncoltam össze az orromat bosszúsan egy mély szippantás után a levegőből. Én nem éreztem más illatúnak a véremet, de valószínűleg csak azért, mert folyton belélegeztem az illatát, és megszoktam.

– Teleetted magad cukorral, amitől túlságosan megugrott a vércukorszinted. Nem tudom, hogy ez a farkasoknál lehetséges-e egyáltalán… Nem hallottam még olyat, hogy egy farkas beteg lenne… – elmélkedett Carlisle aggodalmasan fürkészve az arcomat.

– Beteg? – szorult össze a gyomrom. – Mi bajom?

– Cukorbetegségre tippelnék, ha ember lennél… De a korábbi vérvizsgálatok nem mutattak ki semmit. Nem értem, még sosem szúrtam el ilyesmit… – rázta a fejét kételkedve. – Leveszek egy kis vért, aztán lefekhetsz pihenni.

– Mi? Nem, nekem iskolába kell mennem. Nem lóghatok folyton, mert gyanút fognak – tiltakoztam azonnal.

– Ha beteg vagy, az nem lógás. A cukorbetegség nem vicc! – Meglepetten pislogtam Carlisle-ra. Még sosem láttam ennyire szigorúnak. Nem értettem az okát… – Hozom a táskámat – sietett ki a konyhából.

– Ez meg mi volt? – tátogtam oda Edwardnak még mindig döbbenten.

– Még sosem volt olyan, hogy ne tudta volna, kinek mi a baja. Aggódik érted, és bosszantja, hogy pont veled kapcsolatban nem jön rá a megoldásra, miközben idegen embereken erőfeszítés nélkül segít – magyarázta Edward a plafon felé emelve a tekintetét, mintha azon át olvasná ki Carlisle fejéből a gondolatokat. – Úgy gondolja, tudnia kéne, hogy mivel gyógyíthatja meg a lányát – nézett vissza rám Edward. Egyszerre kavargott a tekintetében ugyanaz az aggodalom, ami Carlisle-t is ette és a meghatottság.

– Nem kéne aggódnia, tényleg nincsen semmi bajom – pattantam fel a székről, hogy bebizonyítsam. – És unom már, hogy folyton csapoltok. Esküszöm, akkor is kevesebb vért vesztenék, ha innátok – forgattam meg a szemeimet. Nagyot sóhajtottam, mikor Edward szemei összeszűkültek. Nem értette a poént…

– Köszönöm, hogy átvetted – nyújtottam ki a karomat az öcsémért.

– Gondoltam, nem örülnél neki, ha le találna pottyanni – köszörülte meg zavartan a torkát Edward, mikor az öcsém érdeklődve rátalált a gallérja szélére, és némi húzogatás után megpróbálta megenni az anyagot.

– Most már visszaadhatod, mielőtt leeszi rólad a ruhát. Báááááár… – képzeltem el egy pillanatra a bizarr lehetőséget egy vigyor kíséretében. Edward közelebb lépett hozzám, de ahelyett, hogy átadta volna a testvéremet, hozzám hajolt.

– Ha ruha nélkül akarsz látni, csak egy szavadba kerül… – Az ő vigyora sokkal kápráztatóbbra sikerült. Egy másodpercig elkerekedett szemekkel pislogtam rá, aztán hirtelen az öcsém füléhez kaptam, és rászorítottam a tenyerem.

– Ne előtte, az istenért! – szisszentem fel. – És add már ide! – próbáltam meg átvenni tőle az apró testet, de nem hagyta.

– Szó sem lehet róla. Jön egy újabb szédülés, és leejted – rázta hevesen a fejét.

– Inkább valld be, hogy szereted tartogatni – húztam gunyoros mosolyra a számat, de az Edward arcán végigsuhanó fájdalmas érzés rádöbbentett, hogy ez most tényleg nem volt jó poén. – Sajnálom… Én…

– Semmi baj. – Edward visszalépett a fal mellé, mikor Carlisle megjelent a táskájával a kezében. A vérvétel a szokásosan zajlott. Már kezdett tényleg napi rutinná válni, és a vértől való rosszullétem még enyhén sem jött elő.

– Most pedig menj fel pihenni – zárta le a kis kémcsövet Carlisle.

– Kérlek… Hadd menjek iskolába! – néztem rá a lehető legmeghatóbb kiskutyaszemekkel. Nem akartam itthon ücsörögni, hogy a rossz gondolatok újra megszállják a fejemet. Az iskolában nem volt időm és lehetőségem összeomlani, de a szobába zárva mivel terelhetném el a figyelmemet…

– Isabella, ez tényleg nem játék… – sóhajtott fel Carlisle.

– Tudom – bólintottam. – De Edward ott lesz velem, és vigyáz rám. Ha valami baj van, azonnal hoz is haza. Igaz? – pillantottam segélykérően életem párjára.

– Ne nézz rám! Én sem tartom jó ötletnek, hogy elhagyd a házat ilyen állapotban – emelte fel szabad kezét bocsánatkérően.

– Áruló! – nyújtottam ki a nyelvemet felé.

– Isabella velünk jön az iskolába – hangzott fel Alice hangja a konyhaajtóból. – Láttad? – kérdezte Edwardtól, aki elhúzta a száját, de bólintott. – Gyere, menjünk a kocsihoz! Addig Edward felviszi a kicsit Esmének és Rosalie-nak – nyújtotta ki felém Alice a kezét. Gyorsan egy puszit nyomtam a testvérem halántékára, aztán megfogtam Alice-t, és hagytam, hogy maga után húzzon.

– Köszi – suttogtam neki már az előtérben. – Megőrültem volna itthon…

– Nem én irányítom a látomásaimat – vonta meg a vállát. Aggodalmas pillantást vetett az emelet felé. Csak most jutott eszembe, hogy a máglya óta most először látom Alice-t külön Jaspertől.

– Ha itthon szeretnél maradni, miattam nem muszáj… – kezdtem volna, de Alice megrázta a fejét.

– Mint mondtam, nem én irányítom a látomásaimat. Iskolába fogok menni ma – jelentette ki valószínűleg inkább saját magának, mint nekem. Kinyitotta előttem a bejárati ajtót, aztán kiterelt rajta.

Alice bármennyire is nyugodtnak akart látszani az autóút alatt, nem nagyon sikerült neki. A vámpírok általában képesek voltak mozdulatlan szoborként egyhelyben ülni, de Alice körme most idegesen kapargatta a bőrülést, a tekintete pedig ide-oda ugrált az utastér és a kinti táj között.

– Ha nyomot hagysz, mérges leszek… – szólalt meg Edward úgy két perccel az indulás után. Annak köszönhetően, hogy tövig nyomta a gázpedált, már majdnem félúton voltunk.

– Hagyd békén! – figyelmeztettem. Egy kissé megijesztett, hogy nekem kell megvédenem Alice-t. Máskor biztosan visszaszólt volna valami csípőset, de most úgy tűnt, hogy észre sem vette a kis párbeszédünket. Edward valamit még morgolódott magában halkan, de többet nem szólt rá Alice-re.

Gyorsan megérkeztünk az iskolához, de nem bántam. A nyüzsgés, az emberek közelsége legtöbbször idegesített, de most kifejezetten élveztem. Amíg a folyosón várakoztunk a kémia terem előtt – a tanár nem engedett be egyedül minket, mondván, semmi kedve új állást keresni, ha felrobbantaná valamelyikünk az iskolát –, figyeltem a körülöttem lévők beszélgetését. Csak most jöttem rá, hogy eddig nem is igazán tudtam, kikkel járok egy iskolába – sőt, még azt sem, hogy kikkel járok egy órára.

Az előző életemben tisztába voltam a régi iskolám minden pletykájával – hogy ki kivel jár, kit utál, mit csinált a hétvégén –, de most, hiába hallgattam végig, hogy egy Susan Harris nevű lány bele van zúgva valami Trevorba, és hogy Bonnie Evans egy házibulin úgy berúgott, hogy összehányta a szülei drága szőnyegét, valahogy egyáltalán nem hozott izgalomba, amit megtudtam.

– Baj van? – kérdezte Edward a fülemhez hajolva.

– Nem, semmi gond – ráztam meg gyorsan a fejemet. Bosszantott, hogy bármennyire is igyekszem, már nem érdekelnek azok a dolgok, amelyeknek érdekelniük kéne. Még csak tizenhét éves voltam – igaz, közeledett a következő születésnapom –, mégis más voltam, mint a többiek. És nem csak a farkasságom miatt. Megváltoztam, és velem együtt az igényeim is változtak. Nem értettem, hogy a többieket hogy érdekelhetik ilyen apró butaságok, miközben az élet sokkal nagyobb és fontosabb dolgokról szól.

– Sziasztok! – lépett elénk Russel hirtelen. Örültem, a társaságának, és annak is, hogy megzavarta az előző gondolatmenetemet, amiről biztosan tudtam, hogy nem lett volna túl vidám vége.

– Ó, jó, hogy itt vagy! – mosolyodott el végre Alice – túl boldogan. Mindhárman kissé meglepődtünk a lelkes fogadtatástól, de mikor Alice előhúzott egy listát a táskájából, már kezdtem sejteni az öröme tényleges okát. – Készítettem egy zenelistát, de ha van valami kedvenced, akkor szólj, és letöltöm neked. Ez pedig az ételek listája. Amiket a múltkor vettünk, már nem frissek, úgyhogy újból el kell mennünk vásárolni, és most te is velünk jössz! – közölte.

– Uh, igen, erről elfelejtettem szólni nektek – csaptam a homlokomra. – Te meg honnan…? – fordultam Alice felé. – Erről is… tudod, mid volt? – halkítottam le a hangomat.

– Igen. Ezért kellett ma eljönnöm – vonta meg a vállát.

– Szóval, iskola után vásárolni megyünk megint… – borzongott meg Edward. – Készülj fel a szenvedésre – nézett bizalmasan Russelre. – Ha a nők egyszer beszabadulnak egy bevásárló-központba, ég óvjon minket férfiakat – sóhajtott fel színpadiasan.

– Na szép! Mióta vagy ilyen soviniszta? – tettem csípőre a kezemet.

– Ez nem sovinizmus, ez tény – válaszolt Edward helyett Russel fülig érő szájjal.

– Láttál már ilyet? Összefogtak! – karoltam át Alice vállát. – Ez bosszút kíván! – pillantottam rá. Jó volt látni, hogy Edward megpróbál kicsit barátkozni Russellel, és reméltem, hogy Alice-t is még jobban felrázza majd ez a kis nemek közti civakodás. Ezen kívül, ez a viccelődés kicsit segített elhitetni magammal, hogy még mindig ugyanaz vagyok, aki régen voltam – egy felhőtlen életet élő tinédzserlány –, még ha valójában csak pillanatnyi színjátékot is játszottunk.

– Na és, hogyan akartok bosszút állni? – vigyorgott ránk Edward, aztán megkopogtatta a fejét. Összepréselt szájjal gondolkoztam egy percig, aztán elvigyorodtam. A tervem egyszerű volt és mégis nagyszerű!

– Majd mindenki időben megtudja! – kacsintottam Alice-re, mire visszamosolygott. Tudta, hogy azért nem mondok neki semmit még, nehogy Edward kiolvassa a fejéből.

– El az útból fiatalok! – terelt szét minket a kulcsot rázva Mr. Bromwell, hogy az ajtóhoz férjen, aztán félreállva az útból beengedett minket. Alice és én léptünk be először a terembe, a fiúk pedig követtek minket.

– Van okunk tartani tőlük? – hallottam meg Russel halk suttogását. Alice-szel összenevettünk.

11. fejezet

Láz

A bevásárlóközpontban nyüzsögtek az emberek. Rég nem voltam ilyen tömegben, és kicsit kényelmetlenül éreztem magam. Közel húzódtam Edwardhoz, aki a karját a derekamra fűzte. Még mindig aggódott értem, mert az utolsó órám előtt meg kellett látogatnom a női mosdót. Hiába mondtam neki, hogy csak az ebédnél evett pizza feküdte meg a gyomromat, nem hitt nekem. Már haza akart vinni – mondván, hogy majd Alice elintézi a vásárlást –, mikor Alice-nek újabb látomása támadt arról, hogy velük tartok. Edward pedig hiába tiltakozott, a jövőkép nem változott meg, így végül nem lettem hazatoloncolva.

Az első utunk egy cd-boltba vezetett, mert Alice mindenképpen meg akarta venni egy új együttesnek a lemezét. Állítólag, a cd-ről az egyik zeneszám szól majd a nem sokára megtartandó esküvőnkön… Legalább is, Alice szerint…

Türelmetlenül toporogtam a bolt bejáratában, miközben azon járt az agyam, miért akarnám ennyire elkapkodni majd az esküvőmet. Abban biztos voltam, hogy Edward nem kényszerítené rám, hogy most azonnal hozzámenjek, így a látomás kiváltó oka csak én lehettem. De ez mégsem tűnt így logikusnak. Túl gyors volt számomra az egész…

Valami nagyon nyomós indokot kerestem, amivel meg tudtam volna magyarázni magamnak Alice látomását, de egyáltalán nem volt ötletem. A korom, az elmúlt időszak sok feszültsége, a végtelen idő, ami előttünk állt, mind-mind arról győztek meg, hogy még várhatnánk a szerelmünk hivatalossá tételével, ezzel szemben egyetlen siettető érv sem jutott az eszembe.

– Tessék… – nyújtott felém Edward egy kis szatyrot. Alig pár perce még az egyik polc előtt válogatott, de én annyira belemerültem a gondolataimba, hogy fel sem tűnt, vett is valamit.

– Mi ez? – emeltem ki a cd-t a szatyorból.

– Békeajándék? – vonta fel a szemöldökét. Egy másodpercig fogalmam sem volt róla, hogy miről beszél, hiszen össze sem vesztünk, aztán mikor megvilágosodtam, széles vigyor ült ki az arcomra.

– Csak nem félsz tőlem? A gyenge nőtől? – pislogtam fel rá ártatlan arcot vágva.

– A nők veszélyesek, ha a bosszúról van szó… – nyúlt ki felém Edward, hogy a derekamnál fogva közelebb húzzon magához, de én elhátráltam. Nem engedhettem meg neki azt az előnyt, hogy felhasználja ellenem az elkápráztatást.

– Nem, nem, nem – ráztam meg a fejemet még mindig fülig érő szájjal. – Egy bosszúszomjas nőt nem lehet megvenni holmi apró ajándékkal.

– Akkor mivel lehetne megvenni? – húzta magabiztos félmosolyra a száját Edward.

– Ismerd be, hogy mi, nők győztünk – vontam meg a vállamat, mire elfintorodott. – Szóval, nem? – léptem közelebb hozzá, és a füléhez hajoltam. – Akkor viseljétek a következményeket – kuncogtam fel elégedetten, aztán Alice után indultam a sorok közé.

– Ezt jól megmondtad neki! – csapott a kezembe, mikor megtaláltam az Újdonságok táblával ellátott lemezek között. Kis kíváncsi… – Legyőzzük őket! Amint elmeséled, hogy mit találtál ki…

– Később. Most még nem alkalmas – kacsintottam rá, mire bólintott. – Szóval, ez lenne az? Ez lesz a zene a tudodmin? – vettem ki a kezéből a cd-t, és biztos voltam benne, hogy a rettenet kiült az arcomra. A borítóképen három fekete sminket és ruhát viselő fiú volt, akik nagyon sátáninak akartak kinézni, de csak szimplán röhejesek voltak.

– Nem – nevetett fel Alice. – Az lesz az esküvődön – mutatott a kezemben lévő szatyor felé, amelyet Edwardtól kaptam. – Csak be kellett ide jönnöm, hogy Edward megvegye neked. Tetszeni fog – biztosított róla, aztán az emós lemezt visszahajítva a helyére a bolt kijárata felé húzott.

Az élelmiszerosztályon sokkal gyorsabban végeztünk – Alice végigvágtatott a sorokon, és beledobált mindent a bevásárlókocsiba, amiről csak úgy gondolta, hogy szükség lehet rá egy kerti sütésen. Russel rémült szemekkel figyelte, hogyan gyűlik a megvett dolgok halma, és csak akkor nyugodott meg kissé, mikor közöltem vele, hogy ezt mind Cullenék fogják fizetni.

– Nem ciki, hogy az én kerti partymat ők finanszírozzák? – hajolt oda hozzám, mikor már a pénztárnál álltunk. A mögöttünk lévők elég csúnyán méregettek, amiért körülbelül negyed órába telt csak az, hogy kipakoljunk a kocsiból – vámpírgyorsasággal persze, fél másodperc lett volna.

– Nyugi, már több emberöltőnyi vagyonuk van, és Alice bármikor megmondja a lottószámokat, ha megszorulnának – nevettem fel halkan.

– Egy jövőbe látó… Még most sem hiszem el… – rázta meg hitetlenkedve a fejét Russel.

– Csak ezt? – löktem oldalba jól szórakozva, miközben Alice-ék végre eljutottak a fizetésig a pénztárnál. Pár perc múlva már a kijárat felé haladtunk, mikor észrevettem a mosdó táblát egy bal felé mutató nyíllal, és tudtam, hogy eljött a visszavágás ideje. – Alice! – torpantam meg hirtelen. – Kimegyünk a mosdóba! – közöltem.

– Jól vagy? – Edward aggodalmasan fürkészte az arcomat.

– Nyugalom, tökéletesen jól vagyok, egyszerűen csak hívnak az emberi szükségletek, ennyi – nyugtattam meg az értem aggódó részét, hogy aztán a benne lévő férfiban kelthessek gyanakvó paranoiát. – Gyere, Alice! – fogtam meg a barátnőm kezét, aztán hátrafelé pislogva a fiúkra a mosdó felé húztam.

– Készülnek valamire – hallottam Edward suttogását, és alig tudtam elfojtani egy elégedett vigyort. Ahogy beléptünk a vécébe, az egyik csaphoz mentem, és megnyitottam. Ittam pár kortynyi vizet, és csak aztán fordultam Alice felé, aki izgatottan várakozott az ajtóban.

– Csak dúdolj magadban, és ne hagyd abba! – kértem tőle egy cinkos mosoly kíséretében. Tudtam, hogy fogalma sincs róla, miért kell ezt tennie, de mikor kiléptünk a mosdóból, Edward arcán tisztán láttam, hogy Alice teljesítette a kívánságomat. Összeráncolt homlokkal fürkészte a testvérét, aki szökdécselve kapta fel a földön hagyott szatyrait, és elindult a parkoló felé.

Russel tétován toporgott az autó mellett. Idefelé úton még hátul ült velem, de most, hogy támadásra számított, látszott az arcán, hogy szívesebben ülne előre Edward mellé. Kuncogva huppantam be hátra – Edwardnál is félelmetesebbnek lenni egy ember szemében, megtisztelő gondolatnak tűnt.

Végül Alice ült mellém hátra. A hazafelé vezető úton alig bírtam visszafojtani a nevetést – néhányszor ki is tört belőlem, valami kuncogásféle. Russel a nyakát behúzva ült az anyósülésen, mintha bármelyik pillanatban a fejére zuhanhatna egy meteor, ha én úgy akarnám, Edward pedig fél percenként bámult bele a visszapillantó-tükörbe. Mire a Cullen ház elé értünk, mindketten idegroncsként szálltak ki az autóból.

Edward és Russel cipelték be a csomagokat és szatyrokat, miközben én és Alice lehuppantunk a nappali kanapéjára – Jasper kíséretében, aki azonnal felbukkant, amint megérkeztünk.

– A többiek? – érdeklődött Alice befészkelve magát Jasper ölelésébe.

– Carlisle odafent dolgozik, Esme, Rose és Emmett pedig elvitték a kisebbik Edwardot sétálni egy kicsit – kaptuk meg a tájékoztatást.- Szerintem, hamarosan itthon lesznek, mert már vagy egy órája elvannak…

– Te nem mentél – jelentette ki Alice mosolyogva.

– Téged vártalak – fonódott össze a két aranyszín tekintet egy intim pillanatra. Az arcom felforrósodott zavaromban, ezért felálltam, az ablakhoz sétáltam, és kinyitottam. A friss levegő beáramlott a szobába enyhítve egy kicsit a melegemen. Mikor Edward és Russel felbukkantak, visszaültem a kanapéra.

– Nem ültök le? – intettem a két megmaradt fotel felé. Edward gyanakodva vonta össze a szemeit, majd megrázta a fejét – Russel követte a példáját. – Hát jó – vontam meg a vállamat, aztán hátradőlve sóhajtottam egyet. Jó pár perc telt el teljes csendben, miközben én csukott szemmel élveztem a szinte bizsergető feszültséget és a tavasz friss illatát.

– Na jó, gyerünk, csináld! – hallottam meg Edward hangját végül. Mosolyogva nyitottam fel a szememet.

– Mit, édesem? – kérdeztem kedveskedő hangon.

– A bosszút. Bármi is az, essünk túl rajta! – lépett elém. Russel tétován toporgott a küszöbön – úgy láttam, ő nem tartja túl jó ötletnek a „tudjuk le minél előbb a rossz dolgokat” tervet.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – rántottam meg a vállamat. – Mi nem készülünk semmilyen bosszúra, nem igaz, Alice? – fordultam felé. – Vagy te tudsz valamilyen bosszútervről? – érdeklődtem jókedvűen.

– Nem, nem tudok – remegett meg Alice szája. Biztos voltam benne, hogy ő is nagyon élvezi a helyzetet.

– Akkor miért dúdolsz? – mordult rá Edward.

– Nem lehet jókedvem? – Alice kedveskedve Jasperhez bújt, aki érdeklődve figyelte a jelenetet.

– Persze, jókedved… – fonta össze maga előtt bosszúsan a karjait Edward. Legszívesebben azonnal felugrottam volna, hogy megcsókoljam. Annyira édes volt, mikor felhúzta magát. A homlokán megjelent egy apró ránc, és a szemei szinte szikrákat szórtak. Éreztem, ahogy a testemen végigfut a vágyakozó forróság.

– Tényleg nincs terv – álltam fel lassú mozdulatokkal. Mikor kételkedve nézett rám, megforgattam a szemeimet. – Az volt a terv, hogy azt hiszitek, van terv. Vicces volt, ahogy aggódtok – vallottam be az igazat. – A nagy, erős férfiak félnek a gyenge, védelemre szoruló nőktől… – nevettem fel. Alice halk kuncogásba kezdett a hátam mögött, amit tompított az, hogy Jasper nyakába fúrta az arcát.

Edward fürkésző tekintettel nézett rám, aztán az arckifejezetése még borúsabbá vált.

– Átvertél – nézett félre rólam.

– Át. De mókás volt… – simítottam végig a karján. Összerándult, aztán hátat fordított nekem, és kisietett a szobából. Döbbenten pislogtam utána, aztán kérdőn fordultam Alice-ék felé. Jasper lesütötte a szemeit, Alice pedig legalább olyan értetlen arcot vágott, mint én.

– Hazavinnétek Russelt? Beszélek Edwarddal – kértem fejemmel az emelet felé intve.

Bizonytalanul nyomtam le a kilincset, és léptem be a hálószobába. Edward az ablak előtt állt – észrevettem már, hogyha valami nyomasztja, és gondolkozni szeretne, akkor a tájat figyeli. Halkan becsuktam magam mögött az ajtót, aztán a háta mögé sétáltam.

– Sajnálom, ha megbántottalak valamivel… Azt hittem, ez az egész csak játék – próbáltam megbékíteni, de nem szólt egy szót sem, csak meredten bámult kifelé. – Edward, kérlek, mondj valamit! – fektettem a kezemet a vállára összeszoruló gyomorral. Olyan hirtelen fordult meg, és kapott fel, hogy még csak meg sem fordulhatott a fejemben a védekezés. Mire magamhoz tértem, már az ágyon feküdtem Edward alatt, aki nevetve fúrta a fejét a mellkasomba.

– Bevetted. Touché – vigyorgott rám végül. – Nők-férfiak, egy-egy.

– Te… Te… – dadogtam a méregtől, aztán kapálózva megpróbáltam lerúgni magamról.

– Én? – vonta fel a szemöldökét, miközben a kezeimet az ágyhoz szorította.

– Szemét! – nyújtottam ki a nyelvemet. Nem hiszem el, hogy hagytam magam átvágni! Én marha! Kétszeresen is! – Jasper tudta, igaz? Hogy csak szórakozol velem? – döbbentem rá, és még keményebben küzdöttem a szabadságomért. Ezért nem nézett rám Jasper, miután Edward a kis színjátéka részeként felrohant az emeletre – érezte, hogy valójában nem is dühös rám.

– Igen, valószínűleg, tudta – mosolygott elégedetten Edward.

– Összeesküvők! – fordítottam oldalra a fejemet, mikor a hideg ajkak el akartak hallgattatni.

– Férfiak – javított ki Edward, aztán belecsókolt a nyakamba. Önkéntelenül is halk sóhaj hagyta el a számat.

– Ez akkor is gonosz dolog volt. Megijedtem, hogy haragszol rám – morcoskodtam tovább, de a kezem felemelkedett, és az ujjaim beletúrtak a bronzos tincsekbe.

– Sajnálom… Nem hittem volna, hogy beveszed… – emelkedett fel Edward feje a nyakhajlatomból, és bűnbánó tekintettel nézett rám.

– Este kárpótolnod kell érte – vigyorogtam rá. Hallottam, ahogy kinyílik a bejárati ajtó, és Rosalie-ék megérkeznek a testvéremmel együtt. – Most viszont, megnézem az öcsémet – próbáltam meg kimászni ismét a fölöttem lévő test alól. – Na, mi az? – nevettem fel, ahogy Edward finoman visszanyomott.

– Csak még egy kicsit hadd öleljelek, olyan jó így – fúrta a fejét a nyakamhoz, aztán mélyet lélegzett.

Reméltem, hogy nem a tegnap éjszakai kiborulásom miatt van Edward ilyen szentimentális hangulatban. Nem akartam, hogy ezen rágódjon feleslegesen, azt pedig főleg nem akartam, hogy a gondolatai miatt szenvedjen. A kezeim simogatni kezdték a hátát, és oldalra fordítva a fejemet puszit nyomtam az állára.

– Na jó, menj csak… – emelkedett fel rólam pár perc után, aztán a kezét nyújtva felém, felhúzott az ágyról.

– Nem jössz velem? Játszhatnánk egy kicsit az öcsémmel… – ajánlottam fel. – Szeret veled játszani – kapaszkodtam bele Edward karjába. Hagyta, hogy magam után húzzam, de nem szólt egy szót sem, ezért kényszert éreztem arra, hogy én csacsogjak. – A múltkor megtalálta az egyik magazinodat, valami természet magazint. Azt hiszem, tetszettek neki az állatok, főleg a halak. Lehet, hogy állatorvos lesz… – tervezgettem a jövőjét. Az egy elég jól jövedelmező, mégis biztonságos szakmának tűnt.

Rosalie-ék szobája elé érve kopogtattam az ajtón, és mikor az kinyílt beléptünk.

– Hogy tetszett neki a séta? – emeltem ki a kiságyából a testvéremet, aki még mindig túl aktívnak tűnt ahhoz képest, hogy vagy egy órát kint volt a szabadban.

– Jól elvolt. Tetszettek neki a virágok – mesélte Rose mosolyogva. Az ágya mellett állt, és a késő délutáni etetéshez készítette elő a dolgokat.

– Ki is irtott egy csomót – mutatott a fésülködőasztalon heverő, kissé már kókadozó csokorra Emmett. – Rosalie-nak szedtük együtt, igaz-e kishaver? – kócolta össze az öcsém haját egy mozdulattal.

– Virágot szedtél? – érdeklődtem kedvesen, de a testvérem érdeklődését már megint valami más kötötte le.

– Ezt akarja – vett ki egy kisautót a takarója mellől Emmett, aztán a levegőbe pöccintette, és elkapta. A kicsi kezek kinyúltak, hogy megszerezzék a játékot, de én arrébb húzódtam.

– Valami baj van? – vonta össze a szemöldökét Emmett. Rosalie megállt pakolás közben, és felénk nézett.

– Alice-nek is megmondtam már… Nem akarom, hogy autókkal játsszon! – jelentettem ki. Edward beljebb lépett a szobába, és nyugtatóan a vállamra tette a kezét. Bosszúsan ráztam le magamról az érintését.

– Mi a baj az autókkal? – Rose hangja irritálóan értetlennek tűnt. Mintha nem tudta volna, hogy mi bajom.

– A játékkal semmi… De ha túlságosan megszereti őket, előbb vagy utóbb igazit is akar majd. Az pedig túl veszélyes neki – próbáltam megmagyarázni, miközben kigomboltam az ingemen a legfelső gombot, mert úgy éreztem, megfulladok a gondolattól, hogy a testvéremnek baja eshetne.

– Ugyan, hiszen még csak egy kisbaba – nevetett fel Emmett.

– Lehet, de az idő gyorsan múlik, és nem akarom, hogy Rosalie rákényszerítse a szenvedélyét. Ami mellesleg a testvérem életét is veszélyeztetheti – feleltem a levegőt kapkodva. Éreztem, ahogy felgyülemlik bennem a düh, és forró lávaként önti el a testemet. – Edward az én testvérem, és én döntöm el, hogy mi a jó neki!

– Semmit sem akarok rákényszeríteni! – lépett előrébb Rosalie, és a szemei villámokat szórtak felém.

– Ja, persze… El is felejtettem, hogy te maga vagy a kedves engedékenység…

– Isabella, ezt nem kéne… – Éreztem, ahogy Edward megpróbál maga felé fordítani, de megint eltoltam magamtól a kezét, és magam fordultam szembe vele.

– Mit nem kéne? – A padló hirtelen megmozdult a lábaim alatt, de végül sikerült talpon maradnom.

– Isabella, azt hiszem, nem vagy jól…

– Tessék?

– Izzadsz. – Meglepetten emeltem fel a szabad kezemet a homlokomhoz, miközben a tüdőmbe beszívott oxigén végigégette a légcsövemet. Mintha a levegő túl forróvá vált volna hirtelen.

– Mi történik velem? – tántorogtam előre egy lépést, miközben próbáltam a duplán látott világot újra egyesíteni.

– Vedd el tőle a gyereket! – hallottam Rosalie kétségbeesett hangját, aztán éreztem, ahogy hátulról valaki lefeszegeti a kezeimet az apró testről. A tudatom felfogta, hogy a karomban most veszélyben van a testvérem, de a végtagjaim külső ráhatás nélkül nem akartak engedelmeskedni nekem.

– Isabella… – Edward a karjaiba kapott, és szorosan magához ölelve rohant velem valahová. Egész testemben reszketni kezdtem, és ez halálra rémített.

– Tegyél le! Át fogok változni! Tegyél… – próbáltam megértetni vele, de nem figyelt rám. Ha a karjaiban leszek farkas… Ha túl közel lesz hozzám… Vad rúgkapálásba kezdtem, hogy minél messzebbre juthassak tőle, de túlságosan szorosan tartott.

– Carlisle, nyugtatót! Most! – hallottam a parancsszavakat Edward szájából, de szinte fel sem fogtam őket. Csak az járt a fejemben, hogy nem várhatom meg, amíg a remegésem kiteljesedik az átváltozásban. Az apró szúrás a karomon csak pár pillanatig fájt.

– Eressz… Eressz el, mert… – A nyelvem akadozva igyekezett megformálni a szavakat, ám a váratlanul rám törő fáradtság nem hagyta, hogy befejezzem a mondatot.

Hirtelen ébredtem, és az első gondolatom pont ugyanaz volt, mint az ájulásom előtti.

– Edward! – néztem körbe, miközben a szívem a torkomban dobogott. A saját ágyamban feküdtem, de nem emlékeztem rá, hogy kerültem oda. A forróság még mindig elárasztotta az egész testemet, de már nem remegtem. – Edward – ültem fel.

– Itt vagyok – lépett az ágyam mellé a hátam mögül, és leült a szélére. Kezeim végigtapogatták az arcát, hogy leellenőrizzem, épségben van-e. Nem ártottam-e neki…

– Nem esett bajod? – kértem megerősítést szóban is, mert a szemeimnek nem mertem hinni.

– Nekem semmi bajom. De te még mindig lázas vagy… Feküdj vissza… – nyomott le a párnára, és keze végigcirógatta az arcomat. – A fenébe, fél percenként megszárad! – emelt fel egy anyagdarabot a takarómról, ami valószínűleg borogatásként volt a homlokomon, míg fel nem ültem.

– Lázas? – hunytam le egy pillanatra a szememet. – Az nem lehet…

– Idehívtuk Jonathant, bent van Carlisle-nál – beszélt Edward hozzám, miközben a homlokomra fektette a tenyerét. – Szerinte sem történt még ilyen, de rájövünk, hogy mi bajod. Nem lesz semmi gond – mosolygott rám Edward, de láttam a szemében, hogy mennyire félt engem.

– Tudom – feleltem magabiztosságot tettetve, hogy ne fokozzam Edward aggodalmát. – Annyira megijedtem, hogy bántom a testvéremet vagy téged… – hunytam le a szemeimet szégyenemben. Fogalmam sem volt, hogy történhetett meg ez az egész, hiszen már tudtam irányítani az átváltozásomat, most mégis csak egy hajszálon múlt, hogy nem vettem fel a farkas alakomat a szeretteim közvetlen közelében. – Talán… Jobb lenne, ha megint tartanánk egy kis távolságot… – mondtam ki összeszoruló torokkal.

– Szó sem lehet róla! – állt meg Edward keze. Ahogy felnéztem rá, a tekintete rémülten fürkészte az arcomat.

– Nem akarom, hogy bajod essen… Vagy bárki másnak… – csordult végig egy könnycsepp az arcomon. Gyorsan letöröltem, aztán mély levegőt vettem. A fejem rettenetesen fájt, de nem halogathattam ezt a beszélgetést.

– Nem foglak betegen magadra hagyni! Ezt jobb, ha kivered abból a makacs fejedből! – Edward felemelte a kezét, és gombolgatni kezdte az ingét. Kiszáradt torokkal nyeltem egyet, és az újabb hőhullámtól kivert a víz.

– Mit csinálsz? – suttogtam.

– Muszáj lehűtselek egy kicsit… – magyarázta, miközben mellém feküdt, és szorosan magához húzott.

– Nem biztos, hogy ez jó ötlet. Ha megint elvesztem az önuralmam, és… – próbáltam lebeszélni a tervéről erőtlenül – túl jó érzés volt a hideg bőr érintése a sajátomon, és túlságosan lüktetett egy ér a fejemen ahhoz, hogy vitatkozni tudjak. Edward sóhaja vonta el a figyelmemet a betegségemről.

– Mi az? – kérdeztem álom és ébrenlét között lebegve.

– Ez érdekes érzés… – motyogta Edward végigsimítva a hátamon.

– Azt hiszem, hogy most nem vagyok olyan állapotban – kuncogtam fel homlokomat a mellkasának döntve.

– Bolond, nem arra gondoltam… – nevetett fel Edward halkan, amitől aprót borzongtam. Szerettem a nevetését – olyan volt, mint egy kellemes hullám, amely végigsimogat tetőtől talpig. – Már szinte emberinek érzem magam.

– Hmmm? – motyogtam egy ásítás után.

– Felmelegedett a bőröm… Már majdnem olyan, mintha vér keringene az ereimben – mozgatta meg az ujjait Edward maga elé nyújtva a kezét.

– Nem igazán érzem… – feleltem kissé csalódottan.

– A láz miatt. Sajnos, nem sokáig tudlak én sem hűteni… – Edward sóhaja most aggodalmas volt. – Ki kell találnom valami mást …

– Rendben, csak még egy kicsit maradj – mormoltam lehunyva a szemeimet. Már éppen elszunnyadtam volna ettől a békés hűvöstől, mikor odakint hangzavar támadt, és Edward hirtelen felemelte a fejét, mintha fülelne.

– Mi az? – mormoltam álmosan.

– Alice-nek látomása volt. Mindjárt visszajövök – pattant ki Edward az ágyból, és mielőtt még bármit kérdezhettem volna, elhagyta a szobát.

12. fejezet

Jégpróba

Szerencsére, nem kellett sokáig várnom Edwardra, hogy megtudjam, mi is történhetett. Ahogy belépett az ajtón, láttam az arcán, hogy feszült, és tudtam, hogy Alice látomása nem kellemes híreket hozott. Megvártam, amíg visszaül az ágyam szélére, aztán kérdeztem csak rá.

– Mit látott?

– Nem biztos, hogy most ezzel kéne foglalkoznod… – simított végig az arcomon.

– Kérlek… – fogtam meg a kezét. – Halálra fogom idegeskedni magam, ha nem tudom, mi van – néztem rá könyörgő szemekkel. Nem kierőszakolni akartam belőle a választ, csak tényleg nem lett volna egy perc nyugtom sem, ha már megint úgy történik valami a családommal kapcsolatban, hogy engem kihagynak belőle.

– Egyezzünk meg – nyomott egy puszit a homlokomra Edward.

– Mondd! – sóhajtottam.

– Kitaláltam valamit, hogy levigyük a lázadat. Először ezzel foglalkozzunk, mert nem maradhat tartósan ilyen magas a hőmérsékleted, és amint elmúlt, elmesélek mindent, rendben? – mondta el a feltételeit. Csak egy fél percig gondolkoztam rajta, mert szörnyen fájt a fejem, aztán végül bólintottam. Valószínűleg úgyis, jobban tudok majd foglalkozni a problémáinkkal, ha már nem érzem úgy magam, mint akit a pokol egyik üstjében sütögetnek.

– Oké. Csináljuk – egyeztem bele. Edward felállt az ágyamról, és legnagyobb meglepetésemre, ahelyett, hogy valami gyógyszer vagy bármi mást hozott volna, kinyúlt felém, és egyszerűen a karjába kapott. – Mit csi… – akartam megkérdezni, de egy csókkal elhallgattatott.

– Csak csukd be a szemed, és pihenj. Elmegyünk valahová – vitt ki egy szál hálóingben a folyosóra. Az egyik karomat a nyakába fontam, míg a másikat a mellkasához támasztottam, és fejemet nekidöntöttem az egyre inkább felmelegedő mellkasnak.

– Hová viszed, fiam? – szólalt meg Carlisle közvetlenül mellettünk, de túl fáradtnak éreztem magam ahhoz, hogy felnyissam a szemeimet.

– A Denalikhoz. Tartós hidegre van szüksége. Amint lement a láza, visszahozom – magyarázta Edward. Nem igazán értettem, a Denalik hogyan tudnának segíteni rajtam, de tökéletesen megbíztam Edwardban.

– Nem örülök neki… – Carlisle hangja aggodalmaskodó volt. Éreztem, hogy egy kéz megérinti a homlokomat, és az illat alapján tudtam, hogy most ő volt az, nem Edward. – Vigyázz rá, és ha bármi gond van, hívj vagy hozd haza!

– Úgy lesz – sóhajtott fel Edward. Már türelmetlen volt – az izmai megfeszültek, és lélegezni is épphogy lélegzett. Mikor végre kiléptünk a házból, és a friss levegő megtöltötte a tüdőmet, ő is érezhetően megkönnyebbült. Rohanni kezdett velem, de én túl fáradt voltam ahhoz, hogy élvezhessem az egészet. Lassan el is nyomott az álom, és csak akkor ébredtem fel, mikor Edward megállt velem.

– Megérkeztünk – kaptam egy mosolyt ajándékba, amikor laposakat pislogva felnyitottam a szemeimet.

– Hol vagyunk? – érdeklődtem kissé nyűgös hangon. Kissé fáztam, és a hasam is görcsölni kezdett. Nem esett volna túl jól, ha most még a női bajokkal is foglalkoznom kellett volna…

– Északon, Tanyáék területén. Gyere, ez jól fog esni – térdelt le velem óvatosan a földre Edward. Csak most vettem észre, hogy körülöttünk mindenhol hó és jég van. Az óvó karok lassan beleeresztettek a puha fehérségbe. A hó azonnal olvadni kezdett körülöttem, de Edward újra és újra szórt rám néhány kupacnyit – itt kifogyhatatlan volt a hideg, bármilyen forró is volt a testem. Pár percig egészen jól esett az érzés, aztán hirtelen mintha hasba rúgtak volna. Csak halk nyöszörgés jött ki a torkomon a sokkoló érzéstől, miközben az ujjaim megpróbáltak fogást találni a havon.

– Edward… – nyögtem ki végül. – Valami nem jó!

– Mi a baj? – dobta le a kezében tartott félig fagyott hókupacot maga mellé. Csak arra volt erőm, hogy felemeljem a karjaimat, jelezve, emeljen ki azonnal a hidegből.

– Edward – sírtam a vállába, ahogy magához ölelt. Az alhasamat, mintha valaki késsel szurkálta volna. – Edward nagyon fáj!

– Mi történt? Mi a baj, Isabella? – A kétségbeesés tisztán érezhető volt Edwardon, de most nem tudtam ezzel foglalkozni. A sikoltozáson és a síráson kívül semmire sem tudtam gondolni. A fájdalom szinte másodpercenként nyilallt belém. Edward rohanni kezdett velem, de nem abba az irányba, ahonnan jöttünk. Ömlött rólam a víz, és csak homályosan jutott el a tudatomig, hogy mi történik velem. Hangokat hallottam, és éreztem, ahogy lefektetnek valahová. A kezem tapogatózva nyúlt ki, hogy feljebb húzza magamon a takarót. Belemarkoltam a vastag anyagba, és a fájdalom okozta hidegrázástól összekoccanó fogakkal imádkoztam magamban, hogy végre véget érjen ez az egész.

– Nem értem, mi történt… – Edward hangjára ébredtem fel. Egy másodpercig figyeltem a saját testemet, de a fájdalom már elmúlt. A paplan meleg burokként vett körbe. Mélyet szusszantottam, aztán lassan felnyitottam a szemeimet. – Felébredt… Isabella, Isabella, hogy érzed magad? – Az aranybarna tekintet rettegve fürkészte az arcomat.

– Jól vagyok… – motyogtam. – Mi történt?

– Rosszul lettél odakint. Azt hittem már, hogy… – Edward egy pillanatra félrefordította a fejét, és fájdalmas kifejezés ült ki az arcára. – Carlisle mindjárt itt lesz. Szóltam neki, hogy azonnal jöjjön Tanyáékhoz. Nem mertelek hazáig cipelni ilyen állapotban – magyarázta. Érdeklődve pillantottam körbe.

A Denali ház sokkal régimódibbnak tűnt, mint a Cullen ház. Az ágy, amiben feküdtem baldachinos volt, és a fal mellett egy hatalmas, tömör fából készült szekrény állt gyönyörű, díszes faragással.

– Tudod, hogy itt vagyok még… – Visszafordultam Edwardhoz, aki éppen gúnyos szemforgatással jutalmazta a vonal túlsó végén lévő személyt. Csak most vettem észre a kezében a mobiltelefonját.

– Alice az? – intettem aprót a fejemmel a készülék felé, bár tudtam a választ. Tompán hallottam az izgatott női hangot a másik oldalon.

– Igen, ő. Aggódott érted – felelte nekem, aztán ismét a mobilra fordította figyelmét. – Majd visszahívlak, Carlisle már a közelben van, még körülbelül három perc – mondta a húgának, aztán megszakította a hívást. – Lelkiismeret-furdalása van, amiért nem látta előre, hogy ez fog történni… Annyira rákoncentrált a… – kezdett bele, de aztán félbehagyta a mondatot. – Mindegy, pihenj csak.

– Mondd el, kérlek… Mire koncentrált Alice? – kérdeztem halovány hangon, és intenzív bámulásba kezdtem, hogy Edward ne tudjon megint lerázni.

– Rendben – sóhajtott fel végül, mikor látta rajtam, hogy úgysem hagyom békén, amíg nem beszél. – Aro visszaküldi Forksba Giannát.

– Miért? – szorult össze a gyomrom.

– Egy kívülálló tud a létezésünkről. – Egy másodpercig zavarodottan pislogtam magam elé, aztán elakadt a lélegzetem.

– Russel? Mit akarnak tenni vele? – próbáltam ülő helyzetbe tornászni magam az ágyban, de Edward ellenkezést nem tűrően visszanyomott a párnára.

– Természetesen, nem maradhat életben – hallatott halk, bosszankodó morgást. – Legalább is, a Volturi szabályai szerint.

– Mi? Nem hagyhatjuk, hogy…! – kapkodtam levegőért riadtan. Az nem lehet, hogy Cullenék csak ülni akarnak ölbe tett kézzel. – Edward, én rángattam bele ebbe az egészbe! Muszáj megmentenünk.

– Nyugalom… Nyugodj meg! Ezért nem akartam most elmondani – méltatlankodott. – Természetesen, mindent meg fogunk tenni, hogy életben tartsuk, de…

– De? – csattantam fel. – Nem hagyhatjuk, hogy bántsák. Nem bújhatunk el, és nézhetjük csak úgy végig.

– Isabella, ez a Volturi! – pattant fel mellőlem Edward, aztán idegesen mászkálni kezdett. – Ha harcolnunk kéne ellenük, mind meghalnánk. Nem félek! Nem féltem a saját létemet, de a családom és te… – túrt bele a hajába, aztán maga mellé ejtette a karját.

– Tudom, de… – szorult össze a torkom. A gondolat, hogy Edwardnak vagy a többieknek baja esik, elviselhetetlen volt.

– Nincs de. Legalább is, nem most – lépett be a szobába Tanya egy tálcával a kezében. Carlisle követte őt. – Te ülj le, és ne zaklasd fel Isabellát! – parancsolt rá a vámpírnő Edwardra, aki lesütött szemmel azonnal engedelmeskedett neki. Meg akartam védeni őt, hiszen én követeltem ki a kérdésemre a válaszát, de még mielőtt megtehettem volna Tanya felém fordult. – Te pedig, először túl leszel ezen, és csak aztán gondolkozol a biztos öngyilkosságon.

– Ez nem… – próbáltam tiltakozni, de hiába.

– Csitt! – vágott közbe Tanya, aztán letette mellém a tálcát. Borzongva vettem észre, hogy egy hatalmas tál jég van rajta. Csak remélni tudtam, hogy nem akarnak ismét lehűteni – a fájdalomnak az emlékétől is sírni tudtam volna.

– Hogy érzed magad? – lépett az ágyhoz Carlisle.

– Jól vagyok. – feleltem. A kezével ellenőrizte a hőmérsékletemet, aztán pókerarccal Edwardhoz fordult.

– Csak odakint volt rosszul? – kérdezte.

– Igen, a hóban fekve. Miután behoztam, öt perc alatt helyre jött, és nyugodtan elaludt – felelt Edward. – Én még sosem láttam ilyet… Ez annyira… Furcsa és ijesztő. Nem! Ezt ne! – csattant fel hirtelen – meglepetésemben összerezzentem. Felugrott a székről, amelyre Tanya száműzte mellőlem, és az ágyra ülve megfogta a kezemet, mintha csak az érintésével akarna védeni valamitől.

– Mi az? – kérdeztem riadtan.

– Csak ki szeretnék próbálni valamit – felelte Carlisle. – Végeztem a legújabb vérmintád analízisével, és…

– Nem! Elég volt! – Meglepetten kerekedtek el a szemeim. Még sosem hallottam Edwardot ilyen hangon beszélni az apjával. – Hamis reményeket keltesz benne. Ez nem lehet! – rázta a fejét eszelősen.

– Mi folyik itt? – A tekintetem felváltva járt a fiúk között, de ők csak farkasszemet néztek egymással. Carlisle tekintete gyengéd és megértő volt, míg a fiáé rémült és dacos. Biztos voltam benne, hogy Carlisle hangtalanul is folytatta a meggyőzést, legalább is, Edward halk tiltakozó morgása ezt bizonyította számomra.

– És ha megint fájdalmai lesznek? – Edward szorítása erősödött az ujjaim körül. A kérdésétől én is kissé rémülten meredtem Carlisle-ra.

– Ahogy behoztad, elmúltak, nem igaz? Maximum pár másodperc lenne… Tudom, hogy… Én sem akarok fájdalmat okozni neki – pillantott rám Carlisle elkínzott tekintettel. – De inkább most egy kevés fájdalom, minthogy később… – hagyta félbe a mondatot.

– De az nem lehet! – hunyta le a szemét Edward, az arcán pedig olyan érzések suhantak végig, amelyek miatt aggodalom öntött el.

– Valaki mondja már el, miről van szó, könyörgöm – kértem halk hangon. A fiúk rám néztek végre, de mintha egyikük sem tudott volna megszólalni.

– Na jó, akkor majd én… Úgyis mindig a nőkre hárul a neheze – vett mély levegőt Tanya, mire Edward teste megfeszült mellettem. – Van néhány monda és történet embernőkről, akik teherbe estek vámpírférfiak által.

– Igen, tudom – bólintottam. – Carlisle már mesélt erről.

– Ezek a mondák eldugott helyekről származnak. Trópusi őserdők, sivatagok… Talán, mert ezeken a helyeken könnyebb elrejtőznünk az emberek elől. De… Az is lehet, hogy a forróság miatt. Carlisle-nak, miután Edward elmondta neki telefonon, hogy fájdalmaid voltak a tested hűtése közben, feltűnt, hogy minden terhességről szóló történet valami magas hőmérsékletű helyen játszódik – magyarázta Tanya, aztán elhallgatott, és várta a reakciómat.

– Miért meleg helyen?

– Az emberi magzatnak is szüksége van az anyja testmelegére, de egy vámpírmagzat… Hogy megfoganjon és megmaradjon a hűvös mag, talán, nagyobb hőmérsékletre van szüksége – vonta meg a vállát.

– De Forks nem egy őserdő vagy sivatag, sőt – nevettem fel kissé kétségbeesett hangon. Nem akartam ismét hiú ábrándokba ringatni magam, így is épp eléggé fájt a tudat, hogy sosem lehetek édesanya.

– Nem is kell, hogy az legyen – mosolyodott el Tanya úgy, mintha egy kisgyereknek próbálna megmagyarázni valami nagyon egyszerű dolgot. – Van más, ami melegen tartja a babát – fektette a takaróra a kezét pont a hasam fölé.

– Farkas vagyok – nyögtem ki a megoldást, miközben Edwardra pillantottam – az álkapcsa megfeszült, ahogy a fogait összeszorította. A testhőm jóval magasabb volt, mint egy normális emberé, így könnyen megfoganhattam, ha ez az egész valóság. – Azt mondtad, hogy nem vagyok terhes – fordultam Carlisle-hoz összeráncolt homlokkal, miközben próbáltam felfogni az előbb hallottakat. – Ezek csak mítoszok, nem igaz? Hiszen, az ultrahang és a vérvizsgálat sem mutatott semmit.

– Nem tudom, mit higgyek – hajtotta le a fejét Carlisle. – Biztos vagyok benne, hogy mikor először megvizsgáltalak, még nem voltál terhes. A véred semmi különöset nem mutatott. Talán, álterhesség volt, talán, a tested tiltakozott a megfoganás ellen. Nem tudom… De a mostani vizsgálatok…

– Mi van velük?

– A vércukorszinted az egekben volt, és az ellenanyagból is a triplája termelődött benned, mint eddig.

– És ez mit jelent? – kapaszkodtam Edward kezébe olyan szorosan, mintha épp egy háborgó tengerben küzdenék a felszínen maradásért.

– Te immunis vagy a vámpírméregre, de egy magzat, amelyik félig vámpír, félig pedig farkas génekkel rendelkezik… Mintha a testeden belül egy csata folyna. – Carlisle önkéntelenül izgatott lett magyarázat közben, aztán mikor rájött erre, szégyenkezve elhallgatott.

– Szóval, lehetséges, hogy a gyermekem éppen az életéért küzd odabent? – csúsztattam szabad kezemet a hasamra megrendülve.

– Az igazság az, hogy fogalmam sincs róla – fújta ki Carlisle a levegőt fáradtan a tüdejéből. – Az első vizsgálat alatt még nem voltál terhes, így nem láthattam semmit az ultrahanggal, de ha csak utána történt a megtermékenyülés… Talán, meg kéne néznünk még egyszer. A legmodernebb gép van otthon, ami akár pár nappal a megtermékenyülés után kimutatja már a magzatot egy olyan éles látással rendelkező valakinek, mint én.

– De tehetnénk egy könnyebb próbát is – szólt közben Tanya ismét.

– Megmondtam már, hogy nem! – tiltakozott Edward. – Ez az egész nonszensz! Ez… Ez nem történhet meg! Ilyen nincs! – hajtotta a fejét a tenyerébe.

– Mondtam már, hogy utálom, mikor fogalmam sincs, miről beszéltek? – lélegeztem egy mélyet, hogy visszafogjam magam.

– A jég… Könnyű lenne bebizonyítani, hogy a hidegtől lettél rosszul, és nem mástól – szánt meg Tanya a válasszal. – Ha nem lesznek fájdalmaid a jégtől, akkor úgyis megdől Carlisle egész elmélete, és nem kell ezen rágódnunk.

– Nem – ráztam meg a fejemet.

– Végre valamiben egyetértünk – sóhajtott fel Edward. – Hallottátok, nem vállalja. Szerinte is hülyeség ez az egész.

– Nem… Én nem emiatt nem akarom – néztem bocsánatkérően az aranybarna szemekbe. Hiába fogadtam meg, hogy nem reménykedem, egyszerűen nem tudtam száműzni a gondolatot a fejemből, hogy talán mégis léteznek csodák.

– Csak egy kis fájdalom lenne, semmi több… Amint megérzed, azonnal abbahagynánk a hűtésedet – próbálkozott Carlisle úgy gondolva, hogyha nem az elméletét tartom ostobaságnak, akkor valószínűleg, a kínokat szeretném elkerülni. – Ha tényleg terhes vagy, muszáj mihamarabb megtudnunk. És a lázadat is le kell vinnünk. Ha a hideggel nem próbálkozhatunk, akkor valami más módszert kell találnunk minél előbb.

– Nem érdekel a fájdalom – füllentettem, mire kételkedő pillantásokat kaptam válaszként. – Na jó, nem az érdekel elsősorban. Nem fogom kínozni a gyerekemet! A hideg fáj neki. Ti mondtátok, hogy melegre van szüksége. A testem melegére – mosolyodtam el önkéntelenül. Jó érzés volt a tudat, hogy a kisbabámnak már most szüksége van rám.

– De nincs semmiféle kisbaba! – pattant fel Edward mellőlem. Értetlenül néztem, ahogy fel-le kezd járkálni.

– Edward… – szólítottam meg, miután vagy egy percig észre sem vette, hogy még mindig egy szobában van velünk.

– Ez egyszerűen nem történhet meg… – motyogta maga elé. – Ha ez igaz lenne… Azok a mondák… A vége mindig… Nem, ez nem lehet a valóság. – Halkan felsikkantottam, mikor Edward keze előrelendülve a falba csapódott. A szám elé szorított kézzel figyeltem, ahogy Carlisle a fia mögé lép, és óvatosan megérinti a vállát. Edward izmai egy pillanatra megfeszültek – mintha csak egy hajszál választaná el attól, hogy az érintést megtorolja –, aztán lassú mozdulatokkal megfordult.

– Nem lesz semmi baj – vette Carlisle a két keze közé a fia arcát. – Ha az, amitől tartunk, igaz lenne, megoldom – fonódott össze az aranybarna és a feszültségtől elfeketedett tekintet, aztán Edward lehajtotta a fejét. Nem értettem pontosan, mivel is nyugtatta meg Carlisle Edwardot, de cseppet sem tetszett, ahogyan viselkedtek. Mintha a terhességem valamiféle baj lenne, nem pedig áldás. Fáradtan hunytam le a szemeimet, miközben az összekuszálódott gondolataimtól igyekeztem megtisztítani a fejemet. Olyanok voltak, mint egy pókháló, amelybe véletlenül belefutott az ember, és most nem tudja kiszedni a hajából a szálakat, bármennyire is próbálkozik.

– Hogy érzed magad? – Észre sem vettem, hogy Edward mikor ült vissza mellém az ágyra.

– Jól vagyok.

– Hazaviszünk, rendben? – kérdezte, mire bólintottam. Le akarta húzni rólam a takarót, de Tanya keze megállította.

– Vigyétek magatokkal, hátha fázik útközben – paskolta meg a lábamat finoman.

– Köszönöm – mosolyogtam rá halványan. Örültem a kedvességének, mert nem esett volna túl jól kimászni a meleg anyag alól.

Mikor beültettek az autóba – amelyet szintén Tanya adott kölcsön, hogy kényelmesen utazhassak hazafelé –, és elindultunk, még mindig azon elmélkedtem, hogy Edward miért ilyen feszült a gondolattól, hogy apa lesz. Hiszen, ő maga is elismerte, hogy az emberi életében vágyott erre. És még az alternatív módszereket is felvetette, mikor ki voltam borulva… Csak miattam tette volna? Azért játszotta volna meg, hogy szeretne gyereket, mert boldoggá akart tenni az együttérzésével?

A hátsó ülésen kuporogva az arcát figyeltem a visszapillantó-tükörben, de csak meredt maga elé, mintha azt sem tudná, hol van éppen. Még feljebb húztam magamon a takarót, és titokban a hasamra csúsztattam a kezemet alatta. Tényleg odabent vagy? Hallasz engem? – majdnem felnevettem, mikor rájöttem, hogy gondolatban egy apró magocskánál alig nagyobb kisbabámhoz beszélek. Remélem, hogy odabent vagy… Akarom, hogy létezz! Akarlak! – simogattam a helyet, ahol a méhemet sejtettem. Szinte még azt is vártam, hogy majd valamiféle mozgolódást érzek a kezem alatt, de persze, ez csak egy őrült vágy volt. Ha terhes is vagyok, még jó időbe telik, mire érezni is fogom…

– Ha az ultrahangon látszik – köszörültem meg a torkomat egy fél órányi csend után. –, mi lesz? Mármint, megvannak otthon a megfelelő orvosi eszközök, hogy…

– Ha tényleg állapotos vagy, tudok segíteni rajtad. – Carlisle nem nézett rám, de láttam, hogy az ujjai elfehérednek, olyan erősen szorítja a kormányt. Edwardra pillantottam a tükörben, hogy vajon, észrevette-e az apja reakcióját, de ő ugyanúgy mozdulatlanul ült, talán csak az arca volt sápadtabb, mint korábban.

– Csináltál már ilyet? – próbáltam meg fenntartani a beszélgetést. Nem csak azért, mert frusztrált a csend, hanem mert kíváncsi is voltam. Bíztam Carlisle-ban, de tudni szerettem volna, hogy minden rendben lesz-e majd, amikor eljön az ideje, hogy világra hozzam a gyermekemet.

– Párszor, de csak embereknél. És csak ha muszáj volt.

– Ha muszáj volt? – vontam össze a szemöldökömet értetlenül.

– Ha a magzat léte veszélyeztette az anya életét, és egyszer, mikor erőszakból származott a terhesség. – Mikor rájöttem, hogy Carlisle miről is beszél, döbbenten elkerekedtek a szemeim. Így értette, hogy megoldja? És Edward beleegyezett? Ő tudta, hogy ez mit jelent?

– Ti… ti meg akarjátok ölni a gyermekemet? – kérdeztem hisztérikus hangon, miközben zihálva kezdtem kapkodni a levegőt.

13. fejezet

Burok

Ahogy lefékezett az autó a ház előtt, kinyitottam az ajtót, és a lehetőségeimhez képest a lehető leggyorsabban kikászálódtam a hátsó ülésről. A takarót magam köré fonva indultam el a ház felé kissé ingatag lábakkal, miközben fogalmam sem volt róla, hogy ordítani vagy sírni lenne-e nagyobb kedvem. A csalódottság égető fájdalomként hullámzott keresztül rajtam újra és újra. A férfi, akit az életemnél is jobban szeretek, és az a valaki, akire apámként nézek fel, meg akarják ölni a gyermekemet… Hogy lehetne nyugodtan kezelni ezt a gondolatot?

– Isabella, várj! – Edward mellettem sietett megfeszülő testtel, mintha attól tartana, hogy bármikor megbotolhatnék, és neki el kéne kapnia, Carlisle pedig lassabb léptekkel követett minket.

– Átköltözöm La Push-ba! – jelentettem ki.

– Tessék? – Edward egy pillanatra megtorpant, aztán mikor rájött, hogy én tovább haladtam, két hatalmas lépéssel beért. – Ezt nem teheted…

– Francot nem! – csattantam fel, miközben úgy löktem be az ajtót, hogy az majdnem kiszakadt a helyéből. A család többi tagja azonnal lent termett a földszinten, és bár aggodalmasnak látszottak, nem voltak annyira felzaklatva, mint Edwardék. Felpillantottam Carlisle-ra, aki aprót rázott a fején. Vagyis, a többieknek még nem mondta el az elméletét…

– Annyira sajnálom, hogy nem láttam előre… – ölelt meg Alice. – Tudnom kellett volna, hogy rosszul leszel, ha Edward elvisz. Kérlek, ne haragudj rám! Az én hibám!

– Semmi baj, Alice. Te semmiről sem tehetsz – próbáltam megnyugtatni a lelkiismeretét.

– Jobban vagy? – érdeklődött Esme anyai féltéssel az arcán.

– Igen, semmi bajom – biztosítottam róla. Igaz, hogy a lázam még mindig nem ment le, és emiatt nem éreztem magam a legjobban, de ha ennyit el kell viselnem a kisbabám kényelméért, akkor legyen… Semmiség az egész. Hallottam, hogy Edward a hátam mögött felmordul, de nem foglalkoztam vele. – Alice, segítenél összeszedni pár cuccot? – Bármennyire is nehezemre esett volna Edwardtól távol lenni, muszáj volt megtennem ezt a lépést. A közös gyermekünk érdekében. Miután megszültem, Edward is teljesen másképp látja majd a dolgokat… Egy gyönyörű kisbabát csak nem utasítana vissza. A saját fiát. Muszáj szeretnie őt. Bennem már most olyan erős szeretet lángolt, hogy hittem, bármire képes lennék a gyermekemért.

– Tényleg el akarsz menni? De hát, miért? – kerekedtek el Alice szemei. Mély levegőt vettem, és csak aztán folytattam.

– Mert gyereket várok, és ők meg akarják ölni! – pillantottam vádlón Edward és Carlisle felé. Hirtelen mintha megsüketültem volna – halotti csend borult az egész házra.

– Gyereket? – Rosalie hangja halk és hitetlenkedő volt. – De az lehetetlen… – fordult az apja felé. A testvérem a karjában érdeklődve nézett fel rá észlelve a hangulatváltozását.

– Ez még egyáltalán nem biztos. Csak van egy elméletem… – lépett előrébb Carlisle. – Hagyd, hogy megvizsgáljalak, utána még megbeszélhetjük, hogy mit is kell tennünk… – kérte tőlem.

– Hogy megtarthatom-e a gyerekemet vagy sem? – A hangom vagy fél oktávnyit magasodott, és a szemeim szinte szikrákat szórtak. – Ezen nincs mit megbeszélni!

– Hát nem érted? – Edward arca eltorzult a tehetetlen dühtől, ujjai a hajába túrtak. Egy pillanatra megszeppenten néztem rá – még sosem láttam ilyennek, mintha épp az őrület szélén állt volna. – Azok a mondák… A végük mindig halál. Ha az a valami benned marad, meg fogsz… – A hangja elcsuklott, és olyan tekintettel nézett rám, mintha már tényleg nem élnék. A gerincemen végigfutó jeges érzés megborzongatott.

– Ő nem valami… – suttogtam megrendülten. – Ő a kisbabánk.

– Carlisle-nak tényleg meg kéne vizsgálnia – fogta meg Alice a kezeimet. – Lehet, hogy felesleges ez az egész. Előbb tudjuk meg, mi is a valódi helyzet, rendben? – húzott a lépcsők felé. Rossz érzés fogott el. Tudtam, hogy Carlisle sosem akarna bántani, de ha ő is úgy gondolja, mint Edward… Vajon, az életemért képes lenne az akaratomon kívül elvégezni az abortuszt?

– Várj, előbb ki kell mennem a mosdóba! – szabadítottam ki magam a fogásából. Vetettem egy utolsó pillantást Edwardra, aki dermedten a padlóra szegezte a tekintetét. Nem úgy, mint aki nem akar felnézni az ember szemébe, és ezért direkt valami mást fixíroz, hanem inkább, mint aki nincs is tisztában azzal, hol is van éppen. A többiek arcán már nem is mertem végignézni… Főleg Rosalie-én. Utolsó alkalommal szörnyen bántam vele, és sejtettem, milyen fájdalmas lehet számára az, ami történik.

Próbáltam lassú léptekkel haladni, hogy ne vegyék észre rajtam, készülök valamire, de a szívem a torkomban dobogott. Reméltem, hogy Jasper betudja az izgalmat a veszekedésünknek, és nem jön rá, hogy más is van mögötte.

A mosdóba érve ledobtam a takarót a mosógép tetejére, megnyitottam a csapot, aztán az ablakhoz mentem, és felhúztam. Kicsit szédelegtem a láz miatt, mikor kihajoltam és lepillantottam, de igyekeztem nem foglalkozni ezzel. Átlendítettem a lábaimat a párkányon, aztán ülő helyzetből az ereszbe kapaszkodva felhúztam magam. Végigaraszoltam az eresz és a kiugrók segítségével egészen Carlisle szobájáig – a többiek esetében nem voltam biztos benne, hogy a szobájukban hagyták-e a mobiljukat, de Carlisle-nál volt vonalas telefon a sürgős esetek miatt –, és végül halkan bemásztam a nyitott ablakon. Megkönnyebbülten fújtam ki a levegőt, ahogy biztos talajt éreztem a lábaim alatt.

Gyorsan az íróasztalhoz mentem, felemeltem a kagylót, majd tárcsáztam.

– Igen? – szólt bele egy férfihang a telefonba.

– Isabella vagyok – suttogtam halkan örülve annak, hogy egy farkas számára ez is tökéletesen hallható.

– Isabella? Valami baj van? – Aidan hangja őszintén aggódó volt.

– Gyere a Cullen házba, szükségem van… – kezdtem volna elmagyarázni a helyzetet, mikor odakintről zajok szűrődtek be. Jasper és Carlisle jöttek fel az emeletre. Visszatartott lélegzettel figyeltem, ahogyan a kilincs megmozdul, aztán hirtelen Jasper hangja visszhangzott végig a folyosón.

– Várj! Előbb… előbb hozzuk le az ultrahangot – tanácsolta Carlisle-nak. Pár másodpercig csend volt, aztán tovább indultak. Megkönnyebbülve eresztettem ki a tüdőmben tartott levegőt.

– Isabella? Isabella, ott vagy? Mi történt? – idegeskedett Aidan a másik oldalon.

– Most nem tudok beszélni. Segíts! – motyogtam a kagylóba, aztán visszatettem a helyére. Újra az ablakhoz léptem, és az előbb megtett utat visszafelé is letudtam. A mosdóban tényleg megmostam az arcomat és ittam is egy kevés hideg vizet – mert a láz és az izgalom miatt teljesen felhevültem –, aztán kiléptem a folyosóra.

– Kész vagy? – sietett fel Alice a lépcsőn. Szerencsére, úgy tűnt, senki nem vette észre a kis akciómat. Legalább erre jó volt, hogy aggodalmasan reagáltak a híremre, és ez lekötötte minden figyelmüket.

– Igen, kész – bólintottam. Reméltem, hogy Aidan vette a lapot, és a lehető leggyorsabban elindul értem. Biztos voltam benne, hogy azok után, ami vele és Saoréval történt, meg fogja érteni az álláspontomat.

Alice bevezetett Carlisle irodájába, és leültetett a székre, amely az íróasztal előtt állt, aztán elkezdte átrendezni a szobát úgy, ahogyan a múltkori vizsgálatkor is volt.

– Beszéltem Edwarddal – szólalt meg a tömör mahagóni asztalt egyensúlyozva a levegőben. Mikor kérdőn néztem rá, folytatta. – Még mindig látom az esküvőtöket. Igaz, hogy a kép homályos, de boldognak tűnsz… Ha… Ha az történne, amit Carlisle és Edward akar, nem tudnál boldog lenni, igaz?

– Nem – helyeseltem.

– Pont ezt mondtam Edwardnak is – bólintott elgondolkozva, aztán tovább pakolászott. Mire végzett, Carlisle megérkezett maga előtt tolva az ultrahangos készüléket – Jasper pedig a vizsgálóasztalt hozta be fél kézzel.

– Rendben, akkor mi most… – mutatott az ajtó felé Alice.

– Ne! – kiáltottam fel, mire minden szempár rám szegeződött. – Én… Éhes vagyok! – mondtam ki az első dolgot, ami eszembe jutott, miközben az ablak felé pillantottam. Hol járhat már Aidan? – Igen, most azonnal ennem kell valamit, különben éhen halok! – jelentettem ki határozottan.

– Megvizsgállak, addig Alice készít neked valamit – ajánlotta Carlisle.

– De… – ráncoltam össze a homlokomat. Semmi észszerű ok nem jutott eszembe, amivel húzhatnám még kicsit az időt.

– Talán, tényleg ennie kéne előtte egy kicsit… Nehogy elájuljon vagy valami – szólalt meg Jasper. Kérdő tekintettel néztem fel rá, de csak elmosolyodott, aztán felém nyújtotta a kezét. Bár nem viselkedett különösen, valamiért biztos voltam benne, hogy tudja, miért igyekszem elhalasztani a vizsgálatot. Talán, direkt akadályozta meg, hogy Carlisle benyisson a dolgozószobába, amíg telefonáltam.

– Szeretném minél előbb elvégezni a… – kezdett volna bele Carlisle, mikor meghallottuk a dobogó mancsokat odakintről. – Mit keresnek itt a… – Hirtelen gyúlt fény a szemében, és ahogy rám nézett, szomorúság költözött a tekintetébe. – Nem ártottam volna neki. Csak meg akartalak vizsgálni. – Éreztem, hogy igazat mond, és tudtam, hogy megbántottam őt a bizalmatlanságommal, mégis megnyugtatott a tudat, hogy a másik családom velem van.

– Sajnálom – motyogtam magam elé, aztán kikerülve Alice-t és Jaspert az ajtóhoz mentem. – Mindjárt visszajövök – ígértem.

A bejárathoz siettem, de mire odaértem, Esme már ajtót nyitott. Aidan, Jonathan és Joshua léptek be – immár emberi alakban – a házba. Ahogy megláttak, kissé megkönnyebbültnek látszott az arcuk – valószínűleg, a frászt hoztam rájuk azzal a titokzatos telefonhívással.

– Isabella, jól vagy? – Nate az egyik kezével megfogta a karomat, a másikkal pedig végigsimított az arcomon. – Mi a fene folyik itt? – fordult Edward felé, aki a nappali bejáratából figyelte az eseményeket Rosalie-val és Emmettel. Egy pillanatra megfeszültek a szeretett vonások, aztán Edward mély levegőt vett, és előrébb lépett.

– Nem kellett volna idehívnod őket. Nem vagy fogoly… – A hangja karcos volt, és kerülte a pillantásomat. – Ha tényleg el akarsz menni… Ha ezt akarod… – ökölbe szorultak a kezei, és fájdalom suhant végig az arcán. Nem bírtam nézni, ahogy szenved, még akkor sem, ha egyáltalán nem tudtam egyetérteni a nézeteivel. Odaléptem hozzá, és magamhoz öleltem. Egy pillanatig olyan volt a teste, mintha egy darab, mozdulatlan kősziklát szorítanék magamhoz, aztán végül a karjai körém csúsztak, és szorosan maguk közé zártak.

– Nem akarok elmenni – suttogtam a fülébe. – Állj mellettem, segíts nekem… Szeress… minket – szorosan lehunytam a szememet, de nem tudtam megakadályozni, hogy egy könnycsepp végiggördüljön az arcomon.

– Nem bírnám ki, ha elveszítenélek – remegett meg Edward egész testében ujjai pedig kétségbeesve kapaszkodtak a hálóingem anyagába.

– Ez nem fog megtörténni – ígértem.

– De a mondák…

– Azok a mondák gyenge embernőkről szóltak. Én erős vagyok – néztem fel a szemébe. Az olvadt arany kavarogva vonzott magához. – Higgy bennem! Kérlek! Könyörgöm, Edward! Nem akarok elmenni. Nem akarom egyedül végigcsinálni. – Meginogtam, ahogy Edward hirtelen eleresztett – kezei hűvös ürességet hagytak maguk után. Feldúltan tett két lépést a folyosón a konyha felé, aztán vissza, végül megállt előttem.

– Ha tényleg igaz… Mindenképpen megtartod? Semmivel sem tudlak rávenni, hogy…? – nézett fel a szemembe.

– Semmivel.

– Akkor sem, ha belehalhatsz? – sötétedett el a tekintete.

– Akkor sem. De nem fogok… – kezdtem volna, de a mutatóujját a számra helyezte.

– Melletted állok – jelentette ki. Egy másodpercig fel sem fogtam a szavait, aztán mikor eljutottak a tudatomig, úgy éreztem, mintha egy eddig engem fojtogató kéz eleresztett volna, hogy újra tiszta oxigénhez jussak. A karjaim ismét kinyúltak, hogy megöleljem Edwardot.

– Szeretlek – leheltem csókot a nyakára, miközben potyogni kezdtek a könnyeim. – És annyira sajnálom, hogy ezt kell tennem veled. De meglátod, nem lesz semmi baj – mosolyogtam fel rá. A tekintete még mindig kínzóan gyötrődő volt, de az arcára kényszerített egy halvány mosolyt viszonzásképpen.

– Megtudhatnánk végre, hogy mi folyik itt? – szólalt meg végül Joshua. – Mi a fenébe halhat bele? Mi történt? – Ő, Jonathan és Aidan idegesen fürkészték az arcomat. Már éppen meg akartam szólalni, mikor Edward megelőzött.

– Lehet, hogy Isabella állapotos. – A fiúk egy pár másodpercig szótlanul meredtek rá, aztán Nate volt az, aki elsőként megszólalt.

– Na jó, április elseje van, vagy mi? – vonta fel a szemöldökét. – Mondjátok már el, hogy mi történt, mielőtt infarktust kapnánk vagy valami hasonlót…

– Így van. Lehet, hogy kisbabát várok – erősítettem meg, amit Edward mondott, miközben nem tudtam visszafojtani egy szívből jövő mosolyt.

– De hát, ő nem… – pillantott Joshua Edwardra. – Te pedig mással nem… – nézett rám enyhén gyanakvó tekintettel, aztán fél szemmel Jonathanra sandított.

– Persze, hogy nem! – csattantunk fel Nate-tel egyszerre, aztán azonnal fülig is vörösödtünk.

– Na jó, feladom. Nem értem – tárta szét a kezeit Joshua, aztán a lépcső felé fordította a fejét a többiekkel egyetemben, ahogy Carlisle megjelent az emeleti korlátnál.

– Edward, elmondanád kérlek a vendégeinknek, hogy mi történt? Addig elvégezném végre a vizsgálatokat… – Edward egy másodpercig elkerekedett szemekkel nézett az apjára – mintha megrettent volna valamitől –, aztán bólintott. Kérdőn pislogtam felé, de ő csak bevonult a nappaliba – sokkal sápadtabban, mint általában. Nem szívesen hagytam magára őt a társaimmal – biztos voltam benne, hogy el fogja túlozni a helyzetet, és nem akartam, hogy minden felelősség az ő vállára szakadjon –, de tudnom kellett végre az igazat. – Aidan, feljönnél te is, ha megkérlek. Azt hiszem, Isabella szeretné, ha lenne vele valaki a másik családjából. – Aidan rám emelte a tekintetét, aztán bólintott.

– Nem… – ráztam meg a fejemet. – Erre semmi szükség. Bízom benned! – fúrtam a tekintetem az arany szempárba. Most, hogy Carlisle tudta, Edward kényszerűen belenyugodott a döntésembe, nem tudtam volna elképzelni, hogy bármit is tenne az akaratomon kívül. Azt már nem tettem hozzá, hogy ha nem muszáj, Aidant sem akarom kitenni semminek, ami fájdalmat okozhatna neki. – Maradj a többiekkel – kértem őt.

– Biztos? – kért megerősítést.

– Teljesen.

– Itt leszek, ha kellenék, csak egy szavadba kerül – tette a vállamra a kezét, aztán követni akarta a többieket a nappaliba.

– Várj! – kaptam el a kezét. – Ne vádoljátok Edwardot. Nem az ő hibája! – kértem. Aidan tétován bólintott egyet, mire eleresztettem.

Egy másodpercre lehunytam a szememet, aztán felsétáltam az emeletre, de fogalmam sem volt, mit mondhatnék Carlisle-nak. Tudtam, hogy megbántottam őt, pedig nem ez volt a szándékom. Feszülten ültem fel a vizsgálóasztalra, és mélyet sóhajtottam.

– Carlisle…

– Ne, erre semmi szükség! – mosolygott rám, miután becsukta az ajtót.

– Féltem, hogy teszel valamit, mert azt hiszed, meg kell mentened – vallottam be. Carlisle bekapcsolta az ultrahangos gépet, aztán egy másodpercig mozdulatlanul állt háttal nekem. A lelkiismeret-furdalástól összeszorult a gyomrom. – Bocsáss… – kezdtem volna bele egy bocsánatkérésbe, de nem hagyta, hogy végigmondjam.

– Tényleg átfutott az agyamon, hogy egyszerűen beadok valami altatót, és… – fordult felém egyenesen rám nézve. – De nem lettem volna képes rá – ismerte be teljesen őszintén.

– Tudom, én csak…

– Féltetted a gyermekedet, tudom. Megértem – bólintott Carlisle. – Az anyai ösztönök mindennél erősebbek – simított végig az arcomon gyengéden. – Inkább nekem kéne…

– Nem. Te is csak a gyermekedet féltetted, nem igaz? – szorítottam meg a kezét. Finoman visszaszorított, aztán aprót bólintott.

– Húzd kicsit fel a hálóingedet, és feküdj hátra, kérlek. – Teljesítettem, amit mondott, és igyekeztem csak és kizárólag a monitorra koncentrálni, hogy minél előbb meglássam, amire kíváncsi vagyok. Ahogy a vizsgálat megkezdődött, azonnal meresztgetni kezdtem a szemeimet.

– Carlisle? – kérdeztem kétségbeesve.

– Ez nem lehet… – hajolt közelebb a monitorhoz, holott a vámpírlátásával egy apró porszemet is tökéletesen ki tudott volna venni, aztán megütögette a gépet.

– Mi nem lehet? Miért nem látok semmit?

– Mintha… – Carlisle elgondolkozva összevonta a szemöldökét.

– Mintha? – csattantam fel idegesen.

– Mintha nem hatolna át az ultrahang a méheden. Minden mást látok – nézte meg a veséimet is Carlisle gyorsan ellenőrzésképpen. –, de egyszerűen nem látok bele a méhedbe.

– Ez mit jelent? – nyeltem egy nagyot.

– Néhány mondában úgy írták le az anyaméhet, mint egy páncélkeménységű burkot.

– Ezt azt jelenti, hogy…? – A szívem azonnal hevesen dobogni kezdett, és olyan izgatott lettem, hogy alig bírtam fekve maradni.

– Mivel korábban már teszteltem a véredet rá, a terhességet tartottam a legutolsó dolognak, ami felmerülhet, így előbb a többi vizsgálatot végeztem el biztos, ami biztos. Aztán nem volt már időm a terhességi vértesztre, mert Edward felhívott, hogy rosszul lettél, és azonnal rohantam hozzád. Futás közben jutott eszembe, hogy miket is olvastam a könyvekben, és ekkor jött az elméletem. De az előbb, amíg lent voltál… Megcsináltam a tesztet is. Csak aztán akartam elmondani, miután láttalak ultrahanggal, és a kirakós utolsó darabja is a helyén van.

– És, mit mutatott a teszt? – ültem feljebb, miközben ujjaimmal a vizsgálóasztal szélét szorítottam.

– Terhességet mutatott. És az, hogy nem látok át a méheden, csak megerősíti ezt. Bár azt hittem, hogy a mondák csak túloznak… – nevetett fel minden öröm nélkül Carlisle.

– Ó, istenem! – szorítottam a kezemet a szám elé, miközben potyogni kezdtek a könnyeim. Hát tényleg igaz. Kisbabám lesz. Most már teljesen biztos… – pislantottam az ultrahanggép felé. Hirtelen azt sem tudtam, hogy mit is kéne tennem. Ez olyan hihetetlen volt azok után, hogy alig egy napja még teljesen biztos voltam benne, hogy sosem lehetek anya.

– Jól van, nyugodj meg… – igazította helyre a hálóingemet Carlisle, aztán magához ölelt. Szipogva próbáltam meg összeszedni a gondolataimat.

– Honnan tudták, hogy milyen az anyaméh? – csúszott ki a számon a kérdés. Az ilyen mondák általában kevésbé fejlett társadalmakból származtak – kevésbé fejlett orvostudománnyal –, vagyis furcsa volt számomra, hogy ilyesmiket is beleírtak a történetekbe. Igazából, fogalmam sem volt róla, miért pont ez a téma érdekelt. Talán, egyszerűbbnek tűnt a mondákon gondolkozni jelenleg, mint a saját életemen. Nem akartam elrontani az örömömet azzal, hogy végiggondolom a következményeket. Csak élvezni akartam az anyaság tudatát.

Carlisle eleresztett, aztán az íróasztalához lépett, és egy könyvet nyomott róla a kezembe. A könyv magától kinyílt egy helyen, amelyet valószínűleg sokat olvastak már, de a szöveg helyett az én tekintetem azonnal a képekre siklott. Az egyiken egy nő feküdt a földön kitekert pózban, hatalmas hasa volt, és az arca eltorzult a kínoktól. Körülötte festett arcú férfiak valamiféle füstöt fújtak felé. A következőn ugyanez a nő volt, a szája sikoltásra nyílt, a hasa pedig felrepedt anélkül, hogy bárki a közelében lett volna. Az utolsó képen egy vicsorgó gyermekarc bújt ki belőle vértől csöpögve. Pont, mint az álmomban… – Uramisten… – nyögtem fel. Éreztem, hogy a hasam megfeszül az elképzelt rémlátomástól.

– Valószínűleg, miközben elégették a testeket, néhány esetben önkéntelenül is látták az anyaméh állapotát – magyarázta Carlisle.

– Elégették a testeket? – kerekedtek el a szemeim.

– Egy démon tette tisztátalanná a női testet, és a gyermek démonivadék. Mindkettőnek pusztulnia kellett. A démoncsecsemő bár erősebb és fejlettebb, mint egy valódi újszülött, mégis elég védtelen ahhoz, hogy pár ember végezzen vele. – Nagyot nyeltem, és borzongva adtam vissza a könyvet. – Ezek után is biztosan arra vágysz, hogy világra hozd ezt a gyereket? – meredt a borítóra Carlisle. Lehunytam a szememet, és a kezem a hasamra csúszott. A félelem és a szeretet erőteljesen kavarogtak bennem, de pontosan tudtam, hogy melyik az erősebb. Nem fogsz engem bántani…

– Igen. Akarom ezt a babát – nyitottam fel végül a szememet.

14. fejezet

Álomkép

Lassú léptekkel mentem le a lépcsőn Carlisle-lal az oldalamon. Éreztem, magamon az aggódó tekintetét, de most nem tudtam a félelmeivel foglalkozni. Persze, engem is megviseltek azok a képek a könyvben, mégis amint kimondtam hangosan is a döntésemet, már csak a boldogság érzése maradt bennem. Anya leszek! A lélegzetem felgyorsult erre a gondolatra, és izgatottan csúszott a kezem a hasamra.

– Te nem vagy normális! – Jonathan hangja zökkentett ki az édes álomképekből. Carlisle felé pillantottam, majd mindketten felgyorsítottunk.

– Hidd el, nem így akartam, én… – Edward a kanapén ült, fejét a kezébe hajtva. Ujjai a bronzos tincseket szorították. Esme a jobb oldalán ült kezét fia térdén nyugtatva, miközben aggódó tekintetét le sem vette róla. A többiek a szoba két oldalán várakoztak – a farkasok az ablak felőlin, Cullenék velük szemben.

– Nem így akartad? – Régi alfám feldúltan szelte át a nappalit, mire mindenki egy emberként feszült meg. Keze kinyúlt Edward felé – aki mozdulatlanul ült továbbra is –, de végül csak ökölbe zárult a levegőben. – Megölted őt! Felfogtad? – suttogta maga elé gyűlölettel teli hangon. Edward teste rándult egyet, miközben engem elöntött a harag. Így is éppen eléggé szenved, miért kell még vádaskodni is, mikor semmiről sem tehet!

– Nem fogok meghalni! – csattantam fel átlépve a küszöböt. A szobában lévő összes tekintet úgy fordult felém, mintha egy szellemet láttak volna besétálni.

– Az a… valami benned, belülről fog széttépni – borzongott meg Nate, és az iszonyattól eltorzult az arca.

– Nem fog bántani engem – jelentettem ki teljes magabiztossággal, miközben gyengéden végigsimítottam a hasamon. A legtöbb szempár szánakozó aggodalommal mért végig engem, mintha attól tartottak volna, elment az utolsó csepp józan eszem is. – És nem valami. Ő a kisbabám.

– Te teljesen megőrültél! – Jonathan dühösen túrt bele a hajába, miközben remegni kezdett. Szinte fel sem fogtam mi történik, már el is vágtatott mellettem. A bejárati ajtó hatalmasat dördülve csapódott be. A padlót fürkészve álltam, teljesen kiürült fejjel. Megértettem Jonathan érzéseit, de nem volt választásom, csak az, hogy hiszem, a gyermekem nem bántana engem.

– Utána megyünk, te rendben leszel? – éreztem meg Aidan érintését a vállamon. Ahogy felpillantottam rá, a tekintetéből együttérzés sugárzott. Lassan bólintottam egyet, miközben ujjaim megszorították a kezét.

Miután ő és Joshua kisiettek a házból, elkeseredett sóhaj hagyta el a számat. Szörnyű lelkiismeret-furdalásom volt, amiért ennyire megkínzom azokat, akiket szeretek. Főleg Edwardot… – pillantottam ismét rá. Még mindig lehajtott fejjel ült, én pedig úgy éreztem, megszakad a szívem a látványtól.

– Magunkra… magunkra hagynátok minket? – pislantottam Esme felé.

– Persze – indult el felém, aztán végigsimítva az arcomon elhagyta a nappalit Carlisle-t magával húzva. Alice és Jasper bíztató mosollyal az arcukon vonultak ki, Emmett és Rosalie pedig – karjában az öcsémmel – követték őket. A női szempár felém sem pillantott, így nem tudtam megállapítani, hogy Rose mire is gondolhat. A kezem ösztönösen kinyúlt, hogy megállítsa őt. Ahogy hozzáértem a karjához, megdermedt, és lassan fordította felém a fejét.

– Én… Csak bocsánatot akartam kérni azért, ahogyan a szobádban viselkedtem – szólaltam meg rekedtes hangon zavaromban. – Nem gondoltam komolyan. Tudom, hogy nálad jobb kezekben nem is lehetne a testvérem… – ismertem be.

– Nem haragszom – biccentett Rosalie kimérten, de valahogy nem tűnt teljesen őszintének a kijelentése.

– Én tényleg szörnyen… – akartam megismételni a bocsánatkérésemet, de a pillantása elhallgattatott.

– Tényleg nem haragszom. Csak… – Egy pillanatra lehajtotta a fejét, és mély levegőt vett, majd ismét rám nézett. – Nézd, ez most túl nehéz nekem. Időre van szükségem.

– Rendben – szorult össze a torkom. Emmett halványan rám mosolygott Rosalie mellől, aztán ők is felmentek az emeletre. Nagyot sóhajtva ültem le Edward mellé a kanapéra. – Jól vagy? – kérdeztem halkan. Iszonyatos érzés volt látni őt szenvedni. Szinte bármit megadtam volna azért, hogy elmúljanak a félelmei, de a szavamon kívül – hogy nem lesz semmi bajom –, nem tudtam más biztosítékot nyújtani a számára.

– Persze – jött a válasz.

– Edward, kérlek, nézz rám! – húztam fel a bal lábamat a kanapén, hogy felé fordulhassak a törzsemmel. Olyan lassan mozdult meg, hogy először azt hittem, nem is akar engedelmeskedni a kérésemnek. Gépiesen mozgott, mintha csak valami érzések és gondolatok nélküli robot lett volna. Egy váz… Az ujjaim összeszorultak a kanapé szélén, aztán hirtelen elhatározástól vezérelve előre hajoltam, és megcsókoltam őt. Lassan reagálva csókolt vissza végül, aztán meglepett arcot vágva húzódott el, és a tenyerét a homlokomra simította.

– Lejjebb ment a lázad – felelte a kérdő pillantásomat látva.

– Tényleg? – tapogattam meg én is magam. Észre sem vettem, hogy elmúlt a szédelgés. – Valahogy erősebbnek érzem magam. Talán, mostantól már könnyebb lesz – mosolyodtam el halványan, mire kaptam egy kétkedő fintort. – Így lesz, csak hinni kell benne! – makacskodtam.

– Te komolyan nem félsz? – szorították meg a kezemet a hűvös ujjak.

– Bolond lennék, ha nem félnék – vontam meg a vállamat, aztán hirtelen eszembe jutott egy emlék, ami szomorú mosolyt csalt az arcomra. – Tudod, mikor anyu Edwardot várta, már elég idősnek számított. Aggódott amiatt, hogy ez bajt okozhat. Szerintem, minden nőnek átfut a fején, hogy mi van, ha… – gondolkoztam el. – De anyu mindig azt mondta, hogy minden csak hozzáállás kérdése. Az ember igenis tudja irányítani bizonyos határokon belül a saját testét. Ha nem hagyod el magad, könnyebb minden. Nem szabad azon rágódni, mi sülhet el rosszul, mert akkor önkéntelenül is ártunk magunknak az aggódással. Arra kell gondolni, milyen jó lesz. Hogy… minden rendben lesz, érted? – fúrtam az aranybarna tekintetbe a sajátomat. – Segíts nekem, hogy erre tudjak gondolni. Hogy élvezzem ezt a csodát. – A lelkesedéstől kipirulva fogtam meg a kezét, és a hasamhoz húztam. Tudtam, hogy még semmit sem érezni, mégis volt ebben a pillanatban valami, amitől könnyek gyűltek a szemembe. – Egy kisbaba. A mi kisbabánk – suttogtam magam elé Edward arcát fürkészve. – Tudom, hogy szereted őt. – Annyi ellentétes érzelem szaladt át rajta, hogy egyszerűen képtelen voltam olvasni belőle.

– Gyere! – pattant fel hirtelen, és óvatosan meghúzta a kezemet, hogy kövessem őt.

– Mi az? – vontam fel a szemöldökömet, de hagytam, hogy felsegítsen a kanapéról.

– Megkérem Alice-t, hogy segítsen. Minden egyes lépést végiggondolunk, amit csak szüléskor tennünk kellhet, és megnézzük, mi a végeredménye – mondta el a tervét a lépcsőn felfelé.

– De nem látta a babát… – gondolkoztam el.

– Nem. De az esküvőt halványan igen. Mert a neveltetésem garantálja, hogy biztonságot, szeretetet és a nevemet nyújtsam annak a nőnek, aki a gyermekemet várja.

– Nem kell elvenned, csak mert terhes vagyok – ráncolódott össze a homlokom a gondolattól. Az, hogy Edward ne szerelemből és önként vegyen el, összerántotta a gyomromat.

– Mindenképpen elvennélek, mert szeretlek – állt meg a folyosó közepén, hogy a kezei közé vegye az arcomat. – Csak még adnék egy kis időt neked… Hogy kiélvezd az életet – mosolygott rám úgy, hogy a lábaim reszketni kezdtek. – A baba csak előre hozta azt, amire a világon a legjobban vágyom – magyarázta. Kábultan eresztettem ki egy reszketeg levegőt a tüdőmből, de még mielőtt teljesen elgyengülhettem volna, Edward tovább indult. – Ha Alice rám koncentrál és nem rátok… – hunyta le Edward egy pillanatra a szemeit. – Akkor talán, lát valamit halványan. De ha nem látná egyáltalán a jövőmet, az is jel…

– Ezt nem értem – ráztam meg a fejemet, aztán hirtelen megtorpantam és élesen beszívtam a levegőt. – Edward! Ezt nem… Ezt nem teheted! – kerekedtek el a szemeim rémülten, miközben az ujjaim az ingébe martak a mellkasán. – Ígérd meg, hogy ez eszedbe sem fog jutni! Gyerünk! Ígérd meg! – követeltem tőle.

Csak csendben állt, és nem volt hajlandó felnézni rám. Zihálva próbáltam megnyugtatni magam, hogy értelmesen tudjak beszélni vele, de ez volt életem legnehezebb dolga. A gondolat, hogy Edward megszűnjön létezni – még akkor is, ha én már halott vagyok –, mindennél fájdalmasabb volt.

– Mi lenne a kisbabánkkal, ha egyikőnk sem lenne mellette? – szólaltam meg reszkető hangon. – Hiszem, hogy semmi gond sem lesz. Hogy mindketten végignézhetjük, ahogyan felnő. De… ha mégsem… Ha… Szüksége lesz rád!

– Hogyan létezhetnék nélküled? – Edward tekintetében mélységes fájdalom kavargott, ahogy felemelte végül a fejét.

– Nem kell nélkülem létezned. A gyermekünkben élnék tovább. A részem. Ahogyan… ahogyan Bella nagyiból is van bennem – mondtam ki kissé félve Edward reakciójától. Nem akartam felkavarni őt még jobban, csak azt akartam, hogy megértse, miért kell léteznie mindenképpen. – Muszáj, hogy vele legyél, hogy megvédd, szeresd, mert csak így maradhatna fenn belőlem valami… – A számat harapdálva vártam, hogy Edward feldolgozza a hallottakat.

– Adj egy kis időt, hogy átgondoljam – kérte végül. Igyekeztem pozitívan felfogni, hogy legalább nem mondott azonnal nemet nekem. Így még megvolt az esélyem arra, hogy meggyőzzem az igazamról. Nem mintha szükség lenne rá… Élni fogok – hajtogattam magamban mantraként.

Az egész délutánt Jasper szobájában töltöttük vele és Alice-szel. Miközben ők próbálták megfejteni, mi lenne a következménye a különböző orvosi döntéseknek – a szülés korábbi megindítása, császár metszés, természetes szülés és így tovább –, nekem az ágyon kellett feküdnöm, hogy pihenjek. A lázam egyre lejjebb ment, és a szédelgésem is elmúlt teljesen, mire elérkezett az alkonyat.

Edward éppen azt várta, mit lát Alice, ha úgy döntene, hogy epidurális érzéstelenítéssel próbálja csökkenteni a fájdalmaimat, mikor megcsörrent a telefonja. A kijelzőre pillantott, aztán megnyomott egy gombot, és a füléhez emelte a készüléket.

– Szia! Russel vagyok… – hallottam meg a bizonytalan hangot a másik oldalon. – Én csak azt szeretném kérdezni, hogy holnap hányra jöttök?

– A kerti sütés – bólintott Edward. – Én nem hiszem, hogy… – kezdett volna bele, de felültem az ágyban, és intettem neki, hogy adja oda a mobilt. Teljesen kiment a fejemből, hogy holnap már vasárnap van, de nem okozhattam újra csalódást.

– Megyünk mindenképpen. Olyan fél három és három között érünk majd oda – pillantottam a többiek felé. Edward arcán rosszallást láttam, Alice-én viszont izgatottságot. – Alice valószínűleg, már korábban be fog nézni – kuncogtam fel.

– Rendben, akkor várlak titeket. – Tisztán hallottam Russel hangján a megkönnyebbült boldogságot. Biztosan félt attól, hogy megint lemondjuk az egészet.

– Ott leszünk – mosolyodtam el. – Szia! – szakítottam meg a vonalat, majd – kijavítva eddigi feledékenységemet – gyorsan bepötyögtem Juliette-ék számát, hogy a képzeletbeli vendéglistámon szereplő emberek mindegyikét meghívjam végre.

– Pihenned kéne… – szólalt meg Edward, miután befejeztem a rövid beszélgetést, amelyben megegyeztünk, hogy hol és mikor találkozunk majd.

– Azt teszem – vontam meg a vállamat, és visszadőltem az ágyra. Persze, tudtam, hogy nem a mostanra gondol… Megrázta a fejét, aztán visszafordult Alice-hez. Valószínűleg rájött, hogy nem tudja megakadályozni, hogy elmenjek a kerti sütésre.

A rövid telefonálás után a figyelmem új problémára terelődött át. Russel hangját hallva elszégyelltem magam, amiért eddig eszembe sem jutott az őt érintő probléma. Pedig az életéről volt szó… A gondolat, hogy a Volturi miattam fogja megölni iszonyatos volt a lelkiismeretem számára, de fogalmam sem volt, hogyan védhetnénk meg őt úgy, hogy közben senkinek sem esik baja. Talán, meggyőzhetnénk őket valamivel, hogy Russel ártalmatlan a titkainkra nézve… Vagy esetleg, ha cserében felajánlanánk valamit… Bárhogy törtem a fejemet, elképzelésem sem volt, mire vágyhatna egy vámpír uralkodócsalád a véren kívül.

Edward aggódó pillantást vetett felém, mire én elbújtattam az arcomat Alice takarójába. Nem kell, hogy még egy plusz dolog miatt aggódjon. Pontosan tudtam, hogy ő azt gondolja, nincs esélyünk. De biztos voltam benne, hogy majd én kitalálok valamit.

A gondolatok egyre lassabban pörögtek a fejemben, miközben a takaró melege kellemesen körbeölelt és elkábított. Csak akkor tértem egy kissé magamhoz, mikor Edward és Alice felpattantak a földről, és kisiettek a szobából. Csodálkozva emeltem fel a fejemet.

– Csak beszélnek Carlisle-lal – hallottam meg Jasper hangját a sarokból, ahová bekuporodott.

– Alice látott valamit?

– Lehet… Úgy tűnik, hogy egy korai császárral minden rendben lesz… – magyarázta Jasper, mire elégedetten bólintottam.

– Tudtam, hogy megoldjuk.

– Tudod… Igazán bátor vagy – nyomta fel magát Jasper egy könnyed mozdulattal a földről, aztán az ágyhoz sétált, és leült a szélére mellém.

– Mások szerint, inkább botor – jelent meg az arcomon egy keserű mosoly. – Köszönöm, hogy segítettél – utaltam arra, amikor elcsalta Carlisle-t a dolgozószobájától, hogy telefonálni tudjak Aidannak.

– Tudtad, hogy direkt volt? – vonta fel a szemöldökét.

– Sejtettem – pislogtam rá hálásan. – Miért tetted? – kérdeztem meg kíváncsian.

– A képességem miatt. Tudtam, mit éreztél, mikor azt hitted, nem lehet kisbabád, és azt is, milyen boldog voltál a gondolattól is, hogy talán, tévedtél. Nem bírtad volna elviselni, ha elveszik tőled őt – feszült meg a teste, mintha csak megint átérezte volna a kétségbeesett rettegésemet. – Az rosszabb lett volna a halálnál is – emelte rám a tekintetét. Bólintottam. Pontosan tudtam, mire gondol. A felvetéstől is, hogy elveszíthetem a kisbabámat, üresnek és halottnak éreztem magam. Mintha valami elszívta volna az összes boldogságot és melegséget belőlem. – Nem fog megtörténni – borzongott meg velem együtt Jasper is, aztán küldött felém egy kis nyugtató hullámot.

– Jasper… – szólaltam meg bizonytalanul. – Kérdezhetek valamit?

– Persze.

– Szerinted, van valami, amit a Volturi akarhat, és mi meg tudjuk nekik adni? – tértem vissza az elpilledés előtti gondolataimhoz. Jasper arcára kiült a feszültség, és már azt hittem, hogy nem hajlandó válaszolni nekem, mikor végre megszólalt.

– Amit szeretnének, olyasmi, amit úgysem adhatunk meg nekik.

– A farkasok szolgálata és ti, akiknek képességetek van? – kérdeztem elszoruló torokkal.

– Igen. De egyik sem elfogadható alkuajánlat – rázta meg a fejét határozottan Jasper.

– Akkor is kell lennie valaminek, amivel megmenthetjük Russelt. Egyszerűen nem nézhetjük tétlenül, hogy… – kezdtem széles kézmozdulatokkal gesztikulálni a feldúltságtól.

– Nem fogjuk – tette a kezét nyugtatóan a vállamra Jasper. – Kitalálok valamit – nézett a szemeimbe, én pedig biztos voltam benne, hogy tényleg így lesz. Jasper alapszemélyiségéhez tartozott, hogy jó stratéga volt, így ha valakinek támadhatott egy használható ötlete a Volturi ellen, akkor az ő volt. – Pihenj egy kicsit, ez sokáig el fog tartani… – fordította a fejét az ajtó felé. Halkan hallottam, ahogyan Edward éppen magyaráz valamit Carlisle-nak, de ahogy ismét letettem a fejemet a párnára, már csukódtak is le a szemeim.

Mikor hirtelen egy erdőben találtam magam, biztos voltam benne, hogy csak álmodom, mégis minden olyan valóságosnak tűnt. Mélyet lélegeztem a friss éjszakai levegőből, miközben a fák leveleinek zizegését hallgattam. Olyan megnyugtató volt az egész. Aztán mozgolódást éreztem a hasam tájékán. Meglepetten néztem lefelé, és csúsztattam a kezemet a hatalmas pocakra, amely hozzám tartozott. Egy újabb finom mocorgástól mosolyognom kellett. Boldoggá tett a tudat, hogy valakinek biztonságot és melegséget nyújthatok a testemmel.

– Hogy van az én két szerelmem? – csúszott két kar körém, miközben egy hűvös puszit kaptam a nyakamra. A mosolyom vigyorgássá szélesedett, miközben megfordultam az ölelésben. Furcsa érzés volt, hogy ekkora hassal nem tudtam rendesen Edwardhoz bújni, de a tekintetünk összeolvadása tökéletesen kárpótolt mindenért.

– Edward… – motyogtam magam elé. Lehajtotta a fejét, és egy lágy csókot nyomott az ajkaimra, miközben keze a kisbabánk ideiglenes otthonát simogatta.

– Gyere! – fűzte össze végül az ujjainkat, és maga után húzott. Döcögve próbáltam lépést tartani vele, de mikor látta, hogy ez nehezen megy, lassított egy kicsit.

– Hová megyünk? – kérdeztem kíváncsian.

– Majd meglátod… – somolygott felém, én pedig nem kérdezősködtem tovább. Pár percnyi séta után torpant meg, aztán a hátam mögé lépett. – Csukd be a szemed, majd én vezetlek – kért engem. Kissé aggódva pillantottam a göröngyös földre. Nem tűnt jó ötletnek vakon sétálgatni. Még a végén megbotlanék valamiben, és megütném a hasamat. – Bízz bennem! – suttogta a fülembe olyan hangon, amitől minden félelmem elmúlt.

– Rendben – teljesítettem a kérését. Egyik keze az oldalamra csúszott, a másikkal pedig a karomat fogta, miközben lassan araszoltunk előre. – Mindjárt ott vagyunk, már csak pár lépés – bizsergette meg a mély hang az egész testemet. Alig egy perc múlva végre megálltunk ismét, és Edward elengedett engem. – Kinyithatod a szemedet – adta meg az engedélyt a számomra. Pislogva próbáltam meg ráfókuszálni újra a világra a sötétség után, és mikor kitisztult a kép, tátott szájjal néztem körbe.

A tisztásunkon voltunk, de most egyáltalán nem úgy nézett ki, ahogyan megszoktam. A közepén egy hatalmas ágy állt hófehér selyemágyneművel, és az odáig vezető utat gyertyák övezték a lábamtól kezdve. A méregzöld fűben pedig mindenütt virágok pompáztak. Azt sem tudtam eddig, hogy ennyiféle szín és árnyalat létezik a világon. A tekintetem bepárásodott a meghatottságtól és a látvány gyönyörűségétől, annak ellenére, hogy tudtam, csak az én fantáziám hozta létre ezt az egészet.

– Ó, Edward… – suttogtam elhaló hangon.

– Tetszik? – kérdezte bizonytalan hangon.

– Hogy tetszik-e? Ez csodálatosan szép – sóhajtottam fel, miközben nekidőltem a mellkasának a hátammal. Mutatóujjával az állam alá nyúlt, és addig tolta felfelé a fejemet, amíg el nem érte az ajkaimat. Sóhajtva engedtem beljebb a kutakodó nyelvet, miközben a lábaim reszketve próbáltak talpon tartani. Éreztem, ahogy az erős kar a combjaim alá siklik, és magához ölelve felkap, aztán megindulunk előre, de nem nyitottam fel a szemeimet, csak élveztem, az édes, zamatos keringő ízét.

A selyem simogató hűvössége megborzongatott, mikor Edward letett az ágyra. Hátradőlve hagytam, hogy levetkőztessen, még a reccsenő anyag halk zajával sem foglalkoztam. Az egész testem lángokban állt, nőiességem középpontja pedig lüktetve kívánta az összeolvadást.

Meglepődtem, amikor Edward ahelyett, hogy fölém gördült volna, az oldalamra fordított, és mögém feküdt, de aztán rájöttem, hogy a hasam miatt másképp nem tudna a közelembe férni. Keze végigsimított a bal combomon, és a sajátjára húzta a lábamat. Meztelen ágyéka keményen feszült hozzám. Fogalmam sem volt róla, mikor vetkőzött le, de nem is nagyon érdekelt. Egy álomban – főleg, ha ilyen csodálatos –, bármi lehetséges…

Halk sóhaj hagyta el a számat, ahogy belém hatolt. A testem valahogy sokkal intenzívebben érezte őt, mintha az érzékelésem felerősödött volna. Az illata eltöltötte az orromat, a számat elöntötte a csókja íze, a bőrömnek pedig minden egyes sejtje pulzált és bizsergett.

Lassú mozgásba kezdett, miközben keze a mellemet simogatta. A bimbóm szinte fájóan meredt előre az ujjai között. Nyöszörögve kapkodtam a levegőt, miközben percek alatt a gyönyör kapujáig jutottam, Edward kéjesen morgó hangja a fülem mellett pedig csak siettette a robbanást. A testemen reszketés futott át, ahogy a kéj végigrobajlott rajta. Nem hittem volna, hogy lehetséges ilyet érezni egy egyszerű álomban. Olyan elsöprő volt, hogy azt hittem, belehalok.

Talán emiatt nem fogtam fel időben a halk morgást, amelyet a szél hozott felénk, csak akkor, amikor már közelebb ért hozzánk. Riadtan ültem fel az ágyban – miközben magam elé rántottam a takarót –, és körbenéztem. Az egyik fa mögül egy alak lépett elő. Egy emberi szemnek túl messze lett volna ahhoz, hogy felismerje, de én azonnal rájöttem, kit is látok.

– Russel? – vörösödtem el annak ellenére, hogy tisztában voltam vele, még mindig alszom, és ő valójában nem látott semmi illetlent. Hátrafordultam, hogy megnézzem az álomkép-Edward mit szól a felbukkanásához, de egyedül voltam az ágyban. Bár ez nem a valóság volt, csalódottság öntött el.

A tekintetem ismét az álmom új látogatója felé fordult, aki mozdulatlanul meredt rám pár méternyi távolságból.

– Russel? – szólítottam meg ismét. Pár másodpercig semmi sem történt, aztán felsikkantottam, ahogy hirtelen egy pillanat alatt előttem termett, és a vörös szemek egyenesen rám meredtek. – Ó, istenem! – szorítottam a szám elé a kezemet.

– Ezt te tetted velem! – Russel hangja gyűlölettel teli volt, nekem pedig önkéntelenül is potyogni kezdtek a könnyeim.

– Isabella… Isabella, ébredj fel! – Éreztem, hogy valaki rázogatni kezd, de csak percek múlva voltam képes kiszakadni az álomképből.

– Jasper? – néztem körbe zavarodottan. Éreztem, hogy az arcom nedves, de mielőtt letörölhettem volna a könnyeimet, kivágódott az ajtó, és Edward ijedten sietett be a szobába, egyenesen hozzám.

– Mi történt? – tolta arrébb Jaspert, hogy megvizsgáljon. – Rosszul érzed magad?

– Nem, én csak… álmodtam… – ráztam meg a fejemet, aztán hirtelen úgy éreztem, mintha fejbe vágtak volna. – Azt hiszem, tudom, hogyan mentsük meg Russelt – emeltem Edwardra a tekintetemet összeszoruló gyomorral.

15. fejezet

Előkészületek

– Nem! Ez teljességgel kizárt! – Edward hangja határozottan – és kifejezetten dühösen – csengett, de Jasper és Carlisle sem tűnt túl boldognak az ötletemtől. – Teljesen elment az eszed? Hogy képzelheted, hogy ilyen életre kényszerítünk valakit? Ez… Carlisle, mondd meg neki, kérlek… – vett mély levegőt, majd a hajába túrva tett pár lépést a szoba másik fala felé.

– Nézd, Isabella – kezdte Carlisle sokkal nyugodtabb hangon, mint életem szerelme. – Ez nem egy játék… Ez halálosan komoly. – Bosszúsan villant meg a szemem. Egyik sem tetszett. Sem az, hogy ordibáltak velem, sem az, hogy úgy beszéltek hozzám, mint egy gyerekhez.

– Szóval, ha valaki haldoklik, akkor megteszed, de ha valakit meg akarnak ölni, akkor már nem? Mi a különbség? – vontam fel a szemöldökömet úgy, ahogyan Edwardtól tanultam. Carlisle nagyot sóhajtott, aztán leült mellém az ágy szélére.

– Olyannak lenni, mint mi, nem kiváltság – nézett a szemeimbe. – Minden másodperc harc önmagunkkal. A szomjúság, az ösztöneink elfojtása, hogy… sosem alkothatunk teljes családot a párjainkkal, nem élhetünk szabadon, és nem ismerhetjük meg a világ legnagyobb titkát, a halált… Ezek olyan dolgok, amelyeket nehéz elfogadni számunkra, és csak kivételes esetekben fosztanék meg tőlük valakit. Akkor is szörnyű lelkiismeret-furdalással kísérve.

– És mi alapján döntöd el, mi a kivételes eset? Russel miért nem az? Az én hibám, hogy bajba került. Én tehetek róla. Én…

– Én, én, én, én – Rosalie hangja ostorként csattant az ajtóból, miközben a szemei szikrákat szórtak felém. – Hallod te egyáltalán önmagadat? Folyton csak arról beszélsz, mit akarsz te! – lépett beljebb, mire önkéntelenül a vállaim közé húztam a nyakamat. – Mi a jó neked, mi a rossz neked… Megkérdezted a barátodat, hogy akar-e elátkozott életet élni? Hogy el akarja-e veszíteni a lelkét? Gondolsz néha arra is, mások mit akarnak? – állt meg előttem elsötétülő tekintettel.

– Én… – kezdtem megint, aztán elvörösödtem. – Nem, azt hiszem, nem gondoltam – vallottam be szégyenkezve.

– Rosalie, elég lesz! – lépett közelebb Edward, hogy megvédjen, bár egyáltalán nem érdemeltem meg. Rose egy pillanatra lehunyta a szemét, és mikor ismét felnézett, már aranybarna volt az írisze.

– Rendben, sajnálom – emelte fel a kezeit bocsánatkérően. – Magunkra hagynátok egy kicsit? Ígérem, hogy csak beszélek, semmi más… – kért engedélyt Edwardtól, akinek megfeszült az arca.

– Menjetek csak – bólintottam. Edward egy másodpercig fürkésző tekintettel nézett rám, aztán elindult az ajtó felé. Carlisle és Jasper követték.

– Odakint leszek a közelben – morogta Edward a küszöbről, mire Rosalie halkan felhorkant.

Az ujjaimat tördelve vártam, hogy Rosalie belekezdjen a fejmosásomba, de ehelyett az ablakhoz sétált, és csak figyelte a tájat. Minden idegsejtem megfeszült, mintha valamiféle kínzásra vártam volna. Fájdalomra, amely bármelyik másodpercben lecsaphat rám, de nem tudom pontosan, mikor érkezik.

– Mondj valamit! – szólaltam meg végül ideges hangon úgy ötpercnyi várakozás után.

– Fogalmad sincs róla, milyen nehéz ez nekünk… – fordult felém lassan Rosalie. A szemeiben lévő szomorúságtól hirtelen mintha gyomron vágtak volna. – Ne hidd azt, hogy panaszkodni akarok. Szeretem Emmettet, a családomat, de ez csak egy része a létünknek.

– Tudom – motyogtam magam elé. – De mi lesz Russellel? Tényleg jobb lenne hagyni, hogy végezzenek vele, minthogy olyan legyen, mint ti? Ennyire szörnyű lenne nektek? – kérdeztem kétségbeesve. A gondolat, hogy Edward, Alice és a többiek annyira szenvednek a létezésüktől, hogy inkább a halált választanák, megrendített.

– Nem szörnyű. Csak vannak szörnyű részei – sétált oda hozzám Rosalie, majd egy sóhajtás után leült az ágyra. Pillantása a hasam tájékára szegeződött, amitől zavarba jöttem. – Szerencsés vagy…

– Sajnálom – kértem azonnal elnézést valami miatt, amiről kivételesen tényleg nem tehettem.

– A lényeg, hogy ha választhattam volna régen, megkértem volna Carlisle-t, hogy ne tegye… Hogy hagyjon meghalni. Az emberek folyton a halhatatlanság után vágyakoznak, és nem is tudják, mennyire szerencsések.

– Meg akarsz halni? – szorult össze a torkom.

– Nem. Emberként akarok élni, és aztán akarok meghalni. Öregen, ráncosan, az unokáimmal körülvéve. De ez most már lehetetlen… Figyelj rám, Isabella! – Rosalie gyengéd érintése a kezemen meglepett. Csak ritkán volt velem kedves, de ilyenkor tényleg úgy éreztem, mintha a sosem létezett nővéremmel beszélgetnék, akivel folyton marjuk egymást, de azért szeretjük is. – Bár lett volna valaki, aki engem is így megvéd még emberként! Nem dönthetsz mások élete felett, mert az olyanná tenne téged, mint amilyenek mi vagyunk.

– Nem akartam dönteni, csak… Nem látok más lehetőséget – ráztam meg elkeseredve a fejemet.

– Ez nem jelenti azt, hogy nincs is. Csak azt jelenti, hogy nem akarod elfogadni a másikat.

– Mert az elfogadhatatlan! – csattantam fel kétségbeesve. A halál számomra a világ legrémisztőbb dolga volt. Meghalni, megszűnni létezni, érezni, gondolkozni… Mi lehet ennél szörnyűbb?

– Számodra. Lehet, hogy Russel számára nem. Az övé kell, hogy legyen a döntés.

– És ha úgy dönt, közénk akar tartozni? – kérdeztem halovány reménnyel a hangomban.

– Ezt már Carlisle-lal kell megbeszélned – fordította félre a tekintetét Rosalie. – Elfogadom apám döntését, bármi is legyen az.

– Beszélni fogok Russellel – ígértem. – És én tényleg nagyon saj… – próbálkoztam ismét egy bocsánatkéréssel, de Rosalie hirtelen felpattant.

– Ennyit akartam csak. Gondolkozz el azon, amit mondtam – suhant ki az ajtón anélkül, hogy meghallgatott volna. Épp csak egy sóhajnyi időm volt, amíg megjelent Edward. Átkísért a saját szobánkba, hogy rendesen ki tudjam aludni magam, de sokáig nem jött álom a szememre.

– Tényleg önző vagyok? – kérdeztem két óra forgolódás és sötétbe bámulás után.

– Ember vagy – jött Edward válasza a hátam mögül. Egyik keze a feje alatt nyugodott, a másik pedig a combomon. Még véletlenül sem érintette volna meg a hasamat, ahogyan az álmomban tette. Halk sóhaj hagyta el a számat.

– Vagyis önző vagyok…

– Nem ezt mondtam – könyökölt fel. Megfordultam az ölelésében, hogy a szemébe tudjak nézni. – Csak nem értheted, mit jelent olyannak lenni, mint mi. És benned van a haláltól való félelem is, amit nem tudsz legyőzni. Másképp látod a világot…

– De ez fordítva is igaz. Már nem tudjátok, milyen volt embernek lenni. És nem féltek a haláltól, mert nincs okotok rá – ültem fel az ágyban. – De ha titeket akarna valaki elpusztítani, küzdenétek, mert nem akartok megszűnni létezni. Bármennyire is tagadjátok, élni akartok!

– Ez így van – bólintott félpercnyi gondolkodás után Edward. – A különbség csak annyi, hogy ha meg kéne halnunk, nem félnénk.

– Én sem félnék! – húztam ki magam, mire kaptam egy kétkedő pillantást. – Na jó, félnék… De megtenném, ha kell… – Edward arca megfeszült, a pillantása pedig a hasamra vándorolt. – De sosem kell majd meghoznom ezt a döntést! – tettem hozzá gyorsan.

– Holnap el fogsz aludni a kerti sütésen… – hajtotta vissza a párnára a fejét Edward. Engedelmesen visszafeküdtem mellé. Nem akartam felzaklatni őt a babatémával. Tudtam, hogy jelenleg a legtöbb, amit elvárhatok tőle, hogy csendesen támogat, aztán majd később kialakul a többi. Ha látja, hogy minden rendben van, ki fogja majd mutatni a gyermekünk iránti szeretetét – nyugtattam magam, miközben szépen lassan elszenderedtem.

– Ébresztő, álomszuszék! – Alice hangja élesen hatolt a fülembe. Halk nyögés hagyta el a számat, aztán megpróbáltam kinyitni a szemeimet. A hasamon feküdtem, és a fejemen lévő hajnak nevezett kóc az arcomba zúdult, így csak foltokban láttam a szobát megvilágító napsugarakat.

– M’van? – motyogtam, miközben kezemmel megtapogattam magam mellett az ágyat. Már meleg volt a lepedő, ezért tudtam, hogy Edward jó pár órával korábban felkelhetett.

– Lassan dél van. Indulnod kéne Nate-ékért, mert el fogtok késni! – Kellett pár másodperc, mire eszembe jutott, miről is beszél Alice, de mikor beugrott, felültem az ágyban. Lassú mozdulatokkal söpörtem ki a tincseimet az arcomból, aztán pislogva igyekeztem ráfókuszálni a világra.

– Hol van Edward?

– Befogtam őt, Jaspert és Emmettet. Segítenek a díszítésben – csacsogta Alice. – Gyerünk, gyerünk, menj mosakodni, öltözz fel, aztán indulás! – fogta meg a karomat, és egy laza mozdulattal talpra húzott. Nyűgösen nyögtem fel.

– Tudod, hogy néha nagyon idegesítő vagy? – pislogtam rá fáradtan, mire elvigyorodott.

– Igen. Ezért szerencse, hogy imádni való is vagyok. Így sosem tudtok utálni – kacagott fel, aztán kiszökdécselt az ajtón. Hitetlenkedve megráztam a fejemet, de az önkéntelen mosolyt nem tudtam eltüntetni az arcomról.

A fürdőszobában kivételesen hamar végeztem, és körülbelül fél óra múlva már a földszinten voltam. Csak mikor leértem az előtérbe, akkor jutott eszembe, hogy nem tudom, hogyan fogok eljutni La Push-ba. Fogalmam sem volt róla, hogy jó ötlet lenne-e átváltozni áldott állapotban, de nem igazán mertem megkockáztatni a dolgot. Már az is örömmel töltött el, hogy ma reggelre nyoma sem volt az émelygésemnek és a zuhanynak köszönhetően a szédülésem és a fáradtságérzetem is elmúlt. Nem akartam ismét ágynak esni, csak mert megpróbálom felvenni a farkasalakomat.

– Alice! – kiáltottam. Még pislogni sem volt időm, már előttem is állt.

– Carlisle kint vár a kocsiban, elvisz – felelte meg a kérdést, amit ki sem mondtam hangosan. – Szerinte, nem jó ötlet, ha farkassá változol… – erősítette meg, amit én is gondoltam.

– Rendben, akkor megyek. Találkozunk Russelnél – intettem vissza az ajtóból.

Féltem, hogy az autóban majd Carlisle-tól is fejmosást fogok kapni, de végül csendben telt az út. Csak bámultam ki az ablakon, miközben igyekeztem semmire sem gondolni. A mai napra meg akartam feledkezni a kisbabám különlegességéről, a Volturiról, arról, hogy Russel veszélyben van… Egyszerűen csak élvezni akartam a családom és a barátaim társaságát, mint egy normális, tizenhét éves lány.

– Isabella! – Benjamin hatalmas vigyorral az arcán rohant elénk, miután Carlisle lefékezett La Push közepén, és kiszálltunk a kocsiból. Mielőtt még észbe kaphattam volna, Benji felkapott a karjaiba, és pörgött velem egyet. Szédelegve próbáltam letolni magamról a karjait, és megkönnyebbültem, mikor végre ismét szilárd talajt fogott a lábam.

– Uh… – nyögtem fel.

– Doki – biccentett Carlisle felé, majd ismét rám fordította minden figyelmét. – Tényleg igaz? Nagybácsik leszünk? – tette az egyik kezét a hasamra, aztán csalódottan lebiggyesztette az alsó ajkát. – Nem érzek semmit.

– Még csak pár napos – nevettem fel. – Mit hittél, hogy majd hatalmas hassal érkezem meg?

– Neeem… – vörösödött el a kisfiús arc. – És jól vagy? Nate eléggé ki volt borulva. Attól fél, hogy valami bajod esik…

– Mint láthatod, tökéletesen vagyok. Csak némi szédelgés, hányinger és éhség. Akárcsak más nőknél – vontam meg a vállamat játszva a flegmát. Semmi szükség nem volt arra, hogy mindenki aggódjon miattam.

– Persze, meg rosszullétek, fájdalom és görcsök. – Jonathan hangjára hátrafordultam, és azonnal tudtam, hogy nincs éppen szórakozáshoz való kedve. Az arcizmai megfeszültek, mint aki minden erejével azon van, hogy visszanyelje a kitörni készülő mondandóját, a tekintete pedig keményen mért végig. Ennyit a ma normális, tizenhét éves lány leszek tervről…

– Már jól vagyok. Tényleg – bizonygattam. – Semmi okod rá, hogy aggódj értem!

– Persze… – horkant fel Nate. – Tudod, mit, hitegesd csak magad. Játszd, hogy minden rendben van. Élvezd a kerti sütögetést. Nekem ezt már nem veszi be a gyomrom, sajnálom! – került ki minket, aztán nagy lépésekkel a háza felé igyekezett. Dühösen néztem utána egy pillanatig, aztán Carlisle kezébe nyomtam a szatyrot, amit Alice rám bízott.

– Mindjárt jövök, addig szedjétek össze a többieket! – mondtam, aztán Jonathan után futottam. Mire utolértem, már bevágta maga után a bejárati ajtót. Kopogás nélkül téptem fel, és egyenesen a konyha felé mentem, ahol motozott.

– Ki mondta, hogy bejöhetsz? – fordult a hűtőtől felém.

– Korábban nem kellett engedélyt kérnem… – emlékeztettem. Amikor La Push-ban laktam, ki-be járkálhattam nála akár úgy is, hogy éppen nem volt otthon.

– Korábban minden más volt… – morogta maga elé, miközben előhúzott az egyik polcról egy üveget, és egyetlen mozdulattal kinyitotta.

– Mi volt más? – komorult el a hangom. Mielőtt Nate válaszolt volna, a szájához emelte az üveget, és meghúzta azt.

– Akkor még nem haldokoltál. – A hangja keményen csattant a konyha csendjében. Egy másodpercig még a lélegzetünket is visszafojtva bámultunk egymásra, aztán törtem csak ki.

– Szerinted, mit kéne tennem, ha? – léptem közelebb hozzá dühösen. – Talán, azt várod, hogy megöljem a saját gyerekemet? Ezt akarod? – Mikor újra meg akarta húzni az üvegben lévő folyadékot, aminek erősen alkohol illata volt, kikaptam a kezéből az üveget, és lecsaptam az asztalra. Nem tört el, de felborult, és a benne lévő ital beborította a falapot és a padlóra is lecsöpögött, émelyítő szaggal telítve meg az egész konyhát. Jonathan olyan tekintettel mért végig, amitől a legtöbben sírva szaladtak volna el, de engem nem tudott megijeszteni. – Azt hittem, a quileute-ok tisztelik az életet. Hogy számukra mindennél fontosabb védeni azt, vagy nem így van?

– De igen, de ez most más! – sziszegte Jonathan az arcomba.

– Miért más? Mert a kisbabám apja egy vámpír? Emiatt már nem fontos az élete? Nyugodtan meg lehet ölni, akkor is, ha csak egy ártatlan lélek? Az sem lényeges, hogy az én testem és vérem? – üvöltöttem teljesen kikelve magamból.

– Nem, azért más, mert szeretlek! – Jonathan halk hangja belém fojtotta a szót. Elkerekedett szemekkel bámultam rá, miközben a levegő a tüdőmben rekedt. Tudtam, hogy ez a szó most nem a testvéri szeretetre vonatkozott, és bár eddig is tisztában voltam tudat alatt Nate felém táplált érzéseivel, sejteni és hallani a saját szájából két különböző dolog volt.

– Azt hittem, hogy ezt már megbeszéltük… Ez egyszerűen lehetetlen – túrtam a hajamba reszkető kézzel.

– Tudom – hajtotta le Nate a fejét, és a padlón egyre nagyobbá duzzadó alkoholtócsát kezdte szuggerálni. – Elfogadtam, hogy bevésődtél, hogy egy vámpírt választottál párodnak, hogy össze fogtok házasodni. De hogyan tehetném túl magam azon, hogy az undorító, perverz vágyai miatt kénytelen vagy kihordani a gyerekét és ezáltal halálra vagy ítélve?

– Ez nem Edward hibája! – hunytam le a szemem egy pillanatra, hogy Jonathan durva szavait figyelmen kívül tudjam hagyni. – Szeretjük egymást, természetes dolog, amit tettünk.

– A vágyai fontosabbak voltak neki, mint az életed. Ez természetes? – szorultak ökölbe a férfikezek.

– Nem tudhattuk, hogy ez lesz a vége. Mind azt hittük, hogy lehetetlenség, hogy egy vámpírnak gyereke legyen. De tudod, mit? – néztem a sötét szemekbe. – Hálát adok az égnek, amiért tévedtünk! Akarom ezt a kisbabát. Szeretem őt. Imádom a gondolatot is, hogy anya leszek, és egy csodálatos életet fogok a világra hozni. – Nate hitetlenkedő tekintettel hallgatta a lelkes monológomat, de nem foglalkoztam vele. – Mert igenis tudom, hogy a gyermekem csodás lény lesz, hiszen az apja is az. Kedves, jó, becsületes és önfeláldozó. Az egyik legjobb lélek, akivel valaha találkoztam, még ha ti szörnyetegnek is gondoljátok – teltek meg könnyel a szemeim, és bárhogy igyekeztem visszatartani őket, éreztem, ahogy egy csepp végigcsordul az arcomon. – És tudod, mit? Az nem természetes, hogy azt mondod, szeretsz, közben pedig fájdalmat okozol minden egyes szavaddal és tetteddel – indultam el hátat fordítva neki az ajtó felé, de két kar hirtelen a derekam köré fonódva megállított.

– Sajnálom. – A hátam Jonathan mellkasához szorult, ő pedig lehajolva egy kissé közvetlenül a fülembe suttogott. – A gondolat, hogy bajod eshet… Hogy meghalsz… Bele fogok őrülni! – Reszketett meg mögöttem az erős férfitest.

– Nem fogok meghalni – próbáltam megnyugtatni.

– Edward elmondta, mit írnak azok a könyvek… – A hosszú ujjak még erősebben szorítottak magukhoz.

– Én pedig neki is megmondtam, hogy nem gyenge emberlány vagyok már. Farkas vagyok. Erősebb, mint azok a nők voltak. Érzem… Nem. Tudom, hogy nem fogok meghalni! – jelentettem ki magabiztosan, és abban a pillanatban tényleg úgy gondoltam, az igazat mondom. Az élni akarásom olyan erős volt, hogy el sem tudtam volna képzelni, hogy meghalhatok.

– Ha meg mersz halni, én esküszöm, utánad megyek, bárhová is kerülj, és… – kezdte Jonathan, de a hangja egyáltalán nem volt fenyegető, inkább szomorkás.

– És?

– Azt még nem találtam ki, de hidd el, jobb, ha nem is kell kitalálnom – morogta a fülembe.

– Rendben – bólintottam. – Ugye, eljössz velem Russelhez? – kérdeztem halkan.

– Azt akarod, hogy ott legyek? Akkor is, ha idióta vagyok, és szemét dolgokat mondtam? – Megérintettem Nate karját, mire enyhült az ölelése, és megfordultam, hogy a szemébe tudjak nézni.

– Testvérek vagyunk. Összeveszünk, kibékülünk. De szeretjük egymást.

– Igen, szeretjük – fúrta a tekintetét az enyémbe. Zavartan ráztam meg a fejem, mikor az arca furcsa kirakós játékként esett darabokra a szemeim előtt. Még mindig nem tudtam megszokni, hogy ha férfiként próbálok nézni valakire, azonnal ez történik.

– Akkor megyünk? – fogtam meg a kezét, és távolabb léptem tőle.

– Igen – sóhajtott megadóan, aztán hagyta, hogy kihúzzam magam után a házból.

Carlisle kocsija mellé beállt Aidan is a furgonjával, és Lupén kívül már mindenki jelen volt – őt a házuknál szándékoztunk felvenni –, mire visszaértünk. Egy öleléssel köszöntöttem a jelenlevőket, akik legnagyobb megkönnyebbülésemre – valószínűleg, Saore miatt – nem kérdezősködtek a terhességemről, aztán elkezdtünk bekászálódni az autókba.

– Sikerült lenyugtatnod? – hajolt oda hozzám suttogva Benjamin, miközben kinyitotta előttem az ajtót, és Nate felé sandított.

– Nagyjából… – mosolyodtam el halványan. Hirtelen egy kéz csattant az autó tetején mellettünk, mire ijedten rezzentünk össze. A szívem a torkomba ugrott, és egy hajszál választott el attól, hogy elkáromkodjam magam.

– Nem pletykálni az alfánkról, gyerekek! – nevetett fel Daniel a riadalmunkat látva.

– Idióta, majdnem frászt kaptam! – lökte oldalba morogva Benjamin, mire kapott egy ütést a vállába.

– Csak nyugi, öcsi, különben még megtalálom kérni Jonathant, hogy ültessen át a másik autóba… – húzta elégedett mosolyra az ajkait Daniel, mire a testvére elsápadt. Úgy tervezte, hogy a mi autónkkal jön. Carlisle-é volt a vezető-, Nate-é az anyósülés, hátra pedig mellém és Benjamin mellé Lupe lett beosztva – miután Benji állítólag vagy két órán át könyörgött az alfájának, és megesküdött, hogy normálisan fog viselkedni.

– Akkor én meg elmondom Juliette-nek a tudod mit – vágott vissza néhány másodperc után, mire Danielen volt a sor, hogy színben hasonuljon az öccséhez.

– Akkor kitekerem a nyakadat! – morogta, aztán gyorsan Aidan furgonjához sietett.

– Ez meg, mi volt? – kérdeztem halkan, miután beültünk az autóba. Vajon, mi lehet olyan nagy titok, amit egy farkas el akar titkolni a bevésődése elől…

– Semmi. Néha utálom, hogy van testvérem – fonta össze maga előtt a karját Benjamin bosszankodva. – Olyan undok tud lenni. Elegem van! Azt hiszi, hogy mindent jobban tud, és irányíthat, miközben… Áh, mindegy! – legyintett, aztán az ablak felé fordult, és összevont szemöldökkel bámulta az egyelőre még mozdulatlan tájat.

– Oké, de ha beszélgetni akarsz, tudod, hol találsz – hajoltam oda hozzá, és egy puszit nyomtam az arcára. Felém fordult egy mosolyra, aztán tovább folytatta a csendes elmélkedést.

Miután mindenki elhelyezkedett végre, Carlisle beindította az autót, és elindultunk, hogy részt vegyük egy tökéletesen átlagos, baráti eseményen.

16. fejezet

A legtökéletesebb pillanat

Az autóút kissé feszülté vált, amint felvettük Lupe-t is. Igaz, Benjamin megtartotta a szavát, és a köszönésen kívül egy szót sem szólt bevésődése tárgyához – rápillantani is csak akkor pillantott, amikor Lupe nem figyelt –, mégis az egész kocsit megbizsergette az elektromosság. Mintha a két testet egy láthatatlan energiamező vette volna körül, és én pont ennek a mezőnek a kellős közepén ültem.

Vajon, ha Edward és én egymás mellett vagyunk, körülöttünk is érzékelik a többiek ezt? – elmélkedtem a kezemben lévő szatyrot gyűrögetve. Felnéztem a visszapillantó tükörbe, mire Carlisle aranybarna szemei néztek vissza rám gyengéden. Elpirulva fordultam az ablak felé, de halk kuncogása eljutott a fülemig. Igen, valószínűleg, körülöttünk is érzékelik…

– És hogy áll a mi Benjaminunk a tanulmányaival? – törte meg a csendet egy torokköszörülés után Jonathan. Lupe tekintete az ölében pihenő kezeire szegeződött, és nem úgy tűnt, mint aki hallotta a kérdést. Finoman megböktem a karját, mire felkapta a fejét, és zavarodottan pislogott rám.

– Tessék? – lepte el halvány pír az arcát.

– Az iránt érdeklődtem, hogy Benji jegyei milyenek… – ismételte meg Nate, és láttam, hogy a szája széle megrándul.

– Ó! – Lupe vetett egy röpke pillantást a tanítványára – akinek a fülei vörösebbek voltak, mint alkonyatkor a lemenő napsugarak festette égalja –, majd tördelni kezdte az ujjait. – Benjamin… igazán ügyes. Látni rajta, hogy nagyon igyekszik. Lelkes és kitartó. A többi tanár is csak dicséri – fejtette ki a véleményét kissé dadogva.

– Ennek igazán örülök – bólintott Jonathan. – Gondolom, matematikán különösen jól teljesít… – villantak meg a szemei a visszapillantó-tükörben, miközben az ajka ismét felfelé rezdült. Benjamin kényelmetlenül mocorogni kezdett a jobb oldalamon, míg Lupe lélegzete és szívverése a háromszorosára gyorsult, és idegesen megremegtek a kezei.

– Én nagyon béna vagyok matekból – szóltam közbe gyorsan megmentve ezzel Lupét a választól. Hálás tekintettel nézett fel rám, mire elmosolyodtam. – Russel azt ígérte, hogy majd korrepetál egy kicsit.

– Ha szükséged van segítségre, én is nagyon szívesen… – kezdett bele az ajánlatába Lupe.

– Ez kedves tőled… Majd még megfontolom. Lehet, hogy mostanában nem nagyon lesz időm az iskolára – csúszott a kezem a hasamra.

– Ó, miért? – vonta fel a szemöldökét Lupe. – A mai világban nagyon fontos, hogy az ember minél többet tanuljon – jött elő belőle a tanár énje.

– Igen, tudom. Csak… – elgondolkozva pillantottam Jonathan felé, és úgy döntöttem, jobb, ha most nem hozom fel a témát. – Mondjuk úgy, már más terveim vannak. Egyelőre – tettem hozzá. Végül is, szülés után lesz még bőven időm, hogy leérettségizzek, esetleg egyetemre menjek. Egy egész örökkévalóságnyi… Egyáltalán nem kell sietnem.

– Mindjárt ott vagyunk – hallottam meg Carlisle izgatottnak tűnő hangját. Nem hittem volna, hogy ő is ennyire várni fogja ezt a kis sütögetést, bár érthető volt. Valószínűleg, rég csinált már valamit, ami izgalmas volt, de mégsem életveszélyes, és nem csak a család tagjai vettek részt benne.

Ahogy lefékeztünk Russelék háza előtt, már láttam, hogy Alice megint egy kissé túlzásba esett. A hátsó kerthez vezető kőutat valami fehér dolog fedte. Először meghökkentem, mert azt hittem, Alice képes volt havat hozatni valahonnan a világ végéről, de mikor kiszálltam a kocsiból, már láttam, hogy a hónak hitt fehérség valójában „csak” virágszirom. Több zsáknyi virágszirom… A narancssárga lámpásokon már meg sem lepődtem, amelyeket valószínűleg, sötétedés után tervezett meggyújtani.

– Isabella! – A bejárati ajtó kinyílt, és Russel integetett felénk fél kézzel egyensúlyozva egy tálcát. A nagymamájával együtt sietett elénk, és nagyon boldognak tűnt. – Bocsánat, megölelnélek, de… – emelte kissé feljebb a kezében tartott süteményt, ami, ha a szaglásom nem csalt, almás pite volt. A nyál összefutott a számban, és szinte már éreztem az ízét is.

– Azért én megölelgethetlek, kedvesem? – mosolygott rám Agatha néni csillogó szemekkel, aztán a válaszomat meg sem várva magához ölelt. Zavartan feszengtem a barátságos ölelésben. Úgy egy percig szorongatott, én pedig már kezdtem azt hinni, el sem akar ereszteni.

– Gyertek hátra. Alice… Hát… Majd meglátjátok – rázta meg a fejét elpirulva Russel, miközben zavart nevetést hallatott.

A kertbe sétáltunk mindannyian, és a látványtól még nekem is tátva maradt a szám. A sarokban lévő grill, és a rajta sülő húsok és egyéb finomságok megszokottak voltak, de a hosszú felállított asztal, amely roskadozott az édességektől, péksüteményektől, gyümölcsöktől és italoktól, már kevésbé tűnt kerti sütéshez illőnek – inkább egy királyi lakomának felelt volna meg. A porcelántányérok és kristálypoharak látványa pedig csak fokozta ezt az érzést bennem.

– Azt a… – hallatott Benjamin mellettem egy vágyakozó nyögést, majd hatalmasat nyelt. – Valaki mondja már meg, miért csak most kezdtünk el barátkozni Cullenékkal… – nevetett fel halkan.

– Hát, itt vagytok végre! – sietett elénk Alice hatalmas vigyorral az arcán, és egy húsvillával a kezében. – Késtetek! – fordult összeráncolt homlokkal Carlisle felé, mire az bocsánatkérő pillantással válaszolt. Nem igazán értettem, hogy miért gond az a negyed óra késés, de Alice izgatottságát elnézve csodáltam, hogy nem futott elénk, kapta vállára az autónkat, és rohant el velünk idáig, hogy időben ideérjünk. – De a lényeg, hogy most már mindenki itt van! – csillantak fel a szemei. Kissé nyugtalanul néztem körbe, mert hiányérzetem támadt.

– Hol van Edward? – Alice egy pillanatig zavartan nézett rám.

– Ó, őt elküldtem venni még valamit, de hamarosan itt lesz – mondta végül, de volt egy olyan érzésem, hogy hazudik. Összeszűkült szemekkel fürkésztem az arcát, de ő nem nézett rám egyáltalán. Valami folyik itt! – futott át rajtam a gondolat.

– Mikor hamarosan? – érdeklődtem tovább nem hagyva magam.

– Isabella, drágám! Segítenél, kérlek? – sietett mellénk Esme. – Gyere, nézd meg, szerinted, jó már ez a hús? – fogta meg a csuklómat, és maga után húzott anélkül, hogy akár egyet nyikkanhattam volna.

– Ennek még biztosan sülnie kell – néztem a teljesen nyers hússzeletre, amit alig fél perce dobhattak a forró rácsra, és még egy emberi ételt sosem fogyasztó vámpír is láthatta rajta, hogy ehetetlen. Most már biztos, hogy itt folyik valami! – kapcsolódott be a képzeletbeli vészjelzőm. Lehet… Lehet, hogy Edwarddal történt valami? Mi van, ha a Volturi az oka? Ha most valami miatt velük van, csak nem merik nekem elmondani? – öntött el hirtelen a pánik.

– Hol van Edward? – néztem kétségbeesve Esmére.

– Mindjárt itt lesz, ahogy Alice mondta. Valami baj van? – nézett rám aggódva, aztán megkereste Carlisle-t a szemeivel, aki azonnal hozzánk sietett.

– Mi történt? – nézett rám fürkésző szemekkel, aztán az arcom felé nyúlt, de elléptem az érintése elől.

– Nem tudom… Hirtelen elsápadt és kapkodni kezdte a levegőt – felelt helyettem Esme. Csak most vettem észre, hogy zihálok a rémülettől. – Hozok egy széket! – sietett el.

– Isabella, rosszul érzed magad? Fájdalmaid vannak? – próbált meg ismét megvizsgálni Carlisle, de nem hagytam magam. Közben egyre többen gyűltek körénk, és tompán hallottam a suttogásaikat – mi történt, mi baja, rosszul lett?

– Semmi bajom! – ütöttem félre a kezét. – Csak mondja meg valaki, hol van Edward! – követeltem.

– Alice! – Carlisle hangja nyugtalan volt, Alice arcán pedig csalódottságot láttam, mikor mellénk ért. – Mondd el neki. Még a végén túlságosan felidegesíti magát feleslegesen… Nem tenne jót neki az ő állapotában.

– Jaj, de még nincs minden kész! – nyöszörögte Alice, aztán nagyot sóhajtott. – Oké, oké. Rosalie, te tedd fel a virágokat, Jasper hívd fel Edwardot, mikor érnek ide, Esme, kérlek, gatyába ráznád egy kicsit Jonathant? – adott parancsokat Alice, és most már végképp fogalmam sem volt, mi folyik körülöttem. Értetlenül vártam a magyarázatot, de ahelyett, hogy megkaptam volna, Alice karon ragadott, és maga után húzott.

– Mi a fene történik itt? – botladoztam utána.

– Gyere, és meglátod. Legalább ennyi örömöm hadd legyen – vezetett az emelet felé, aztán kinyitotta az egyik ajtót.

– Nem mehetünk csak úgy be ide, ez nem a mi házunk – suttogtam felé bosszúsan, mintha épp egy betörésről próbáltam volna lebeszélni, és feszengve körülpillantottam.

– Nyugalom, Agatha mondta, hogy ide jöhetünk – toloncolt be a szobába, ami valószínűleg a háló volt. Már vettem a levegőt, hogy ismét rápirítsak, mikor a lélegzetem elakadt. A háló fala melletti állótükör szélére egy hófehér ruha volt akasztva.

– Alice? – nyeltem egy nagyot, miközben egyszerre vert ki a víz és rázott végig a hideg.

– Na, mit szólsz? Ugye, milyen gyönyörű? Macerás volt ilyen gyorsan beszerezni, de végül sikerült… Ha egy vámpír akar valamit, hát ember legyen a talpán, aki megállítja – vigyorodott el elégedetten, és a reakciómat várva nézett rám. – Isabella? – harapta be végül az alsó ajkát idegesen, mikor nem válaszoltam, és a hangja kétségbeesett tónust vett fel. – Nem tetszik?

– De… – nyögtem ki, aztán reszkető lábakkal az ágyhoz mentem, és leültem a szélére.

– Akkor? – sétált elém Alice, és az arcáról leolvadt a lelkesedés.

– Nem tudom, hogy készen állok-e erre. Ez olyan hirtelen, és… – Mély levegőt vettem, mert forogni kezdett velem a szoba. Az egész életem olyan volt, mint egy ringlispíl, amely egy másodpercre sem akart megállni. Pedig nekem levegőre lett volna szükségem és arra, hogy az ujjaim, amelyekkel görcsösen kapaszkodom, végre pihenhessenek egy kicsit – markoltam bele az alattam lévő ágytakaróba.

– Oké, oké, lélegezz mélyeket! – nyomott Alice az orrom alá egy pohár vizet, amit fogalmam sem volt, honnan szerzett. Ittam pár kortyot, és igyekeztem eleget tenni annak, amit mondott. Jó pár percbe beletelt, mire úgy, ahogy sikerült abbahagyni a zihálást.

– Hol van Edward? – kérdeztem ismét, most már kissé nyugodtabban.

– Elment, hogy elhozza azt, aki összead majd titeket – húzta el a száját Alice. – Jaj, Isabella, miért kellett elrontani az egészet? Pedig olyan szépen megterveztem… – siránkozott.

– Sajnálom. Megijedtem, hogy Edwardnak baja esett – fúrtam a hajamba az ujjaimat – a gondolattól még mindig reszkettek.

– Szerinted, ha baja esett volna, itt buliznánk? – vonta fel a szemöldökét Alice, mire nagyon hülyének éreztem magam. Megráztam a fejemet, aztán ismét a ruha felé pislantottam. A gyomrom hirtelen görcsbe rándult – egyszerre voltam ideges és izgatott.

– Szóval… Ma hozzámegyek Edwardhoz? – kérdeztem inkább magamtól, mint Alice-től. A tekintete egy pillanatra elhomályosult, aztán csillogni kezdett.

– Azt hiszem, ezt már eldöntötted, nem igaz? – mosolygott rám. Mély levegőt vettem. Eldöntöttem volna? – néztem le a kezemen lévő gyűrűre, aztán pedig ismét a menyasszonyi ruhára, miközben a kezem önkéntelenül a hasamra csúszott. Edward el akar venni engem, nem sokára vár rám odakint, hogy a feleségévé tegyen. Mindörökre. Sosem lennék képes nemet mondani neki. A felesége akarok lenni.

– Segítesz? – álltam fel az ágyról, és a ruhához léptem, hogy most először közelebbről is megvizsgáljam.

A hosszú, hófehér ruha pánt nélküli volt, felső része kecsesen simult a derékra. Fentről lefelé csipke és gyöngyminták futottak csigavonalban végig rajta, és az alja is ki volt rakva gyöngyökkel. Olyan volt, mint egy hercegnő ruhája – el sem tudtam képzelni magamon. Milyen esetlenül és bénán fog kinézni rajtam egy ilyen gyönyörű anyag…

Mielőtt még túlságosan belemerülhettem volna az önbizalomhiányba, Alice megfogta a kezemet, és egy a szobából nyíló ajtóhoz húzott.

– Először le kell fürdened, hajat kell mosnod, aztán felöltözünk és a többi… – magyarázta, miközben finoman belökdösött a fürdőbe.

Alice procedúrájának az első két pontja még könnyen ment, csak azután jöttek a macerásabb részek. A hajamat laza kontyba fogta fel, és apró fehér virágokat tűzött bele, a sminkelésnél féltem, hogy túlzásokba esik, de szerencsére, most az egyszer visszafogta magát. Végül idegesen simítottam végig a ruhán, miután nagy nehezen sikerült Alice-nek belepréselnie és eligazgatnia rajtam, aztán belebújtam a kikészített cipőbe.

– Nos, milyen? – kérdeztem félve Esmét és Rosalie-t, akiket Alice hívott fel elvileg azért, hogy segítsenek neki a végső simításokban – de én arra gyanakodtam, hogy csak látni akarta az arcukon a végeredmény okozta hatást. Ők is már átöltöztek valahol, és szemkápráztatóan néztek ki. Egy halványlila, hosszú ruha volt rajtuk, amely a combkörnyéken kezdett bővülni, és melyet a derékrésznél egy arany színű szalag díszített.

– Te… Gyönyörű vagy, kincsem! – Esme szemei meghatottan mértek végig, aztán hozzám lépett, és óvatosan megölelt. Nem tudtam, hogy csak az anyai elfogultság beszél-e belőle, ezért Rosalie-ra pillantottam.

– Igazán szép vagy – bólintott felém, mire megkönnyebbülten kifújtam a levegőt. Akkor legalább elviselhető a kinézetem, ha már a többi jelenlévő szépségével nem vetekedhetek. Főleg Edwardéval… – Tessék, ezt neked hoztam – nyújtott felém egy hosszú, fekete dobozkát.

– Istenem, ez… – nyögtem fel, ahogy kinyitottam, és megláttam a benne lévő nyakéket.

– Ezt viseltem, mikor először összeházasodtunk Emmettel. Gondoltam… Szerencsét hoz, és úgyis kell valami kölcsönbe – vonta meg a vállát Rose, mintha ez csak valami semmiség lett volna. Éreztem, ahogy könnyek öntik el a szememet.

– Köszönöm – suttogtam, aztán előrébb lépve megöleltem őt. A teste megfeszült pár pillanatra, aztán az egyik kezét a hátamra fektette.

– Jól van, jól van – köszörülte meg a torkát zavartan, ahogy eltolt magától, én pedig bármennyire is igyekeztem visszafogni magam, elvigyorodtam. – Gyere, segítek feltenni… – intett, hogy forduljak meg. A hűvös ujjak alig egy pillanatig babráltak a nyakamnál, és a nyakék már a helyén is volt.

– És ezzel letudtuk a régit is – bólintott elégedetten Alice, mire Rosalie elfintorodott. – Most már csak valami kék kell – emelt ki az ágyon lévő táskából egy kék harisnyakötőt. – Fel a jobb lábbal! – parancsolta, aztán mikor teljesítettem, felhúzta a combomig a ruhámat. Kissé zavartan pirultam el, de hagytam, hogy feladja rám a vékony kis anyagdarabot. – Ez pedig az új – cserélte ki végül a megszokott fülbevalómat két gyöngyformájúra, aztán ismét végignézett rajtam. – Tökéletes – fújta ki a tüdejében tartott levegőt. Ismét a tükör felé fordultam, és hitetlenkedve bámultam önmagamra. Mintha egy idegen nő nézett volna vissza rám. Hamupipőke a bálban… Csak sose legyen éjfél – futott át az agyamon a gondolat.

– Edward itt van már? – kérdeztem izgatottan, miközben a szívverésem felgyorsult.

– Odalent vár rád – bólintott Esme mosolyogva.

– Adjatok egy percet – nyújtotta fel a mutatóujját Alice, aztán kiszáguldott a szobából. A fali óra szerint, másfél perc múlva érkezett vissza egy ugyanolyan ruhát viselve, mint ami az anyján és a nővérén is volt.

– Késtél fél percet – vontam fel a szemöldökömet, aztán felnevettem a rám nyújtott nyelv láttán.

– Akkor… Mehetünk? – nyújtotta felém a kezét Alice. A nevetésem kínosan elhalt, és éreztem, hogy a szívem a torkomba ugrik. Mély levegőt vettem, és igyekeztem megállítani a lábaim remegését – reménytelen próbálkozás volt. Még mindig fel sem fogtam, hogy mi is történik valójában, csak sodródtam az eseményekkel.

– Nem tudom, hogy képes vagyok-e magamtól járni – vallottam be.

– Vigyelek le karban? – villantotta rám a fogait Alice egy fülig érő vigyor kíséretében.

– Ne! – nyögtem fel ijedten. Alice-től kitelt volna, így gyorsan összeszedtem magam amennyire csak tudtam jelen esetben. – Oké, menjünk… – egyeztem bele. Mire leértem a földszintre, rájöttem, hogy a menni szó erős túlzás volt az esetemben. A tántorogni sokkal kifejezőbb lett volna…

Olyan volt, mintha túl sokat ittam volna. Vagy legalább is, ilyennek képzeltem el azt az állapotot, mert átélni még sosem éltem át. A világ elmosódott előttem, a hangok, mintha valami szűrőn keresztül hatoltak volna a fülembe.

Éreztem, ahogy Alice helyét a földszinten átveszi Carlisle és Nate, de nem láttam az arcukat. Tudni akartam, hogy Nate milyen állapotban van – hogy viseli, hogy csak úgy belecsöppent Alice-nek köszönhetően az esküvőm kellős közepébe az alig pár órával ezelőtti veszekedésünk után –, de képtelen voltam most ezzel foglalkozni. Csak görcsösen kapaszkodtam jobbról a hűvös, balról pedig a forró férfikarba, mintha az életem múlna azon, hogy elég erősen szorítsam őket.

Abból tudtam, hogy már kiléptünk a kertbe, hogy megéreztem a kellemes tavaszi szellőt az arcomon. Ez egy kicsit segített, mert a fejem kitisztult annyira, hogy a tekintetemet felemeljem és megkeressem vele Edwardot. A lélegzetem azonnal elakadt, a pulzusom pedig felgyorsult.

Csak pár pillanat után vettem észre, hogy a szám is nyitva maradt, így gyorsan összezártam. Edward úgy nézett ki a fekete, régi szabású öltönyben, mintha egy tizenkilencedik században játszódó lányregény oldalairól lépett volna le, hogy megtestesítse a tökéletes férfit, aki után minden lány könnyezve epekedik. Nem… Ez nem fejezte ki tökéletesen a látványt. Hiszen ő inkább volt isteni, mint emberi. Egy emberbőrbe bújt angyal. Az én őrangyalom… – tudatosult bennem a birtokló érzés, amely kellemes melegséggel töltötte el a mellkasomat.

Mire észbe kaphattam volna, a pillantása már foglyul is ejtette az enyémet. Mintha a világ összes ígéretét, amelyet csak nőnek adni lehet – szerelem, biztonság, tisztelet, gyengédség –, egyetlen szempárba sűrítette volna valaki. A halk zene, amely megszólalt, nem a megszokott nászinduló volt – bár még nem hallgattam meg az ajándék cd-met, szinte biztos voltam benne, hogy arról szól egy dal –, de a lágy dallamok tökéletesen illettek az alkalomhoz. Minden egyes hang az érzéseinket volt hivatott az egész világ tudtára adni.

Úgy tűnt, egy örökkévalóságig tart az Edwardhoz vezető pár méter. Egyszerre örültem ennek – mert olyan tökéletes volt ez a pillanat –, és siettettem volna az időt – hogy végre Edward kezét az enyémen érezhessem. Végül odaértünk elé, én pedig rájöttem, fogalmam sincs, mit is kéne most tennem. Egy másodpercre átfutott rajtam a pánik, és meg akartam keresni Alice-t a pillantásommal, de képtelen voltam elfordítani a tekintetemet Edwardról. Aztán a kavargó méz ismét magába olvasztott, én pedig rádöbbentem, hogy ha összedőlne most körülöttünk a világ, az sem érdekelne.

– Ha boldogtalanná teszed, vagy valami baja esik, darabokra téplek – hallottam meg Jonathan hangját, és csak most vettem észre, hogy a karja már kicsúszott az enyémből. Felháborodottan szívtam a levegőt a tüdőmbe, hogy megvédjem Edwardot, de ő megelőzött a válaszával.

– Ha így lesz, magam megyek el hozzád önként – felelte, miközben egyetlen pillanatra sem szakította el a pillantását az enyémtől. Meginogtam egy másodpercre, ahogy a Carlisle nyújtotta támaszt is elvesztettem. Finoman leemelte az ujjaimat a karjáról, és a tenyerébe vette a kezemet.

– Vigyázz a lányomra, fiam… – nézett Edwardra, aztán az ő kezébe helyezte az enyémet – az ujjaim bizseregve érkeztek meg az otthonukba. Edward tekintete megbabonázott, teljesen elfelejtettem, hol is vagyunk éppen. Rajtunk kívül senki és semmi nem létezett. Olyanok voltunk, mint Ádám és Éva, az első emberpár a Paradicsomban.

A kiűzetés végül egy halk torokköszörülés formájában érkezett meg, én pedig összezavarodva fordítottam a fejem a hang irányába. Meglepetten tudatosult bennem, hogy egy pap vagy anyakönyvvezető helyett Seth nagypapa áll előttünk.

– Azért gyűltünk itt össze, hogy a quileute törzs legidősebb tagjaként rám ruházott… – kezdett bele a hivatalos szöveg egy átírt változatába, mikor Edward ujja finoman végigsimított a kézfejemen, ismét magára vonva minden figyelmemet.

A szertartás ezek után, mintha csak szélzúgás lett volna. Az egyetlen pillanat, amelyre tökéletesen emlékeztem, az volt, mikor Edward halvány mosollyal az arcán és csillogó szemekkel kimondta az „Igen”-t, a következő pillanatban pedig már arra eszméltem, hogy férjjé és feleséggé nyilvánítottak minket – később megkérdeztem Alice-től, hogy én is tényleg kimondtam-e a kis szócskát, és megesküdött rá, hogy igen, de egyáltalán nem rémlett semmi.

Mikor Seth nagypapa engedélyezte számunkra az első hitvesi csókot, Edward közelebb lépett hozzám. Ahogy lehajtotta a fejét, elakadt a lélegzetem. Ajkai hűvösen tapadtak az enyémekre, miközben megéreztem a kezeit a csípőmön. Karjaim ösztönösen a nyaka köré fonódtak, hogy még közelebb tudjam húzni magamhoz, az ajkaim pedig elnyíltak. Az íze hűvös és friss volt, teljesen elkábított. Aztán az ujjai vándorútra indultak, míg végül a tenyere a hasamra simult.

A könnyeim kissé sóssá tették a csókunk folytatását, de ez egyáltalán nem zavart, mert éreztem Edward mosolyát és a keze simogatását. Ebben a másodpercben biztosan tudtam, hogy minden rendben lesz, mert egyszerűen nem lehet másként. Mindörökké boldogok leszünk. Hármasban.

Ez volt életem legtökéletesebb pillanata.

17. fejezet

Pezsgő és eper

A gratulálók sora, mintha sosem akart volna végetérni. Annyi puszit és ölelést kaptam alig negyed óra alatt, amennyit egész életemben együttvéve. Mikor elfogytak a családtagok, és a barátok is átadták a jókívánságaikat, azt hittem, végre túl vagyok mindenen, de tévedtem. Meglepetten pislogtam Tanyára és a testvéreire. Eddig annyira el voltam kábulva, hogy fel sem tűnt a jelenlétük.

– Hát, gratulálok! – lépett elém Tanya, miközben beletúrt a hajába. Egy vérvörös, rövidke ruhát viselt, ami tökéletesen kiemelte az alakját. – Remélem, tudod, hogy milyen szerencsés vagy… – mérte végig Edwardot, aki éppen Eleazarral rázott kezet.

– Igen, tudom – pirultam el. Tökéletesen tisztában voltam vele, hogy nem érdemlek meg egy olyan férfit, mint Edward, épp ezért hálát adtam a Sorsnak, amiért mégis engem választott.

– De nehogy azt hidd, hogy ez a háború vége – hajolt Tanya a fülemhez, miközben megölelt és két hűvös puszit nyomott az arcomra. A háta mögött elnézve észrevettem Jonathant, ahogy elhagyatottan ácsorog a ház fala mellett, és engem figyel. Mély sóhajjal vettem tudomásul, hogy még lesz vele egy valószínűleg, nem túl fesztelen beszélgetésem, aztán elszakítottam tőle a pillantásomat. – Csak egy csatát nyertél meg, farkaslány – eresztett el Tanya végül. Hitetlenkedve kuncogtam fel, mikor ellépett tőlem, és cinkosan rám kacsintott. A régen érzett féltékenységem teljesen elszállt – nem is értettem, miért tartottam korábban Tanyától. Ő volt a tipikus példája az ugató kutyának – vagy inkább vicsorgó vámpírnak –, aki nem harap.

– Nem félek tőled – néztem az aranybarna szemekbe, mire azok elismerően felcsillantak.

– Tudom. Pont ezért kedvellek – küldött felém egy utolsó mosolyt, aztán mielőtt megszólalhattam volna, egy puszit nyomott Edward arcára, és elsietett Alice-ék felé.

– Komolyan azt mondta nekem, hogy kedvel, vagy hallucináltam? – pillantottam fel az újdonsült férjemre vigyorogva – már gondolatban is jól esett kimondani. A férjem…

– Azt mondta – erősített meg Edward halkan kuncogva. A tekintete szinte beleolvadt az enyémbe, én pedig egy másodpercre teljesen elfelejtettem, hogy hol is vagyunk éppen. – Szóval… Nem bánod? – zökkentett ki a kérdés.

– Mit? – sóhajtottam összezavarodva.

– Alice kis összeesküvését. – Edward a kezébe vette az arcomat, és kutakodva nézett a szemembe. – Hogy így házasodtunk össze…

– Bevallom, reggel még el sem tudtam volna képzelni, hogy délutánra a feleséged leszek – fektettem a tenyeremet Edward kézfejére. Apró ráncok jelentek meg a homlokán, én pedig gyorsan folytattam, mielőtt még túlságosan elkezdett volna aggódni. – Most viszont, nem tudnám elképzelni, hogy ne legyek a feleséged – húztam a számhoz a tenyerét, és egy puszit leheltem bele. – Ez volt a legjobb ötlet, ami valaha megszületett Alice fejében – biztosítottam róla, mire megrándult a szája széle.

– Azt hiszem, most tetted tökéletesen boldoggá Alice-t – felelte a kérdő pillantásomat látva, és fejével a húga felé intett. Alice nem nézett felénk, de az arcán olyan elégedett vigyor ült, amely egy friss lottónyertes mosolyát is lepipálta volna.

– Kis kíváncsi – forgattam meg a szemeimet. – De hadd legyen ennyi öröme, ha már neki köszönhetem életem legboldogabb napját – fűztem a karjaimat Edward nyaka köré, és már éppen meg akartam csókolni, mikor a halk torokköszörülés megzavart.

– Ellophatnám egy pár percre a feleségedet? – Jonathan hangja komoly volt, én pedig hirtelen nagyon feszültnek éreztem magam. Edward teste egy pillanatra megmerevedett az ölelésemben, aztán bólintott.

– Itt várom – közölte. Kissé csalódottan engedtem ki az ölelésemből, majd egy mély lélegzet után követtem Nate-et. Olyan tökéletes volt most minden, és annyira boldognak éreztem magam, hogy önző módon nem akartam, hogy elrontsa a kedvemet egy beszélgetés vele.

Előre vezetett, ahol leparkoltunk a kocsikkal, aztán lehajtott fejjel nekitámaszkodott Aidan furgonjának. Összeszoruló gyomorral vártam, hogy megszólaljon, és már éppen ki akart törni belőlem egy ideges „Mondj már valamit!”, mikor végre beszélni kezdett.

– Hát, erre egyáltalán nem számítottam ma reggel, mikor felkeltem – túrt a hajába, aztán kissé oldalra döntve a fejét, rám nézett.

– Elhiheted, hogy én sem…

– Igen, tudom. Esme elmagyarázta, hogy meglepetés volt az egész. Alice őrült ötlete – nevetett fel halkan.

– Nem volt őrültség! – tiltakoztam azonnal. – Vagyis… Hirtelen volt, de…

– Boldog vagy, hogy így történt – bólintott Jonathan. – Tudod, egy másodpercig megfordult a fejemben, hogy szabotálom valahogyan az egészet, de aztán ahogy kiértünk, és Edwarddal egymásra néztetek… Azt hiszem, bármit megadnék azért, hogy valaki így nézzen rám és valakire így nézhessek – mosolyodott el szomorúan.

– Lesz majd valaki – próbáltam eltűntetni a képzeletbeli szürke felhőt Nate feje fölül. – Csak türelmesnek kell lenned…

– Remélem – lökte el magát az autótól. – De nem ezért hívtalak félre. Ezt a születésnapodon akartam odaadni, de mivel nem volt lehetőségem nászajándékot venni, ezért tessék – nyújtotta ki felém tenyerét, amin egy apró, fehér farkas feküdt kőből kifaragva.

– Ez gyönyörű… – vettem át tőle a szobrocskát, aztán hirtelen elkerekedtek a szemeim. Ahogy közelebbről is megnéztem a követ, ismerősnek tűnt. Kérdőn pillantottam fel a sötétbarna szemekbe, melyek azonnal elárulták szavak nélkül is a választ. Nate azt a követ használta a farkashoz, amellyel a tengerparton játszadoztam, és aminek csak úgy nyoma veszett hirtelen. Most már tudtam, hová lett…

Elpirulva zártam össze az ujjaimat a farkas körül, hogy a markomba rejtsem. Úgy éreztem magam, mintha valami titkos, intim ajándékot kaptam volna, amelynek csak mi ketten értjük a jelentését.

– Köszönöm – suttogtam.

– Most jobb, ha visszamész a férjedhez – köszörülte meg a torkát Nate.

– Te nem jössz? – néztem fel rá aggódva.

– Előbb kiszellőztetem egy kicsit a fejemet – mosolyodott el. – Menj csak! – intett a hátsó kert felé, én pedig nehéz szívvel hallgattam rá. Még egy utolsó aggódó pillantásra megálltam a ház mellett – mire alig láthatóan biccentett egyet, jelezve, hogy rendben lesz –, aztán magára hagytam.

Ahogy visszaértem a násznéphez, a tekintetemmel azonnal Edwardot kerestem. Még mindig ugyanott állt, ahol akkor, amikor Nate elkért tőle, és éppen Lupéval és Benjaminnal beszélgetett. Sóhajtottam egy nagyot, hogy megszűnjön a szorítás a mellkasomban, aztán odasétáltam hozzájuk.

– Sziasztok! – bújtam Edwardhoz, aki azonnal körém fonta a karját. Olyan otthonos érzés volt befészkelnem magam mellé, mintha a testünket úgy tervezte volna valaki, hogy pontosan passzoljon egymáshoz. – Miről maradtam le? – érdeklődtem.

– Lupe éppen azt mesélte, hogy milyen volt egy idegen városban tanulni – fordult felém Edward, miközben a szája széle megrándult.

– Biztosan nagyon izgalmas lehetett egy új helyen… – próbáltam meg visszafojtani egy kuncogást. Le mertem volna fogadni, hogy Edward épp arra gondol, hányszor és hány különböző helyen is járta már ki a gimnáziumot és az egyetemet a testvéreivel együtt.

– Hát, én jobban szeretek itthon lenni – vonta meg a vállát Lupe. – Itt vagyok a legboldogabb – szegezte a tekintetét a földre, én pedig megint éreztem a bizsergető energiát, amely hirtelen körbevett minket.

– Ezzel Benjamin is így van, nem igaz? A múltkor azt mondtad, hogy a világ minden kincséért sem hagynád el La Push-t – próbáltam meg segíteni egy kicsit abban, hogy Lupe észrevegye, azonos jövőbeli vágyak irányítják az ő farkasával.

– Hogy mit mondtam? – nyögött fel Benji elvörösödve, és a tekintete zavarosnak tűnt.

– Hogy La Push-ban akarsz maradni az iskola után. Itt szeretnél majd letelepedni, mert fontos számodra az őseid földje – magyaráztam neki lassan, hogy felfogja a szavaimat.

– Igen… Igen, ezt szeretném – bólogatott, bár kételkedtem benne kissé, hogy tényleg tudja-e, mire helyesel, mert közben a tekintetét le sem vettem Lupe szederjessé vált arcáról.

– Már csak egy rendes feleséget kell találnod, és újabb esküvőt tarthatunk – kacsintottam rá, és majdnem elnevettem magam, mikor Lupe és Benji is elkerekedett szemekkel néztek rám.

– Alig egy percbe telt, hogy elüldözd őket. Csak most jöttem rá, hogy valójában egy ravasz boszorkányt vettem feleségül – fonta a derekamra Edward a karjait, miután Benjaminék valami átlátszó kifogással elmenekültek a kert másik végébe előlünk.

– Én csak a helyes irányba terelgetem őket… – pislogtam fel rá ártatlan arcot vágva.

– És közben a frászt hozod rájuk – kuncogott Edward, aztán hirtelen együttérzővé váltak a vonásai. – Ha tudnád, szegény Lupe mennyit aggodalmaskodik az érzései miatt… Szörnyű lelkiismeret-furdalása van, amiért nem elég erős legyőzni önmagát.

– Majd rájön, hogy nem is kell megtennie – fontam a karomat ismét Edward nyaka köré. – Ahogyan te is rájöttél… – néztem fel rá gyengéden.

– Szerencsére, kitartó voltál – hajolt le hozzám Edward mosolyogva, hogy egy csókot nyomjon a számra, de mielőtt elérhette volna az ajkaimat, megállt mozdulat közben. – Jaj, ne… – nyögött fel, aztán visszahúzódott. Csalódottan sóhajtottam fel.

– Mi az? – követtem Edward pillantását. Alice-t figyelte összeráncolt homlokkal, aki nagyon lelkesen sugdolózott valamiről Tanyával és Carmennel. Bár én nem láttam bele a fejébe, sejtettem, hogy készül valamire.

– Egy pillanat – eresztette el Edward a kezemet – mire furcsa hiányérzet fogott el –, aztán elsietett az asztalok felé. Kíváncsian figyeltem, ahogy felemel egy nagyobb tányért, megpakolja mindenfélével, aztán megragad egy üveget és egy poharat. Miután végzett, ismét Alice felé pillantott, aztán intett nekem a fejével.

– Mit csinálsz? – sántikáltam oda hozzá. A cipő, bár gyönyörű volt, kezdte törni a lábam.

– Alice-t most lefoglalják, tűnjünk el, mielőtt késő lenne… – suttogta.

– Te meg akarsz lógni? – kerekedtek el a szemeim, mire Edward vonásai bizonytalanná váltak.

– Nem, ha te nem akarsz – fürkészte a reakcióimat. – Csak gondoltam, zavarba hozna az a sok pikáns játék, amit Alice kitalált a számunkra, hogy szórakoztassa a vendégsereget… De ha van kedved hozzá… – visszakozott.

– Pikáns játékok? – rándult össze a gyomrom. Edward a fülemhez hajolt, és elmesélte Alice terveit, amelyekben szerepelt a tejszínhab, a jégkocka valamint a nyelvünk és a fogaink használata is. A lehelete végigbizsergette minden porcikámat, a szavai pedig forrósággal öntöttek el. – Menjünk innen! – nyögtem, bár valójában nem Alice játékai ellen volt kifogásom.

– Biztos?

– Tökéletesen – karoltam bele Edwardba. – És hová akar vinni, Mr. Cullen? – érdeklődtem, miközben hagytam, hogy maga után húzzon.

– Meglepetés, Mrs. Cullen. – A mosoly amelyet kaptam, biztosította Edwardot arról, hogy egyetlen puhatolózó kérdést sem fogok feltenni, míg oda nem értünk. Örültem, hogy még a nevem egyáltalán eszembe jutott…

Mire észbe kaptam, már az autóban ültünk, és egy mellékúton száguldottunk valahová. Edward a combjain egyensúlyozta a telepakolt tányért, az üveg – amelyben alkoholmentes pezsgő volt az állapotom miatt – és a pohár pedig az én kezeim között pihent. Úgy éreztem magam, mintha egy lányregény szöktetéses jelenetében vennék részt főszereplőként. A szívem a torkomban dobogott, a pillantásomat pedig nem tudtam levenni Edwardról. Jó párszor ő is felém nézett, és a tekintetünk összekapcsolódott néhány pillanatra, de aztán – főleg az én megnyugtatásomra – mindig visszafordult az út felé.

– Alice meg akar ölni minket – kuncogott fel, mikor megcsörrent a mobiltelefonja a hátsó ülésen, ahol néhány ruha hevert – valószínűleg, ezeket viselte, mielőtt felvette volna az öltönyét.

– Teszek róla, hogy megérje meghalni – vigyorodtam el, mire Edward ádámcsutkája hullámzott egyet a száraz nyeléstől – Mikor érünk oda? – dőltem hátra az ülésen.

– Hamarosan – csúsztak a hűvös ujjak a tenyerembe. Lehunytam a szemeimet, és finoman cirógatni kezdtem a márványszerű bőrt – Edward kezének apró remegése mosolyt csalt az arcomra. Ahogy az ő ujjai is megmozdultak, a lélegzetem elakadt, a szívverésem pedig az ezerszeresére gyorsult. Mintha apró kis szikrák pattogtak volna ott, ahol a testünk érintkezett. Nem mertem felnézni, nehogy elmúljon ez az érzés, így csak tovább mozgattam az ujjaimat tökéletes harmóniában Edward érintéseivel.

Mikor az ujjbegye végigsiklott a kézfejemen, meglepetten felnyögtem. Igaz, alig értünk egymáshoz, mégis az egész testem felforrósodott és lüktetett. Mintha a kezeink egymással szerelmeskedtek volna…

A szemeim végül azért nyíltak fel, mert tudnom kellett, vajon Edward is érzi-e azt, amit én. A pillantása azonnal elnyelte az enyémet, és hallottam, ahogy a fogain keresztül mélyen beszívja a levegőt. Elbódulva hajoltam ismét oldalra, mintha valami láthatatlan mágnes vonzott volna magához, mikor a halk csörömpölő hang magamhoz térített.

– Ne mozdulj! – Edward parancsoló hangjára hirtelen megmerevedtem. Beletaposott a fékbe, kipattant az autóból, és a tányért az ülésre tette. Mire észbe kaptam volna, már a kocsi másik oldalán állt, és nyúlt is be értem, hogy a karjaiba kapva kiemeljen az ülésről. Zavarodottan pislogtam rá még mindig teljesen elkábulva. – Hát, ennek annyi… – sóhajtott fel.

– Minek? – pillantottam be az autóba. – Ó… – nyögtem fel, mikor megláttam a földön a ripityára tört pohár mellett a pezsgős üveget is, amelynek letört a felső része, és a padlóra szivárgott belőle a finom nedű.

– Sajnálom. – Edward hangja legalább olyan bűnbánó volt, mintha ő vágta volna direkt a földhöz az üveget.

– Én sajnálom, béna vagyok – haraptam be az ajkamat elpirulva. – Teljesen megfeledkeztem arról, hogy törékeny dolgok vannak az ölemben.

– Én is – ismerte be Edward, mire meglepetten néztem fel rá. – Igen, ilyen hatással vagy rám – nevetett fel fesztelenül.

– Nem is sajnálod az autót? – kérdeztem félve. Emlékeztem még rá, hogy az első „randinkról” azért nem tudott elmenekülni, mert nem akart kárt tenni a kocsijában. Cullenék legalább annyira féltették az autóikat, mintha családtagok lettek volna.

– Ma semmit sem sajnálok – kaptam válaszul egy ragyogó mosolyt. – Csak azért aggódtam, nehogy megvágd magad… – tett le a földre Edward. Bizonytalanul meginogtam egy pillanatra, de végül talpon maradtam. – Gyere, ülj be hátra – nyitotta ki nekem a hátsó ajtót. Ügyetlenül bekászálódtam, aztán eligazgattam a ruhámat, Edward pedig visszaszállt, és ismét a gázba taposott.

Most, hogy nem vonta már el teljesen a figyelmemet, kipillantottam az ablakon, és rádöbbentem, hogy merre is járunk éppen…

– Hazamegyünk? – vontam fel a szemöldökömet kérdőn.

– Ah, rájöttél… – sóhajtott fel Edward csalódottan.

– Alice ránk fog találni – aggodalmaskodtam, mire az aranybarna szemek rám mosolyogtak a visszapillantó-tükörből.

– Már tudja, hová tartunk, de lefizettem valamivel…

– Valamivel? – dőltem előre kíváncsian.

– Mikor hívott, akkor döntöttem el, hogy hazamegyünk, és cserébe megígértem neki gondolatban, hogy tízre visszaviszlek. Így legalább az egyik tervét valóra válthatja… – magyarázta Edward. – És mivel azóta nem hív percenként, valószínűleg, látta az ígéretem következményét, és belenyugodott a dologba.

– Ó… És… Mi az a terv? – kíváncsiskodtam kissé félve a választól. Alice-nél sosem lehetett tudni, hogy mit eszel ki…

– Az meglepetés – hallottam meg Edward mély nevetését.

– Ez nem ér… – motyogtam magam elé, mire egy újabb nevetés volt a válasz.

Mikor lefékeztünk a Cullen ház előtt, a szívem a torkomba csúszva kezdett dobogni, és elöntött az izgatottság érzése. Edward egy pillanat alatt elhagyta a kocsit, hogy kinyissa előttem az ajtót, és amint kiszálltam, megint eltűnt a talaj a lábaim alól.

– Most már mindig cipelni fogsz mindenhová? – kapaszkodtam bele Edward nyakába.

– A feleségem vagy. A tenyeremen kell, hogy hordozzalak – indult el a ház felé velem Edward. Boldogan fúrtam a fejem a nyakához, hogy belélegezhessem az illatát, aztán a szám ösztönösen meg is ízlelte a hűvös bőrt.

– Lassabban, Mrs. Cullen… – sóhajtott fel Edward, mikor a szobánkba értünk. – Lehet, hogy a pezsgőnek annyi, de egy finom vacsorával még tartozom… – tett le az ágyra. Épp csak rádöbbentem volna, hogy a magunkkal hozott ételt lent hagyta a kocsiban, mikor már ott is állt előttem kezében a tányérral.

Elakadt a lélegzetem, mikor lassan letérdelt elém, és egy eperszemet nyújtott felém.

– Azt mondják, ez finom – nézett rám bizonytalanul Edward. Elmosolyodtam, és leharaptam az eper alsó felét.

– De még milyen finom… – nyeltem le, miközben kiélveztem az édes gyümölcs ízét a számban. – Megkóstolod? – érdeklődtem, mire Edward egy undorodó fintorral az arcán meredt a kezében lévő darabkára.

– Ezt inkább kihagynám…

– Biztos? – kérdeztem meg lágy hangon, miközben a kezét a számhoz emeltem, és lecsókoltam róla egy csepp kicsordul gyümölcslevet. Edward halkan felnyögött, mire a szempilláim rejtekéből felpillantottam rá.

– Most már semmiben sem vagyok biztos… – rázta meg a fejét, miközben a tekintete az ajkaimra siklott. Kihasználva a gyengeségét kivettem a kezéből a tányért, és félretettem az éjjeliszekrényre, aztán a számat finoman az övére nyomtam. Először csak bizonytalanul kóstolgatott, de pár pillanat múlva elmélyítette a csókunkat.

– Nos, milyen? – ziháltam, mikor az oxigénhiány miatt muszáj volt elszakadnom Edwardtól. A homlokomat az övéhez nyomtam, hogy egy kissé lehűtsem magam.

– A te ízeddel keveredve nem is rossz… – simítottak végig a hosszú ujjak a nyakamon.

– Nem is rossz? – tettettem felháborodást, miközben hátrébb húzódtam tőle. – Újabb próbát kell tennünk férjuram, mert a nem is rossz, nem elég jó! – tettem csípőre a kezeim kihívóan.

– Ahogy akarod, drágám! – mozdult felfelé Edward szája annak ellenére, hogy megpróbált nagyon komoly arcot vágni, mintha szörnyen koncentrálna valamire.

– Ezt az engedelmességet meg tudnám szokni – kuncogtam fel, mielőtt megcsókolhatott volna.

– Ó, igen? – szaladt össze újdonsült férjem szemöldöke. A következő pillanatban már éreztem is az erős kezet a derekamon, és mire észbe kaptam volna, már háton is feküdtem az ágyon, miközben Edward fölém gördült. – Szóval, papucsférjet szeretnél?

– Az attól függ… – gondolkoztam el.

– Mitől? – érdeklődött Edward csillogó szemekkel.

– Hogyha igent mondok, akkor végre megint megcsókolsz-e… – túrtam az ujjaimmal a bronz tincsekbe.

– Igenis, asszonyom! Itt egy csók… – hajolt az ajkaimra engedelmesen, hogy aztán még ezer más kívánságomat is teljesítse.

Pár óra múlva egy fáradt, de boldog sóhajjal hajtottam a fejemet Edward mellkasára, miközben ő egyik kezével a karomat, a másikkal az oldalamat cirógatta. Olyan kellemes és álmosító volt így összebújva, hogy teljesen elpilledtem, a gondolat pedig, hogy fel kell kelnem Edward mellől, egyáltalán nem tetszett.

– Alice nagyon haragudna, ha késnénk egy kicsit? – kérdeztem álmos hangon, miután ásítottam egy nagyot.

– Majd kiengesztelem – nyomott egy csókot Edward a fejem búbjára, és a hangja mosolygós volt. Egy újabb ásítás után lehunytam a szemeimet.

– Csak egy kicsit alszom… – motyogtam, aztán Edward illatával az orromban álomba merültem.

18. fejezet

Rossz opera egy tökéletes napról

Tíz óra helyett éjfél előtt pár perccel értünk csak vissza a saját esküvői partynkra, mert az elégedett kimerültségtől elszundikáltam Edward karjai között. Miután kisegített a kocsi hátsó üléséről, észrevettem Alice-t bosszús arccal közeledni felénk. A szemei szikrákat szórtak, és csípőre tett kézzel állt meg előttünk. Elvörösödve húztam be a nyakamat, de végül nem az enyémbe zúdult a szitokáradat.

– Hol a fenében jártatok? Ne – emelte fel Alice a kezét szinte Edward arcába tolva. –, ne válaszolj! Értem én, hogy friss házasok, szerelem meg szenvedély, de az ígéret, az mégis csak ígéret! – fúrta a tekintetét testvére szemébe.

– Nem volt kedvem kiereszteni a feleségemet a karjaim közül, már ez is bűn? – vonta fel a szemöldökét Edward teljesen nyugodtan, mire még inkább elpirultam. Egyfelől, mert zavaró volt, hogy mindenki pontosan tudja, miért is tűntünk el pár órára, másfelől, mert Edward magára vállalta az én bűnömet.

– Az igazság az… – kezdtem volna bele a vallomásba, de Edward karja a derekamra fonódott.

– Az igazság az, hogy ha most nem veszekednél velünk, már rég odabent lehetnénk… – szólt közbe, aztán a hátsó kert felé kezdett húzni. Alice bosszúsan fújt egyet, aztán követett minket.

Mikor megjelentünk, mindenki próbált fesztelenül viselkedni, és úgy tenni, mintha el sem hagytuk volna az ünnepség helyszínét, de ez csak még inkább zavarba hozott. A fiúk továbbra is az asztal mellett falatoztak – Alice megalomániáját bizonyította, hogy még mindig nem fogyott el az összes étel a farkasok étvágya ellenére sem –, de össze-összevigyorogtak, mikor úgy hitték, nem figyelem őket. Esme és Carlisle pedig, mikor Russel nagymamája odahívott minket magukhoz beszélgetni, somolyogva kerülte a pillantásomat. Egyedül Tanya volt az, aki nyíltan beismerte, hogy merre is járnak a gondolatai, és széles mosoly jelent meg az arcán, valahányszor véletlenül összetalálkozott a tekintetünk.

– Figyelem! – Alice csilingelő hangja olyan hatással volt ránk, mintha egy kristálypoharat kocogtatott volna meg egy kiskanállal. Minden tekintet felé fordult, én pedig kissé félve pislantottam fel Edwardra, aki visszamosolygott rám, és egy apró puszit nyomott a fejemre.

– Ne félj, megvédelek – suttogta a fülembe, amitől megborzongtam.

– Először is hallgassuk meg a pohárköszöntőt… – biccentett Emmettnek, akivel valószínűleg, előre le volt beszélve ez, mert egyáltalán nem tűnt meglepettnek. Elvigyorodott, aztán egy pezsgőspohárral a kezében előrébb lépett, hogy mindenki jól láthassa.

– Ígérem, gyors és rövid leszek. A kíméletesre nem merek megesküdni – kezdett bele jókedvűen, mire aggódva toporogni kezdtem. Emmett humorát ismerve, nehéz perceknek néztünk elébe Edwarddal. – Nos, először is hadd köszöntsem az ifjú párt – álcázott Emmett egy röhögést torokköszörülésnek, mire Edward halkan felmordult mellettem a korára tett célzás miatt, de fivére nem zavartatta magát. – Örülünk, hogy ismét a körünkben üdvözölhetünk titeket – kacsintott rám. Az arcom lángokba borult, és lesütöttem a szememet – Edward keze nyugtatóan simított egyet a csípőmön.

– Most beszélhetnék arról, hogy milyen is a házasság, de egyfelől nem akarom elvenni a kedvetek, másfelől Rosalie itt áll mellettem, és férfiasan bevallom, félek tőle – nevetett fel, mire egy női könyök préselődött az oldalába. – És mint láthatjátok, nem ok nélkül – tért ki egy újabb támadás elől szerencsésen úgy, hogy egyetlen csepp pezsgőt sem lötyögtetett ki.

Rose pillantása nem kecsegtette semmi jóval. Apró örömet éreztem a civódásuk miatt, mivel így legalább elterelődött a figyelem rólunk, ugyanis a legtöbben vagy nyíltan kacarásztak vagy éppen azzal voltak elfoglalva, hogy a Rosalie iránti együttérzésből – vagy talán, ők is félelemből – próbálták visszafogni a jókedvüket.

– Nos, ha túlélem a ma éjszakát kettesben az én kedves, szelíd angyalommal, akkor azt szeretném látni, hogy hosszú-hosszú évekig boldogan, békességben és szeretetben éltek együtt. Míg a halál el nem választ… – rezzent meg a hasfala egy újabb elfojtott nevetéstől. – És végül…

– Azt mondtad, hogy gyors és rövid leszel – döntötte félre a fejét Edward jól szórakozva.

– Már csak két mondat, öcsi, aztán tovább élvezheted a házas életet – villantotta ki a fogait Emmett, mikor a szája fülig szaladt. – Szóval… Végül hadd adjam át mindenki jókívánságait összefoglalva. Legyetek olyan boldogok mindig, mint az elmúlt pár órában – emelte meg a kezében tartott poharat, mire mindenki más keze is a magasba lendült, de csak a társaság emberi fele kortyolt bele ténylegesen az italba.

– Ennyi volt? – kérdeztem suttogva Edwardtól, de legnagyobb elkeseredésemre megrázta a fejét. Alice azonnal bizonyította is, hogy nem tévedett, mivel visszavette magához a szót.

– Most pedig következzen, amire mind vártunk, az első tánc – csapta össze a kezeit boldogan. De az én arcomról lefagyott az eddig ráerőltetett mosoly.

– Táncolnunk kell? – néztem aggodalmasan Edwardra. – De én nem tudok táncolni… – kezdtem harapdálni a számat, miközben a többiek hátrébb húzódtak egy nagyobb kört alkotva körülöttünk, és minden szem ránk szegeződött.

– Nyugalom, csak bízd rám magad – simított végig az arcomon, aztán mikor megszólalt a zene, szembefordított magával. Az egyik keze a derekamon maradt, míg a másik finoman megfogta az én kezemet. Lehajtott fejjel, a szívemmel a torkomban kezdtem lépkedni esetlenül, és a harmadik lépés után meg is bicsaklott a lábam.

– A szemembe nézz… – hallottam meg Edward hangját elég közelről ahhoz, hogy a lélegzetem elakadjon. Ráemeltem a tekintetemet, és tökéletesen elvesztem. Mintha egy fekete lyuk magába szippantotta volna az elmémet.

Szédelegve kapaszkodtam Edward vállába és kezébe, miközben úgy éreztem, a levegőben lebegünk együtt. Le akartam pillantani, hogy tényleg így van-e, de képtelen voltam elszakadni az aranyszín pillantástól. Mintha egy vékony, láthatatlan fonál indult volna ki belőlem, amely elszakíthatatlanul összekötött vele.

Fogalmam sem volt, meddig táncoltunk így egy tökéletes álomvilágban lebegve, de mikor Edward hirtelen megállt, és elfordította tőlem a pillantását, szinte fizikai fájdalmat éreztem. Zavartan és bosszúsan kerestem az okot, amely megzavart minket, de mikor megláttam Carlisle mosolygó arcát, elszállt belőlem minden neheztelés.

– Lekérhetem egy kicsit a hölgyet? – kérdezte Edwardtól, aki biccentett egyet, aztán átadott neki, ő maga pedig Esmével kezdett táncolni. – Boldoggá tesz, hogy most már hivatalosan is a családunk tagja vagy – húzott magához Carlisle, és óvatosan lépkedni kezdett velem. Először féltem, hogy orra bukom, és a lábaimat figyeltem, nehogy félrelépjek, de végül fellélegezve konstatáltam, hogy sokkal könnyebben megy a tánc, mint vártam.

– Én is boldog vagyok – emeltem fel egy pillanatra a tekintetemet, de azonnal rá is léptem Carlisle lábára. – Bocsánat… – pirultam fülig.

– Csak nyugodtan, úgysem fáj – nevetett fel halkan. Mikor véget ért a dal, lehajtotta a fejét, és halk hangon szólalt meg. – Előre is bocsánat Alice miatt… Próbáltam lebeszélni róla, de tudod milyen… – veregette meg bátorítóan a kezemet, aztán átengedett Edwardnak, aki már várakozva állt mellettünk.

Egy újabb gyönyörű dal szólalt meg, mi pedig ismét táncolni kezdtünk, így egy időre megint teljesen átadhattam magam a rózsaszín ködnek. Aztán a fiúk sorban jöttek lekérni engem. Emmett és Jasper tökéletes táncosok voltak, akár csak az apjuk és Edward, míg Benjamin többször lépett az én lábamra, mint fordítva. Joshuával, Daniellel és Aidannal is táncoltam egyet – Jonathan úgy tűnt, még nincs felkészülve arra, hogy ismét túl közel jöjjön hozzám –, aztán ismét visszaadtak Edwardnak.

Reménykedtem benne, hogy megszólal egy újabb zeneszám, de a Carlisle keltette félelmeim valósággá váltak. Alice leállította a cd-lejátszót, aztán elénk lépett egy kis tálcával a kezében.

– Most pedig játsszunk! – vigyorgott ránk lelkesen. A tálcán lévő tálkába pillantva apró, piros koktélcseresznyéket láttam, de az, hogy nem mozgó férgekkel vagy bogarakkal volt tele, csak egy cseppnyit nyugtatott meg. – Ezeket a cseresznyéket kell átvinnetek ebből a tálból abba a tálba – mutatott az asztalon lévő edénykére. – Természetesen nem kézzel! – magyarázta izgatottan. – Edward kivesz egyet a szájával a tálból, átadja a te szádba, és neked kell megtenned az utat az asztalig.

– Oké, mi a csapda? – nézett Edward kérdőn Alice-re, aztán halkan felnyögött.

– Nincs csapda – vonta meg a vállát Alice a szempilláit rebegtetve. – Csak két percetek lesz az egészre, és ahány gyümölcs ebben a tálban marad, annyi falat tortát kell ennetek mindkettőtöknek. Gondoltam, ha már ennyit késtetek, és lemaradtatok a vacsoráról, így legalább jóllakhattok – villantak meg a szemei Edward felé, miközben a bosszútól elégedett mosolyra húzódtak az ajkai. A farkasok halkan felröhögtek a háttérben, míg Russel nagymamája és Lupe értetlenül néztek egymásra – fogalmuk sem volt, miért büntetés az, hogy tortát kell ennünk.

– Legyen – vállalta Edward az én lustaságom következményeit, nekem pedig lelkiismeret-furdalásom támadt. Tudtam, hogy számára a tortaevés felér azzal, mintha velem sarat etetne valaki, és elhatároztam, hogy ha rajtam múlik, akkor bizony egy falat tortát sem kell majd megkóstolnia.

– Rendben, akkor kezdhetjük? – nyújtotta a tálat Edward felé Alice, miközben intett Emmettnek, hogy mérje az időt. – Vigyázz, kész, rajt! – mondta ki a vezényszavakat.

Az elhatározásom, miszerint a legjobb formámat fogom nyújtani a játékban, az első pillanatban megingott, amint megéreztem Edward ajkait az enyémen. Megpróbálkoztam egy mély levegővétellel, de ez csak még inkább megnehezítette a dolgomat. Edward kellemesen hűs illatától szédülni kezdtem, a következő pillanatban pedig már csak arra eszméltem, hogy egy széken ülök, és egy hűvös kéz tapogatja az arcomat.

– Mi történt? – pislogtam laposakat.

– Elájultál – hallottam meg Carlisle aggódó hangját. – Leesett a vércukorszinted.

– Ó, bocsánat – tornáztam feljebb magam a széken Edward kezét szorongatva. – Már jól vagyok, játszhatunk tovább… – próbáltam meg felkelni, de Carlisle visszanyomott a székre.

– Pihenj csak inkább…

– De jól vagyok – makacskodtam, miközben eltoltam magamtól a kezét, aztán azonnal fel is pattantam. – Látjátok, semmi bajom! Hol van az a cseresznye? – kerestem Alice-t a pillantásommal.

– Már lényegtelen. Letelt a két perc – fordult Edward a húga felé ellentmondást nem tűrő pillantással, mikor az elindult felénk a tállal a kezében. Alice rám pillantott, aztán bólintott egyet, és a játékunk kellékét az asztalra tette.

– Csak nem akarod, hogy folytassuk, mert aggódsz értem, valld be! – sóhajtottam fel. Nem mintha annyira végig akartam volna játszani a játékot, csak nem szerettem, ha pátyolgattak.

– De igen, folytathatjuk a tortaevéssel. Maradt egy csomó cseresznye a tálban… – simított végig az arcomon Edward, aztán az asztalhoz vezetett, és ismét leültetett. – Jöhet a torta – intett Alice-nek. Kellett pár pillanat, mire rájöttem, hogy csak a vércukromat akarja növelni ezzel.

– Nem, neked nem kell enni – próbáltam megkímélni őt a felesleges szenvedésektől. – Eszem anélkül is – súgtam oda neki.

– Azt hiszem, épp elég, hogy a késéssel felbosszantottuk Alice-t, hadd örüljön. Na meg, nem akarom, hogy furcsállják, hogy neked adom az egész tortát – pislantott Lupéék felé. – De semmi baj, megleszek… – mosolygott rám haloványan.

– De én… – kezdtem volna bele, de a látvány elterelte egy pillanatra a figyelmemet. Emmett és Jasper egy tálcán egyensúlyozva hoztak be egy háromemeletes csokoládé tortát, amelynek a látványára is megkordult a gyomrom – pedig Edward pihenésképpen tényleg megetetett még otthon.

– Tessék! – nyújtott át egy hatalmas kést Alice végül, mikor elénk került a sütemény. Edward a kezemre fektette az övét, aztán a kést a tortához irányította, és ketten belevágtunk a piskótatésztába. Az első vágás után átvettem az irányítást, és egy vékony szeletke tortát helyeztem a tányérjára, míg az enyémre egy jó vastagot. Aggódva figyeltem az arcát, miközben az első falatot a szájához emelte. Az arcán nem látszott undor, mégis rossz volt nézni őt. Hirtelen előre dőltem, mintha egy szalvétát akarnék szerezni, és bár a szívem majd megszakadt a finom falatok miatt, a karommal pusztulásba sodortam a tányérjainkat és a maradék tortát.

– Ó, jaj! Bocsánat! – ugrottam fel, hogy a krém ne piszkolhassa be a ruhámat. – Úgy sajnálom, így már nem tudjuk megenni… – vágtam bánkódó arcot, bár ez az érzés csak félig volt igaz. Éhes tekintettel meredtem a fűbe, de Edward hálás pillantása végül biztosított arról, hogy megérte elpusztítani azt a finom tortát.

– Tudom, hogy direkt volt… – motyogta Alice halkan, miközben megpróbálta eltakarítani a romokat a lábam mellől. Leguggoltam hozzá, hogy segítsek. – De megbocsátom, mert szerelmes vagy… Nem tudtad, mit cselekszel – sóhajtott fel színpadiasan, aztán halványan rám mosolygott. – Na, menj már innen! Nem illő, hogy a menyasszony a földön térdelve takarítson, milyen lesz a szép ruhád? – intett meg tréfálkozó hangon, mire megkönnyebbülve kifújtam a levegőt.

– Sajnálom. Nem bírtam nézni, ahogy szenved – vontam meg a vállamat, aztán felálltam, és Edwardhoz léptem, aki az asztal mellett álldogálva figyelt minket.

– Köszönöm – hálálkodott Edward, miután a karjába bújtam. – De akkor is enned kell valamit… – lépkedett velem arrébb, hogy elérjen egy tál almás pitét. – Gyere, nyisd ki a szád! – emelte az arcomhoz az egyik szeletet, én pedig engedelmesen haraptam belőle egyet. – Ízlik? – nézett le rám a pillantásával végigsimogatva az arcomat.

– Ühüm – bólintottam, aztán lenyeltem a falatot, és újabbért nyitottam a számat.

– Sajnálom a tortát… – kaptam egy apró csókot. Mikor Edward visszahúzódott, felkuncogtam – a szája porcukros lett az enyémtől. Érdeklődve nyújtotta ki a nyelvét, és megérintette a hegyével a felső ajkát, aztán elfintorodott.

– Ez is finom, legalább is, a számomra – emelkedtem kissé lábujjhegyre, hogy aztán eltűntessem az édes port Edwardról egy újabb csók segítségével, aztán visszahajtottam a fejemet a mellkasára, és hagytam, hogy tovább etessen.

Már kezdtem volna elpilledni a hűvös karokban, mikor Juliette, Lupe és Saore megilletődve Edward jelenlététől odasompolyogtak a közelünkbe, és a pillantásaikból sejtettem, hogy velem szeretnének beszélni, csak nem mernek megszólítani. Egy ideig magamban kuncogva figyeltem, ahogy az asztalról szemezgetnek – és éreztem, ahogy Edward mellkasa is sűrűn megemelkedik a hangtalan nevetéstől –, aztán megszántam őket.

– Milyen az a hús? – érdeklődtem Juliette-re pillantva. Egy másodpercre lemerevedett a meglepettségtől, aztán Edwardra pislantott, majd lesütötte a szemét.

– Finom, csak már kicsit hideg… De ha szeretnél, megkérem a fiúkat, hogy süssenek még… – nézett rám kérdőn.

– Á, nem kell! Hidegen is jó lesz. Hoznál nekem egyet? – kértem, mire bólintott. Megpakolt egy tányért hússal és zöldségekkel, aztán Lupéval és Saoréval együtt közelebb jöttek hozzánk.

– Köszi – vettem át mosolyogva a tányért. – És… miről beszélgettetek eddig? – érdeklődtem, mire mindhárman elpirultak egy kissé.

– Nos… Csak azon gondolkoztunk, hogy nem volt csokrod, amit eldobhatnál, de… szóval, a fiúk megküzdhetnének a… harisnyakötődért – halkult le Juliette hangja az utolsó szót kimondva.

– Ó, persze – pillantottam fel Edwardra. – Így kiderül, ki lesz a következő vőlegény… – vigyorodtam el a gondolattól. Persze, tudtam, hogy ez csak egy esküvői babona, mégis felkeltette az érdeklődésemet, hogy vajon a Sors kit választana ki. – Tereljétek össze a fiúkat, addig megeszem ezt – pillantottam le mohón a tányéromra, mire a lányok lelkesen elvonultak.

Körülbelül negyed óra elég volt ahhoz, hogy jóllakjak nagyjából, és a játékhoz mindenki összegyűljön. Igaz, Jonathan és Joshua szájhúzva álldogáltak a többiek mellett, de a többség, ha nem is mutatta ki – a férfibüszkeségnek köszönhetően –, azért elég izgatottnak látszott. Jasper is beállt a többiek mellé – megtartva egy kis távolságot –, egyfelől mert hivatalosan a városlakók nem tudtak arról, hogy már házas, másfelől mert Alice azt akarta, hogy vegyen részt a játékban.

A lányok, Carlisle-lal és Emmettel – akik már házasok voltak – oldalra állva figyelték az eseményeket, míg Esme a fiúk elé vezetett engem. Zavartam tettem fel a lábamat a székre, amit nekem készítettek oda, aztán lélegzet-visszafojtva vártam, hogy Edward odajöjjön hozzám. Lassan ereszkedett féltérdre előttem, hogy aztán felhajtsa a ruhám alját, szabaddá téve a lábamat a harisnyakötőig. Elpirulva figyeltem, ahogy lehajtja a fejét, és nagyot nyeltem, mikor megéreztem a fogait a combomon. Óvatosan húzta le rólam az apró ruhadarabot, nehogy megsebezzen vagy elszakítsa az anyagot, én pedig igyekeztem mozdulatlan maradni, annak ellenére, hogy minden egyes idegvégződésem bizsergett.

Mikor a harisnyakötő a bokámhoz ért, Edward finoman megemelte a lábamat, és teljesen megszabadított tőle, hogy aztán gyorsan a helyére igazgathassa a ruhámat. Ahogy a magasba emelte a kék anyagot, kaptunk egy kisebb tapsot, én pedig zavartan sütöttem le a tekintetemet.

– Rendben, akkor háromra… – fordított hátat a többieknek Edward, és Alice-re pillantott, aki elkezdett számolni. Érdeklődve figyeltem a harisnyakötő ívét a levegőben, aztán azt, ahogy megállapodott egy férfikézben anélkül, hogy az illető nagyon törte volna magát – szinte úgy tűnt, hogy csak ösztönösen nyúlt a felé repülő ruhanemű felé. Meglepetten pillantottam Jonathanra, aki legalább annyira döbbenten bámult a kezében tartott harisnyakötőre. A fiúk hangos huhogás kíséretében csapkodták hátba, miközben ő zavartan szorongatta az anyagdarabot.

– Bár úgy lenne – motyogtam pár perccel később Edwardnak, mikor kissé szétszéledt a vendégsereg. – Örülnék, ha tényleg találna valakit…

– Majd fog – bólintott Edward. – Rendes fiú.

– Hű, ha elmondom neki, hogy ezt mondtad… – nevettem fel, mire Edward is felkuncogott. – Köszönöm – sóhajtottam.

– Mit? – emelkedett a magasba Edward egyik szemöldöke.

– Hogy a feleséged lehetek – magyaráztam a teljesen nyilvánvalót. Mikor Edward ismét felkuncogott, morcosan néztem fel rá. – Ne nevess ki…

– Nem rajtad nevetek – fogta a két keze közé az arcomat. – Hanem azon, hogy én tartoznék neked köszönettel, amiért hozzám jöttél. Egy épeszű nőszemély sem tette volna meg – rándult meg a szája széle.

– Hát, akkor mázlid, hogy nem vagyok épeszű – nyújtottam ki a nyelvemet. – Nagyon boldogok leszünk. Te, én és… Nevet kell találnunk – döbbentem rá. Eddig mindig csak úgy gondoltam a hasamban növekvő életre, mint a gyermekünkre. Egy név nélküli, apró lényre, aki Edwardból és belőlem származik.

– Nevet… – motyogta Edward, miközben a pillantása a hasamra csúszott, és felemelkedett egy kicsit a karja, aztán bizonytalanul megállt a levegőben. Finoman megfogtam a csuklóját, és magamra fektettem a kezét.

– Nemsokára már rugdosni fog – mosolyogtam fel Edwardra, de ő nagyon komoly arcot vágott. – Kisfiú lesz, és pont olyan lesz, mint te – meséltem tovább, hogy feloldjam a benne lévő feszültséget.

– Nem lehetne inkább pont olyan, mint te? – nézett rám szinte könyörgően, mintha az életünk múlna azon, hogy a kicsi minél jobban hasonlítson rám. Talán, Edward így is gondolta … De én nem.

– Én azt akarom, hogy rád hasonlítson. Ő is egy angyal lesz… – simítottam végig a hasamon egy pillanatra eleresztve Edward kezét.

– Angyal? – szakadt fel egy kételkedő nevetés Edwardból, mire összeráncolódott a homlokom. – Tényleg valami baj van idebent… – kopogtatta meg a szabad kezével a halántékomat finoman, aztán ellágyult a tekintete. – Túl jó vagy hozzám, meg sem érdemellek.

– Ez így van, öcsi – csapkodta meg Emmett Edward hátát. Annyira elmerültem a beszélgetésben, hogy eddig észre sem vettem, hogy felénk tart Alice-szel és Jasperrel együtt.

– Köszönöm a mai napot – fogtam meg Alice kezét, miután a fiúk elkezdtek beszélgetni egymással.

– Igazán nincs mit. Úgyis elszúrtam majdnem mindent – sóhajtott fel.

– Elszúrtál? – ráncoltam össze a homlokomat értetlenül.

– Hát, először is, korábban lepleződött le a tervem, mint szerettem volna – emelte fel a hüvelykujját, hogy számolni tudjon. – Aztán hagytam Edwardnak, hogy megszöktessen. – Tiltakozni akartam, hogy nem csak Edward a hibás ebben, de Alice folytatta. – Utána később hozott vissza, így csak egyetlen játékra volt időnk, de az is félbe szakadt. A Sors keze… – sóhajtott ismét. – Majd a sort a torta halála zárta. Mint egy rossz opera – rázta a fejét. – Pedig olyan szépen elterveztem mindent. Sajnálom… – nézett rám bocsánatkérően, én pedig hitetlenkedve ráztam meg a fejemet.

– Alice, hát nem érted? – néztem a szemeibe. – Minden úgy volt tökéletes, ahogyan történt. Ez volt életem legszebb napja. Köszönöm neked! – öleltem magamhoz.

– Igazán nincs mit – motyogta a fülem mellett meghatott hangon.

– Tudod, mit? – engedtem el őt végül. – Játsszunk még valamit… Kit érdekelnek a szabályok meg a sorrend! – intettem fesztelenül, aztán észrevettem, hogy valami nem stimmel. – Alice? – érintettem meg a karját, de mintha nem is érezte volna. A tekintete elhomályosulva meredt a távolba.

– Alice, mit látsz? – fordult felénk azonnal Jasper, amint észrevette, hogy mi történik.

– Giannát – kaptuk meg a választ, amint véget ért a látomása. Összeránduló gyomorral néztem Edwardra. Az egész teste megfeszült, fejét pedig még azelőtt a kerítés felé kapta, hogy Alice izgatottan odasiethetett volna. Alice végül egyetlen mozdulattal húzta fel magát a lécekbe kapaszkodva, hogy körbepillanthasson felettük. – Itt van és minket figyel – állapodott meg a tekintete egy ponton arrafelé, amerre az otthonunkat sejtettem.

19. fejezet

Egy senki

– Beszélni akar velünk – szólalt meg Edward halkan, de ahogy körbepillantottam, rájöttem, hogy mindenki, akit érint a téma, pontosan hallott minden egyes szót. Carlisle épp Russel nagymamájával beszélgetett, de a teste túl feszült volt a könnyed témához – egy tévéfilm alaptörténete, melyet Agatha néni épp most mesélt el neki. A farkasok is abbahagyták a táncot, és észrevétlenül egy csoportba tömörültek a ház mellett, nem messze tőlünk. Olyan volt az egész, mint egy nagy színjáték, amelyet Russel nagymamája és Lupe miatt folytattunk, hogy ne kapjanak frászt. – Nem, egyelőre nem akar harcolni… Ha elkerülhető – motyogta Edward, miközben mellém lépett, és a kezemet szorongatva magához húzott. Mintha tudat alatt védőpajzsként akart volna funkcionálni mellettem.

– Miről akar beszélni velünk? – kérdeztem meg, mire összerezzent. Valószínűleg, nem számított hangos beszédre, de én másképp nem tudtam kommunikálni vele.

– Aro visszaküldte, hogy beszéljen a farkasokkal – felelte Edward, de nem nézett a szemembe, helyette a tekintete az emeleti ablak felé vándorolt, és a szemöldöke gondterhelten húzódott össze.

– Csak ennyi? – kérdeztem gyanakvóan. – Russelt nem akarja bántani?

– Erről most nincs szó – felelte szűkszavúan. Rosalie közben az asztalhoz sietett, és az öcsémet az ölébe véve leült az egyik székre.

– Igen, az lesz a legjobb – bólintott Edward. Már éppen meg akartam kérdezni, hogy miről is van szó, mikor összefoglalta mindenki számára. – Úgy teszünk, mintha hazaindulnánk, aztán csoportokra válunk. Rosalie és Emmett itt marad a közelben, hogy szemmel tartsák Russelt és Agathát – rándult meg Edward arcizma. – Benjamin, Daniel és Joshua visszaviszi La Push-ba a lányokat, Isabellát és kicsi Edwardot. Mi többiek, Carlisle vezetésével Gianna elé megyünk – mondta el a haditervet, amelynek több pontja sem tetszett. A vendégsereg ismét felélénkült, ahogy vége lett a haditanácsnak, de mikor Edward maga után akart húzni, megállítottam.

– Nem akarom, hogy Carlisle-lal menj – markoltak bele az ujjaim a karjába. Rossz érzés fogott el, amely összerántotta a gyomromat, és sehogyan sem akart elmúlni.

– Én vagyok az egyetlen, aki láthatja, hogy Gianna mit gondol valójában – nézett rám Edward, aztán a tenyerét az arcomra fektette. – Segítenem kell apámnak, de ne aggódj, nem lesz semmi baj. Csak beszélni jött, semmi több.

– Akkor én is veletek megyek!

– Arról szó sem lehet! – rázta meg a fejét.

– Azt mondtad, nem lesz baj, akkor miért nem mehetek? – makacskodtam.

– Mert nem, és kész – próbált meg maga után húzni, de nem mozdultam egy tapodtat sem. Mikor látta, hogy csak erővel vihetne arrébb, bosszúsan túrt a hajába.

– Ez nem válasz. Miért nem mehetek? – ismételtem meg a kérdésemet, miközben összefontam magam előtt a karjaimat.

– Mert nem hagyom, hogy egy nomád kerüljön a közeletekbe – fakadt ki Edward, majd mikor rádöbbent, mit is mondott, zavartan hajtotta le a fejét. A veszély ellenére boldog tam-tamba kezdett a szívem a többes számot hallva. – Most már rá is gondolnunk kell, nem igaz? – motyogta halkan.

– De – bólintottam. – Pont ezért nem akarom, hogy menj. Szükségünk van rád, kérlek! – néztem rá. A tekintetünk egy másodpercre összeolvadt, aztán Edward lassan bólintott.

– Rendben… Rendben, nekem te vagy az első – nyomta az ajkait a homlokomra. – Maradj itt, és ne mozdulj! Beszélek Jonathannal, hogy engedjen be La Push-ba veled – indult el a fiúk csoportja felé. Egyhelyben toporogva figyeltem, ahogy megáll Nate előtt, és belekezd a mondandójába, de nem tudtam teljesen odafigyelni a beszélgetésükre, mert Russel kilépve a házból, felém sietett.

– Mi történt? – kérdezte izgatott hangon. – Alice azt mondta, hogy elfáradtatok, és most már mentek…

– Igen, igen – bólogattam, miközben Russel válla felett megpróbáltam átlesni Edwardék felé.

– Igen, igen? – emelkedett a magasba a vörös szemöldök. – Azt hittem, a vámpírok fáradhatatlanok…

– Tessék? – néztem fel a zöld szemekbe kissé zavarodottan. – Ja, igen, fáradhatatlanok – jutott el végre a tudatomig, mit is mondtak nekem az előbb.

– Akkor? – Russel hangsúlya kissé türelmetlenné vált. Halkan kifújtam a tüdőmben tartott levegőt, mikor Nate rábólintott Edward kérésére.

– Csak… Egyszerűen dolgunk van. Hidd el, jobb, ha nem tudod – próbáltam meggyőzni Russelt, de a sors fintorának köszönhetően, legalább olyan makacs volt, mint én. Karba font kézzel meredt rám valódi választ várva, miközben a lábával topogott. – Gianna itt van, de nem kell félned, nem vagyunk veszélyben.

– Gianna? – nyelt egyet izgatottan.

– Ezt most hagyd abba! – emeltem fel a mutatóujjamat fenyegetően. – Ez nem játék, Gianna pedig nem a pom-pom lányok vezérszurkolója, aki maximum az önérzetedet döntheti romokba. – Reméltem, hogy a hangom elég komolyra sikerült ahhoz, hogy Russel felfogja a lényeget, de nem úgy tűnt, mint aki félne. – Nézd, Russel – fogtam meg a karját, és az asztal mellé húztam, hogy még véletlenül se hallja meg Agatha vagy Lupe, amit mondok. –, tudom, hogy Gianna gyönyörű, te pedig tinédzser vagy, akinek a hormonjai be vannak vadulva. El tudom képzelni, milyen lehet… Edward mellett én is teljesen bezsongok – vallottam be elpirulva. – De ez most tényleg élet-halál kérdése. Veszélyben van az életed! – mondtam ki összeszoruló torokkal.

– Gianna nem akar bántani – jelentette ki Russel, mire felhorkantam.

– Giannát többek között azért küldték ide, hogy megöljön, mert tudsz a vámpírok és a farkasok létezéséről, és ezt a Volturi nem tűrheti – vágtam az arcába az igazságot, hátha az majd magához téríti, de csak a fejét rázta.

– Nem, figyelj… Már megölhetett volna, ha akar, de van valami… valami a tekintetében… – Russel összepréselt szájjal meredt a földre.

– A múltkor azért nem bántott, mert időben érkeztünk, és tudta, hogy ha előttünk öl meg, végzünk vele – szorult ökölbe a kezem az emléktől.

– Lehet, hogy akkor azért nem bántott… – motyogta maga elé Russel, aztán bűnbánóan nézett fel rám. Ahogy megértettem, mit is jelent a mondata, elkerekedtek a szemeim.

– Te találkoztál vele máskor is? – hörögtem akadozó lélegzettel. – Mikor? Hogyan? Miért nem szóltál? – kiabáltam vele kissé hangosan, majd mikor minden fej felénk fordult, lehalkítottam a hangomat. – Teljesen meg vagy őrülve? Most azonnal mondd el! – követeltem.

– Még délután… Mikor Alice-szel öltözködtetek. Edward nem volt még itt, a többiek igyekeztek mindennel elkészülni, én, Lupe és Benjamin pedig elmentünk ide a közeli boltba, hogy elhozzunk egy pár rekesz üdítőt meg néhány dolgot még, amit Alice megrendelt – mesélte, aztán mikor látta, hogy cseppet sem érdekelnek az előzmények, felsóhajtott. – Lupe és Benji intézték a vásárlást, én pedig közben kimentem a mosdóba, és… ott volt – tért rá a lényegre, miközben a fülei égő vörössé váltak.

– És? – sürgettem.

– Nem is tudom… – suttogta.

– Mi az, hogy nem is tudod? Mi a fene történt? – túrtam bele a hajamba kétségbeesve, mikor tudatosult bennem, hogy egy embervéren élő vámpír alig pár lépésnyire volt Russeltől.

– Ő csak… Nos… – A hosszú ujjak zavartan kapargatni kezdték az asztalterítőt.

– Ha nem mondod el azonnal, én esküszöm, hogy nem kell többet Giannától tartanod, mert én magam foglak megfojtani – hagyta el halk morgás a számat.

– Megszagolta a nyakamat, és… És azt mondta, hogy őrjítő az illatom. – Russel arca már legalább olyan színű volt, mint a tincsei. – Annyira… – fújta ki reszketegen a levegőt, miközben megremegett. Fintorogva próbáltam túltenni magam a gondolaton, hogy a legjobb emberi barátom rágerjedt egy gyilkosra.

– Mit mondott még? – próbáltam meg kiszedni Russelből valami lényegeset. Egy másodpercig üveges tekintettel bámult maga elé, aztán pár pislantás után mélyet lélegzett.

– Hogy nem akar bántani. És hogy maradjak távol Edwardtól, amíg nem történik… valami… Azt hiszem, erre értette – vonta meg a vállát. – Ezért zárkóztam a szobámba a szertartás alatt és miután visszaértetek. Jó, ha az ember egy senki, így észre sem veszik, ha nincs jelen – nevetett fel keserű hangon, mire ráeszméltem, hogy tényleg nem láttam a gratulálók között és nem is táncoltam vele. – Gondolom, neked sem tűnt fel… – hajtotta le a fejét, mire a lelkiismeret-furdalástól nyomást éreztem a mellkasomban.

– Sajnálom… Ez az egész olyan hirtelen jött – mutattam körbe. – Én azt sem igazán tudtam, mi is történik körülöttem, és… De most nem is erről van szó! – jutott eszembe ismét, hogy jelenleg mérges vagyok Russelre. – Miért nem szóltál azonnal? Miért hallgattad el, hogy itt van? Mi lett volna, ha egy egész sereggel jön, ha azt tervezi, hogy megöl minket? Tudod, hogy milyen bajt okozhatott volna a hallgatásod? – vetettem a szemére az árulását.

– Gianna megígérte, hogy senkit sem fog bántani – néztek rám bűnbánóan a zöld szemek.

– Megígérte… – forgattam meg a szemeimet.

– És most, hozzá mentek, beszéltek vele? Ugye, nem fogjátok bántani? – Russel hangja ijesztően aggódó volt.

– Ha nem akar bántani senkit, nem fog baja esni.

– Veletek megyek – követelte ugyanazt az őrültséget, amit az előbb én is Edwardtól. Kezdtem megérteni, milyen nehéz is lehet neki annyira türelmesnek lenni velem. Mély levegőt vettem, aztán megráztam a fejemet.

– Nem. Itt maradsz, és vigyázol a nagymamádra. És ha netán, eszedbe jutna a szökés, akkor most szólok, hogy Rose és Emmett figyelni fog – fenyegetőztem. – És hidd el, jobb, ha nem húzod ki Rosalie-nál a gyufát ezek után… – Russel oldalra pislantott, és mikor Rosalie szemei felé villantak, nagyot nyelve nézett vissza rám.

– Tudja, hogy…? – kezdte aggodalmasan.

– Mindannyian tudják, az ő fülük előtt nem nagyon van titok – erősítettem meg, miután körbepillantottam. Bár nem voltam gondolatolvasó, szinte hallottam, hogy mi járhat a többiek fejében. Egy cseppet sem csodáltam, hogy dühösek Russelre, mert én is az voltam, de azon sem lepődtem volna meg, ha engem is felelősnek tartanak a történtekért.

Végül is, jogos lett volna. Én ragaszkodtam ahhoz, hogy Russel barátja legyek. Ha békén hagytam volna, sosem derül ki a titkunk, sosem találkozik Giannával, és lehet, hogy akkor nem is lenne ez az egész bonyodalom.

– Most mennem kell, én… Köszönöm a mai napot. A többit pedig majd megbeszéljük – akartam ellépni Russel mellett, de óvatosan megfogta a karomat.

– Ne haragudj, kérlek! – A hangja halk volt és könyörgő. – Én nem is tudom, miért tettem… Egy idióta vagyok.

– Ez tény. De most már mindegy. Csak maradj a fenekeden! – húztam ki magam a szorításából, aztán Edwardhoz siettem.

– Gyere, indulunk… – nyújtotta felém a kezét, miközben a tekintete idegesen fordult újra és újra a kerítés irányába.

– Sajnálom – haraptam be a számat, miközben figyeltem, ahogy a többiek is szedelőzködni kezdenek. – Azt hittem, bízhatunk benne…

– Az én hibám – vezetett Edward a kocsik felé. – Figyelnem kellett volna Russel gondolataira, de teljesen el voltam varázsolva… – simított végig a hüvelykujjával a kézfejemen.

– Vagyis, megint csak az én hibám – sóhajtottam fel. Edward tiltakozni akart, de Russel nagymamája megakadályozta ebben.

– Valami baj van, drágáim? Mindenki úgy menekül, mintha üldöznék… – sietett elénk sopánkodó arccal.

– Semmi baj, Agatha néni, csak mind elfáradtunk… – mentett meg Edward attól, hogy nekem kelljen magyarázkodnom. – Nagyon hálásak vagyunk azért, amit értünk tett – vette a tenyerébe a ráncos kezet, és az ajkához emelve egy csókot lehelt rá. Agatha néni eltátott szájjal meredt maga elé egy pillanatig, aztán aprót rázott a fején.

– Én… Igazán semmiség… Örülök, hogy egy ilyen szép pár itt… nálunk… – dadogta össze-vissza, miközben laposakat pislogott.

– Még egyszer köszönünk mindent! Rosalie és a bátyám még maradnak egy kicsit. Segítenek elpakolni mindent. Ők jobban bírják az éjszakázást, mint mi… – nevetett fel Edward. Ha nem tudtam volna, hogy ez az egész csak egy színjáték, még én is elhittem volna neki, hogy teljesen nyugodt és fesztelen.

– Jaj, nem szükséges… – tiltakozott a néni, mire Rosalie és Emmett megjelentek a háta mögött.

– Ugyan, szívesen tesszük, ne tessék aggódni! – Döbbenten figyeltem az Emmett arcára kiülő bűbájos mosolyt, amitől Agatha néniben akadt a további tiltakozás. Úgy tűnt, ha akarta, neki is ment az elkápráztatás…

– Gyere, kincsem, átmegyünk a testvéredhez… – nyomott Rosalie egy puszit a karjában lévő öcsém feje búbjára, aztán kényszeredetten felém nyújtotta őt. – Nagyon vigyázz rá! – suttogta olyan halkan, hogy csak az avatott fülek hallhatták. Aprót bólintottam, hogy úgy lesz, aztán átvettem a kicsit.

– Akkor további jó éjszakát! – köszönt el Edward. Gyorsan megöleltem Agatha nénit, aztán Edward utasítására beszálltam a kocsija hátsó ülésére, míg a többiek is gyorsan túlestek a búcsúzkodáson.

Az érkezéshez képest egy kissé átrendeződtünk. A mi autónkat Edward vezette, mellette ült Benjamin, hátulra pedig Lupe, a testvérem és én szorultunk. Minket követett Joshua, aki Saorét, Juliette-et és Danielt szállította Aidan autójával. A többiek félúton leváltak rólunk, és míg mi La Push felé mentünk tovább, addig ők a Cullen ház felé. Aggódva intettem az ablakon át búcsút a három másik kocsinak, aztán hátradőlve az ülésen próbáltam nem kimutatni Lupe előtt, hogy mennyire félek.

– Ez igazán gyönyörű volt… Az egész… – sóhajtott fel Lupe, hogy megtörje a feszült csendet. – De… Hogyhogy La Push-ba jöttök vissza? – merült fel benne a kérdés. Edward bizonytalan pillantást vetett rám a visszapillantó tükörből.

– Én… Nekem van ott egy saját házam – jutott hirtelen eszembe. – Úgy gondoltuk, hogy eltöltenénk ott egy kevés időt hármasban, mint egy család… – pusziltam meg a testvérem pufók arcocskáját.

– Ó, ez igazán kedves gondolat… Mármint, hogy ilyen fiatal házasokként egy kisbabával is foglalkoztok. Nem sok korotokbeli tenné ezt meg – birizgálta meg a mutatóujjával a pici kezecskét Lupe, mire az apró ököl összezárult. Benjamin csillogó tekintete felénk irányult egy másodpercre. – Mondjuk, házasságra sem sokan adják a fejüket ilyenkor még…

– Minek várni, ha az ember megtalálta élete szerelmét, nem igaz? – erőltettem vigyort az arcomra, miközben alig vártam már, hogy megérkezzünk. Igazán kedveltem Lupét, de most nehezemre esett megjátszani, hogy minden rendben van. Aggódtam a többiek miatt – ha nagyon beletapostak a gázba, mostanra már odaérhettek a házhoz… És Giannához…

Edward tekintete felélénkült, mikor behajtottunk La Push-ba. Még sosem járt itt, így Benjamin mondta neki, merre is menjünk pontosan. Joshua megelőzött minket, amikor lekanyarodtunk Lupéék háza felé, és Aidanék felé ment tovább. Mikor megálltunk, hogy kitegyük Lupét, kissé megkönnyebbültem.

– Köszönöm, hogy részt vehettem, és még egyszer sok boldogságot mindkettőtöknek! – nyomott két puszit az arcomra Lupe, aztán váltott egy szégyellős pillantást Benjaminnal, majd kiszállt a kocsiból. Az ajtó előtt még intett egyet felénk, aztán eltűnt a házban.

– Balra fordulj le! – adta az újabb utasítást Benjamin valószínűleg megszokásból – most, hogy már egyedül voltunk, nem kellett úgy csinálni, mintha Edwardnak verbális irányításra lenne szüksége.

Két perc múlva Edward lefékezett Aidan autója mögött, aztán kiszállt, és kinyitotta nekem az ajtót. Átvette tőlem az öcsémet, majd a szabad kezét felém nyújtva segített nekem kikászálódni. Mire sikerrel jártam a menyasszonyi ruhámat akadályként legyűrve, Benjamin már a ház tornácán toporgott.

– Tudtok valamit? – kérdeztem, mikor végre beértünk a nappaliba. A függönyök be voltak húzva, a lányok pedig feszengve ültek a kanapén – a fal mellett fel-alá mászkáló fekete farkast figyelték, aki a figyelő szerepét vállalta.

– Egyelőre semmi… – feszült meg Edward arca, ahogy tolmácsolta Joshua gondolatait. A testvérem felé nyúltam, és átvettem őt. A közelsége megnyugtatott egy kicsikét.

– Semmi? Miért, mit csinálnak, ülnek egymással szemben és malmoznak? – vontam fel a szemöldökömet, miközben rázogatni kezdtem őt, mert megérezve a szobában szinte kézzel tapintható feszültséget nyöszörögni kezdett.

– Nem. Nate vagy nem engedi be valami miatt Joshuát vagy még nem változott át farkassá. A második – javította ki magát Edward. – Daniel is próbálkozik, de ő sem hall semmit.

– Hol van Daniel? – fordultam körbe.

– Kint járőrözik a fiatal farkasokkal – felelte meg a kérdésemet Juliette.

– Akkor megyek én is – kapott az alkalmon Benjamin. Vágyakozva néztem utána. Amennyire zavart eleinte, hogy farkas lettem, annyira hiányzott most, hogy én is kivegyem a részem a falka kötelességeiből. A kezem a hasamra csúszott, hogy emlékeztessem magamat, valami sokkal jobb dologban lesz részem, minthogy farkasként szabadon rohanhatok lehagyva a hűsítő szelet is.

– Nem lesz baj – szólalt meg hirtelen Edward kizökkentve az álmodozásból. Mikor a lányokra pillantottam, rájöttem, hogy a nyugtatás valószínűleg, nekik szólhatott. Egymás kezét szorongatva figyelték felváltva Joshuát és Edwardot, hátha valami kis információmorzsához juthatnak. – Gianna egyedül van, Carlisle-ék pedig tizenegyen. Nem tud nekik ártani – hazudta Edward, én pedig úgy véltem, jobb, ha nem pótlom ki a meséjét. Teljesen felesleges lett volna, hogy a lányok még jobban aggódjanak.

– Szerinted, képes egyszerre tizenegy embert lebénítani? – kérdeztem suttogva, mikor Juliette felvitte aludni az öcsémet az emeletre, Saore pedig kiment a kérésemre készíteni egy csésze teát. Edward a fotelben ült, én pedig az ölében kuporogtam.

– Nem hiszem… De ha igen, akkor is csak pillanatokra. Az nem elég, hogy… – hallgatott el Edward idegesen. Megfogtam a karjait, és szorosabbra húztam az ölelését magam körül. Önkéntelenül azon kezdtem gondolkodni, vajon, kivel végezne elsőként Gianna. Talán, azzal, akiket vezetőknek hisz – vágd le a kígyó fejét, és a teste nem képes tovább élni. Edward mellkasába fúrtam a fejemet, hogy eltűnjön a szemeim elől a rémkép Carlisle-ról és Jonathanról.

– Nem lesz baj – suttogta a fülembe a lányoknak egyszer már elmondott füllentést, miközben a mostanra már teljesen összegyűrődött menyasszonyi ruhámat simítgatta. – Nem akarsz átöltözni és lepihenni?

– Az első jó ötlet, de aludni úgysem tudnék – ráztam meg a fejemet.

– Azért ledőlhetnél egy kicsit… Neked most nem szabad túlterhelned magad – simogatta meg a hasamat. – Gyere, szerzünk valami ruhát… – tolt fel finoman magáról. Engedelmesen talpra álltam, aztán hagytam, hogy átvezessen a konyhába. Saore azonnal felkísért minket az emeletre, amint Edward előadta neki a kérésünket, és a szekrényéből keresett nekem egy hálóinget.

– Úgysem alszom, amíg Aidan nem ért haza, úgyhogy nyugodtan használjátok az ágyat – szólt, mielőtt kifordult volna az ajtón.

– Köszönjük – kiáltottam utána, aztán nekiálltam kihámozni magam a hófehér ruhából. – Segíts, kérlek! – pillantottam Edwardra, aki azonnal mellém sietett. Kicsit sajnáltam, hogy máris le kell vetnem a gyönyörű anyagot, de meg is könnyebbültem, mikor végre belebújhattam az egyszerű és kényelmes hálóingbe.

– Gyerünk, csukd be a szemed! – takargatott be Edward, majd mellém bújva magához ölelt. Éreztem a tarkómon a hűvös csókot, majd az elégedett szusszantást. Igyekeztem ellazulni, de az elmémbe újra és újra bekúszott néhány gondolat, ami visszarántott az éberségbe.

Felsóhajtottam, mikor Edward dúdolni kezdett nekem. A lágy dallam kellemesen simogatta a lelkemet a félhomályban. Már éppen kezdtem volna belezuhanni az öntudatlanságba, mikor az altatómat félbeszakította egy hangos vonyítás a földszintről. A szemeim riadtan pattantak ki.

20. fejezet

Bizalom

Még mielőtt Edward megállíthatott volna, kiugrottam az ágyból, és azonnal a földszint felé rohantam. Juliette és Saore legalább olyan rémülten meredtek az ablaknál álló fekete farkasra, mint én. Joshua teste megfeszült, mintha valakire rá akarná vetni magát, fogai pedig fenyegetően villantak ki a szájából, ahogy morogni kezdett.

– Mi történt? – kérdeztem azonnal, de a lányok megrázták a fejüket. A farkas megmozdult, és tett egy lépést az ajtó felé, de Edward hangja megállította.

– Várj még! Úgysem érnél oda időben, és… Azt hiszem, nem akarja bántani őket. – Visszafojtott lélegzettel pillantottam felváltva Edwardra és Joshuára, és azt kívántam, bár én is átváltozhatnék, hogy láthassam, amit ők. – Fogd vissza magad! Én is aggódom! – mordult fel Edward, és összehúzott szemekkel meredt a farkasra.

– Mi az? Mi történik? – tettem fel újra a kérdést. Juliette kinyúlt, és belekapaszkodott Saore kezébe. Mindketten sápadtan remegtek a félelemtől.

– Gianna használja a képességét – kaptam meg a választ anélkül, hogy Edward rám nézett volna. A szívem eszeveszett tempóra váltott, és a tehetetlenségtől zihálni kezdtem.

– Miért? Mit akar? – jöttek belőlem az újabb kérdések. Meg akartam kérdezni, hogy bántani akarja-e Carlisle-ékat, de nem mertem ezt így hangosan kimondani a lányok miatt.

– Hagyd már abba! Így nem tudom, hogy mit gondolsz te és mi történik valójában! – csattant fel Edward idegesen. A farkas bosszús szemekkel méregette, de aztán lefeküdt a földre, és mancsait az orrára téve próbált lenyugodni és koncentrálni. – Gianna csak kísérletezik. Aro tudni akarta, hogy hat-e a képessége a farkasokra is… Nem fogja bántani őket. Már… Vége is – sóhajtott fel Edward megkönnyebbülve. – Nem tart sokáig a képessége hatása – pillantott a lányokra, hogy megnyugtassa őket. – És egyáltalán nem fájdalmas. Most már minden rendben. – Juliette könnyes szemekkel bólintott egyet, Saore pedig kifújta az eddig bent tartott levegőt. – Ez… érdekes – döntötte oldalra a fejét Edward elgondolkozva.

– Mi? Mondd már! – kezdtem egyre idegesebb és türelmetlenebb lenni. Igazán frusztráló érzés volt, hogy nem tudhattam biztosan, mi történik, és a szeretteim biztonságban vannak-e.

– Jonathan hagyta, hogy Gianna kipróbálja rajta a képességét. A többiek nem voltak lebénítva, csak ezt eddig nem láttam Nate mozdulatlansága miatt. A francba! – mordult fel Edward és Joshua egyszerre. Már majdnem megint rákérdeztem, hogy mit látott, de most Edward megelőzött a válasszal. – Megint emberi alakot öltött, nem látunk semmit.

– Hogyhogy Jonathan belement a kísérletezésbe? Ez őrültség! Miért hagyta volna? – túrtam bele a hajamba.

– Gianna valószínűleg, így is, úgy is kipróbálta volna a dolgot. Így Nate elérte, hogy csak rajta tegye, és a többiek szabadok maradhattak gond esetére – magyarázta el Edward.

– Oda akarok menni – nyöszörögtem, miközben tettem két lépést az ajtó felé.

– Arról szó sem…

– …szó sem lehet! Igen, tudom – fejeztem be Edward mondatát. – Tudom… – sóhajtottam fel. A tenyeremet a hasamra fektettem, hogy ismét emlékeztessem magam, miért is kell a fenekemen maradnom. Ez segített abban, hogy visszafogjam magam, de abban nem, hogy tényleg megnyugodjak. Zaklatottan vágtattam ki a konyhába, hogy ott a konyhapultra tenyerelve mély levegőket véve próbáljam megszűntetni a gyomromban lévő csomót.

– Jól vagy? – hallottam meg Edward hangját a hátam mögül. Gyorsan mosolyt erőltettem az arcomra, aztán a teáskannáért nyúltam.

– Persze – töltöttem meg egy bögrét.

– Biztosan? – éreztem meg a lepkeszárnynyi érintést a vállamon.

– Igen, csak aggódom – fordultam meg a teámat a pulton hagyva. – Rossz érzés, hogy nem lehetek ott, nem segíthetek, és fogalmam sincs róla, mi történik.

– Tudom – felelte Edward szemeivel a padlót fürkészve. Hirtelen elöntött a bűntudat.

– Sajnálom, hogy visszafoglak… – pirultam el. Nekem a kisbabám miatt muszáj volt vigyáznom önmagamra, de Edward csak azért nem ment Carlisle-ékkal, mert én erre kértem. Valószínűleg, ugyanazt érezhette, amit én is, csak neki kevésbé volt jó oka itt maradni.

– Bolond, kisfarkasom – csúszott a nyakamra a hűvös tenyér, és a mézszín szemek az enyémekbe fúródtak. – Szeretem a családomat, szeretném megóvni őket, de most már nem ők az elsők. A feleségem vagy – fogta meg a másik kezével az enyémet, és végigsimított a jegygyűrűmön. – Azért maradtam itt veled, mert te vagy a világon a legfontosabb számomra. Az elsődleges dolgom mostantól az, hogy rád vigyázzak, hogy téged boldoggá tegyelek és hogy melletted legyek.

– De… – kezdtem volna tiltakozni.

– Nincs semmi de – nyomott egy csókot az ajkamra, aztán elgondolkozva nézett rám. – Gondolom, már nem tudnál visszaaludni… Gyere, ülj le, és idd meg azt a teát… A kamilla jót fog tenni – szimatolt bele a levegőbe, aztán felemelte a bögrémet, és az asztalhoz húzott.

Jó pár órán keresztül csak üldögéltünk csendesen egymást és az odakint egyre éledező világot figyelve. Már éppen hajnalodott, mikor Edward hirtelen felkapta a fejét, a nappaliból pedig egy halk vakkantás hangzott fel.

– Közelednek – állt fel Edward a székről. – Nate és Aidan.

– És a többiek? – kérdeztem gyorsan.

– Otthon vannak, elvileg biztonságban. Gianna elment.

– Visszament Volterrába? – lepődtem meg. Furcsa lett volna, ha minden ilyen könnyen megy…

– Nem. Csak meghúzza magát a környéken, mert… – Edward szemei tágra nyíltak, mintha valamin meglepődött volna.

– Mert? – néztem rá nyomatékosan.

– Egyezséget kötött Carlisle-lal és a falkával… – ráncolódott össze a márványhomlok, aztán Edward felhorkantott. – Ha megölném Russelt, elválnál tőlem? – vonta fel a szemöldökét bosszúsan.

– A mosdós incidens után lehet, hogy még segítenék is neked… – forgattam meg a szemeimet. – Mit csinált már megint?

– Mesélt Giannának a képességéről.

– Mi? – pattantam fel én is a székről. – Ez akkor… mit jelent? Mi lesz most?

– Jonathan majd mindjárt elmondja… – pillantott az ablak felé Edward, majd megfogva a kezemet a nappali felé indult.

Amint beléptünk, már nyílt is az ajtó, és megjelent Nate Aidannal. Joshua vakkantott egyet, aztán kisietett a konyhába, hogy nem sokkal később már emberként térhessen vissza.

– Mondd már! – siettetettem Jonathant, ahogy leült a kanapéra. Aidan Saore mellé lépett, és megölelte őt.

– A Volturi ki akar csinálni titeket mindenképpen. Túl veszélyesnek tartanak. Sokan vagytok, képességekkel, farkasbarátokkal… – nézett fel Nate Edwardra. A gyomrom ugrott egyet, és görcsösen kapaszkodtam Edward karjába.

– Aro azt hiszi, idővel át akarjuk venni a hatalmat tőlük… – bólintott Edward. A hangja hideg volt és érzelemmentes, én pedig nem értettem, hogy tud ilyen nyugodtan beszélni arról, hogy meg akarnak ölni mindannyiunkat. – Sejthető volt, hogy egyszer majd eljön ez a nap. Nem érti mi köt össze minket, és ez megijeszti őt. Csak indokot kell találnia, hogy jogosan végezhessenek velünk. De mi nem fogunk adni. A farkasokkal való szövetséget egy törvényünk sem tiltja.

– De azt igen, hogy embereket avassatok a titkotokba – sütötte le a szemeit Nate.

– Russel… – értettem meg.

– Aro azt akarja, hogy adjuk át neki őt vagy végezzünk vele magunk. A lényeg, hogy meg kell halnia. Ha megvédjük… – szorultak ökölbe a férfikezek. Bár Jonathan nem mondhatta magát Russel barátjának úgy, mint én, mégis ugyanaz a háború dúlt benne, mint bennem. A farkasok arra esküdtek fel, hogy megvédenek minden egyes embert a vámpíroktól, de ha most is megtennénk, lehet, hogy az végzetes lenne nem csak ránk, hanem egész La Push-ra vagy akár Forksra nézve is.

– Nem hagyhatjuk… – motyogtam magam elé. – Az nem lehet…

– Nem is fogjuk – állt fel Jonathan kihúzva magát. A tekintete eltökélt volt.

– Akkor az egyenlő lesz a halálos ítéletünkkel – szorította meg a kezemet Edward ösztönösen. – Nem fog sikerülni…

– Micsoda? – pislogtam a két fiúra. A lábaim reszketni kezdtek, és a többiek sem voltak túl jó állapotban. Aidan leültette az egyik fotelbe Saore-t, míg Joshua Juliette-et ölelte magához, hogy támaszt nyújtson neki.

– Gianna azt mondta, hogy van egy terve, de még nem mondhatja el. És hogy a barátodnak, Russelnek a képessége még a hasznunkra lehet – osztotta meg Nate a határ másik oldalán hallottakat velünk.

– Gianna segítene nekünk? – kerekedtek el a szemeim.

– Ő nem feltétlenül ért egyet a Volturi… életmódjával – szólalt meg halkan Edward, miközben Nate-et figyelte, hogy a gondolatait tolmácsolja.

– Vegetáriánus akar lenni? – lepődtem meg.

– Nem.

– Akkor nem értem… – haraptam be a számat.

– Csak megválogatná, hogy kit… fogyaszt el, és kit nem. És lazítana egy-két szabályon… – magyarázta Edward.

– Ezt ő mondta? – hitetlenkedtem, mire Nate és Edward is bólintottak. – Biztos, hogy hazudik… Hiszen, ha így lenne, miért lenne velük?

– Nem olyan könnyű megszabadulni a Volturitól – rándult meg Edward szája. – Ha egyszer valakit bekebeleztek, hatalmas szerencse kell hozzá, hogy élve szabadjára engedjék. Csak keveseknek sikerült eddig…

– De ha Gianna tényleg szembe akarna fordulni a Volturival, Aro nem ölte volna már meg? – próbáltam végiggondolni logikusan.

– Nem feltétlenül – rázta meg a fejét Edward. – Ha tudja is, hogy Gianna mit érez, Aro túl magabiztos. Nem tudná elképzelni, hogy az egyik híve ellenük forduljon. Hiszen, ki merne szembeszállni a Volturival? A legtöbb tag a haláláig hűséges Aróhoz. Különlegesen erősek és képzettek, valamint sokaknak van képessége is… Veszélyes képessége… Ha valaki ellenük fordulna, az lenne az utolsó tette. Csak az tenne ilyesmit, aki megőrült vagy öngyilkos akar lenni – halkult el a hangja, nekem pedig elszorult a torkom. Az ujjaim önkéntelenül szorosabban fonódtak Edward karjára.

– De Gianna ellenük akar fordulni – mutattam rá, mikor egy kissé összeszedtem a gondolataimat.

– Talán, mikor elindult, még nem volt biztos benne, hogy mit is akar… – vonta meg a vállát Nate. – Vagy talán, tényleg csak csapdába akar csalni minket.

– A lényeg, hogy van három hónapunk – olvasta ki Edward Jonathan fejéből az információt. – Ezalatt Gianna itt marad Aro megbízására, és elvileg figyeli és tanulmányozza a farkasokat. Mi pedig eldönthetjük, hogy átadjuk-e Russelt vagy sem.

– Ezen nincs mit eldönteni – jelentette ki Jonathan. – Addig kidolgozunk egy tervet, amivel meg tudjuk védeni Russelt és magunkat is. – Félve pillantottam fel Edwardra, mire ő összepréselt szájjal nézett vissza rám. Biztos voltam benne, hogy pontosan tudja, mire gondolok, és nagyon nem ért velem egyet. Nagyot sóhajtottam.

– Mi az? – vette észre Jonathan a néma párbeszédet közöttünk.

– Semmi – motyogtam, de a tekintete bosszúsan fogva tartott.

– Isabellának van egy őrült ötlete… De ez csak végső megoldásként szerepelhet a terveink listáján – jelentette ki Edward.

– Hallhatnám?

– Isabella úgy gondolja, hogy ha vámpírrá tennénk Russelt, az mindent megoldana – feszült meg Edward arca. A szobában egy pillanatra teljes csend lett, aztán Jonathan felhördült.

– Te megőrültél? – nézett rám hitetlenkedő szemekkel. – Nem hiszem el, hogy komolyan ilyen sorsot szánnál a barátodnak…

– Miért, talán a halál jobb lenne számára? Komolyan nem hiszem el, hogy mindenki ilyen szűklátókörű… – fontam össze magam előtt a karomat elengedve Edwardot, miközben mindenki engem bámult.

– Ha nekem választanom kéne, én inkább a halált választanám – torzult el Nate arca az undortól.

– Hát én nem! – csattantam fel, mire újabb döbbent pillantásokat kaptam válaszként.

– Mindegy, ez nem vitatéma – szólt közbe Edward. – Van három hónapunk, hogy kitaláljunk valamit, és akkor ez az abszurd ötlet teljesen felesleges – közölte. Már nyitottam a számat, hogy kikérjem magamnak az abszurd jelzőt, mikor megcsörrent a mobilja. Ahogy felvette, hátat fordítva mindenkinek felvágtattam az emeletre.

Elegem volt abból, hogy mindenki engem tart őrültnek az ötletem miatt, miközben ők azok, akik a vakhit miatt kockára tesznek mindent. Honnan tudhatná bárki is, mi történik egy vámpír lelkével? Vagy hogy egyáltalán az emberi lélekkel mi lesz a halál után? És különben is, ki a fenét érdekel, mi lesz később? A lényeg az élet, nem pedig az, hogy mi történik velünk, miután vége. Főleg, ha az ember halhatatlan, és jó sokára jut el odáig, már ha egyáltalán eljut… Hülyeség az egész! – morogtam bele a párnába, miután az ágyra vetettem magam.

Arra bezzeg nem gondolnak, hogy mi lesz, ha nem tudjuk megállítani a Volturit. Ha nem jut eszünkbe más terv… Akkor két választási lehetőségünk lesz csak: vagy örökre azzal a tudattal élünk, hogy odadobtunk egy embert – egy barátot – a saját biztonságunkért, vagy megpróbáljuk megvédeni Russelt, és mind meghalunk. Mind… – simítottam végig a hasamon. Ez az, amit nem hagyhatok semmiképpen! – határoztam el magam. Pontosan tudtam, hogy mit kell majd tennem, ha nem lesz más választásom. Még akkor is, ha ezzel mindkét családom akaratát megkerülöm…

– Ne félj, megvédelek… – motyogtam a kisbabámnak. Tudtam, hogy még egy szót sem fog fel abból, ami körülötte történik, mégis úgy éreztem, muszáj ezt megígérnem neki.

– Ahogyan én is. Mindkettőtöket. – Összerezzentem Edward hangjára, mintha rajta kapott volna valami tiltott dolgon, pedig még csak a gondolataimban szegültem ellen neki – és mindenki másnak.

– Nem vagy mindenható – húztam fel magam ülő helyzetbe. – Az akarat nem mindig elég – mondtam ki a félelmeimet. Éreztem, ahogy besüpped mellettem az ágy, aztán egy ujj kúszott az állam alá.

– Meg foglak védeni titeket, esküszöm – nézett a szemembe Edward. – Ha kell… – fordította el a fejét, mintha szégyellne valamit.

– Ha kell? – kérdeztem rá feszülten.

– Ha kell, bármit megteszek, ami szükséges.

– A bármibe beletartozik Russel átváltoztatása is? – akadt el a lélegzetem egy pillanatra, miközben szégyelltem a megkönnyebbülést, amit ez a gondolat váltott ki belőlem.

– Mint mondtam, ezt csak a legvégső esetben fontolnám meg… – rázta a fejét. Csalódottan nyeltem egyet.

– Akkor, mit tervezel? – ragadtam meg egy párnát, és magamhoz öleltem.

– Több mindent. De meg kell vitatnom Carlisle-lal és Jasperrel is – kezdte el piszkálni a párna csücskét Edward, aztán megfogta, és kihúzta a kezemből. – De nincs okod félni. Bízz bennem! – kérte, miközben megfogta a kezeimet. Kényelmetlenül mocorogva néztem rá.

Tudtam, hogy azt várja, mondjam ki neki hangosan, hogy hiszek benne, de a kétségek – hiába nem akartam őket –, ott voltak bennem. Tisztában voltam vele, hogy bíznom kéne benne, hiszen a férjem. Kötelességem lett volna ezt érezni, és ha minden csak azon múlt volna, hogy Edward mennyire szeret minket, vagy mekkora önfeláldozásra képes értünk, akkor azonnal és gondolkodás nélkül a szemébe mondtam volna, de így… Hogyan is biztosíthatna arról, hogy nem lesz semmi baj, hiszen a Sorsot nem ő irányítja.

– Én… – próbáltam meg elmagyarázni neki az érzéseimet, de a tekintetét látva képtelen voltam folytatni. – Bízom benned – mondtam ki remegő hangon. A hazugság savként égette végig a torkomat, és amint kicsúszott, már meg is bántam. Aztán ahogy megláttam Edward szemeiben a tiszta szerelmet és megnyugvást, amelyet a szavaim okoztak, képtelen voltam visszavonni őket. Halvány mosolyt erőltettem az arcomra. Miért kéne fájdalmat okoznom neki az igazsággal, ha egy kis füllentés boldoggá teheti… Nem igaz? – szorult össze a torkom, ahogy a hűvös ajkak megkeresték az enyémet.

– Nem lesz baj – ígérte újra, miközben magához ölelt. Az ujjaim veszettül kapaszkodtak a hátán az ingbe, mintha máskülönben kámforrá válhatna. – Akarsz pihenni egy kicsit vagy hazamenjünk? – kérdezte végül.

– Menjünk haza – suttogtam. Nem bírtam volna most egy üres szobában kettesben ücsörögni Edwarddal. Úgy éreztem, a homlokomra van írva, hogy a közös életünk első napján a szemeibe hazudtam. Nem is értettem, hogy nem vette észre…

Miután elbúcsúztunk lent a többiektől, Edward elővette a csomagtartóból a babaülést, és betette hátra az autóba. Beleültettem a testvéremet, aki nyugodtan szundikált tovább, aztán bekuporodtam mellé, és igyekeztem visszafojtani a sírást. Füllentettem már Edwardnak korábban is apróságokról, de az más volt… Akkor nem ilyen fontos dologról volt szó, és nem kellett a szemébe hazudnom. Nem érdemlem meg őt… – csordult végig egy akaratos könnycsepp az arcomon.

– Mi a baj? – Edward azonnal a fékbe taposott, amint rájött, hogy sírok. – Rosszul érzed magad? – fordult hátra aggódva. Összepréselt szájjal megráztam a fejemet, aztán hirtelen felpattantam, és sírva próbáltam meg átvergődni az első ülésre, hogy Edward nyakába vethessem magam.

– Sajnálom – sírtam a vállába, miközben éreztem, hogy meglepődve a hátamra helyezi a kezét.

– Isabella? – simított ki pár tincset az arcomból, mikor felnéztem rá.

– Félek, és szeretnék hinni benned, de hát, honnan tudhatnád biztosra, mit hoz majd a jövő? Mi lesz, ha történik valami… Ha bajod esik? Vagy a kisbabánknak? Ha a Volturi mindenkivel végez majd? Nem akarlak elveszíteni! Bocsáss meg, kérlek! – tört ki belőlem minden, miközben átkoztam magam, amiért nem voltam képes áldott tudatlanságban tartani Edwardot az aggodalmaimat illetően. Edward vállait szorítva próbáltam meg lecsillapítani a zihálásomat, de túlságosan fel voltam dúlva.

– Van egy tervem. – Edward hangja halk volt és karcos, mintha ő sírt volna, nem pedig én. – Olyasmi, amit soha semmilyen körülmények között nem akarnék megtenni, de ha ezzel megvédhetlek majd titeket – már pedig tudom, hogy megvédhetlek –, akkor megteszem.

– Miről beszélsz? – suttogtam. Éreztem, hogy valami nagyon rossz dologról van szó, de fogalmam sem volt, mire gondolhat Edward. Mi lehet az, ami jobb, mint Russel vámpírrá változtatása, de olyan borzalmas, hogy még Edwardot is megijeszti…

– Azt nem mondhatom el – rázta meg a fejét.

– Miért? – töröltem meg az arcomat a kézfejemmel.

– Mert nem akarom, hogy ezen rágódj, amíg semmi sem biztos. Felesleges.

– Így is rágódom rajta, és hidd el, szörnyűségek járnak a fejemben – néztem aggódva rá. Ismét félrefordította a fejét, és az ablakon át egy másodpercig a fákat bámulta, aztán visszafordult felém.

– Lehet, hogy nem tudok mindent irányítani. Beismerem – sóhajtott fel. – De Aro meggyőzésére megvan a módszerem. Nem mondhatom el, hogy mi, kérlek… Bízz bennem, mert tudom, mit csinálok – mondta határozottan.

– Olyan módszer, amitől neked sem esik bajod? – kérdeztem rá félve a legrémisztőbb gondolatomra.

– Olyan. Esküszöm, hogy sem neked, sem a kisbabánknak, sem a testvérednek, sem nekem nem fog bajom esni – fúrta a tekintetét az enyémbe, miközben összefűzte az ujjainkat – a gyűrűink egymás mellé simultak.

– Bízom benned – mondtam most már teljesen komolyan.

21. fejezet

Dombocska

Miután hazaértünk az esküvő utáni nap hajnalban, Edward eltűnt Carlisle irodájában a fivéreivel együtt, és nem is láttam őt egészen másnap hajnalig. Mikor visszajött, az arca komor volt, és nem igazán akart beszélgetni. Csak bebújt mellém az ágyba, magához ölelt, és megkért, hogy aludjak tovább.

Másnap reggel, ahogy kinyitottam a szemeimet, azonnal tudtam, hogy ismét eltűnt mellőlem. Mikor Alice benézett hozzám, megkérdeztem tőle, hogy hová ment a testvére, de kitérő válaszként csak annyit kaptam, hogy neki, Jaspernek és Emmettnek el kell intézniük valamit. Egyszer Esme is benézett hozzám a testvéremmel, de egyébként egyedül voltam.

A következő napok sem teltek túlzottan másképp, azon kívül, hogy Carlisle felkeresett, és elmondta, hogy az állapotom miatt az lenne a legjobb, ha magántanulónak állnék – legalább is, ez lenne a fedősztori.

Egy hét után az aggodalom helyét, amit a Volturi és Gianna miatt éreztem, egyre inkább átvette a fásultság és az unalom érzése. Na meg, a bosszúságé. Amióta Edwardot a férjemnek tudhattam, azóta kevesebbet találkoztam vele, mint előtte. Napközben ki tudja, hol járt a fivéreivel, esténként pedig csak nyomott egy csókot a számra, mellém feküdt, és ha kérdezősködni próbáltam, teljesen bezárkózott.

Ismét alkonyodott, mikor lementem a konyhába, és egy tányért megpakoltam öt hatalmas szendviccsel. Mostanában ez volt az egyetlen örömöm, ami a legnagyobb sajnálatomra, kezdett meglátszani rajtam.

Éppen visszatettem a narancslevet a hűtőbe, mikor meghallottam Edwardék hangját odakintről. Alig pár pillanat múlva már otthon voltak, és még egy szemvillanásnyi idő kellett, hogy a hűvös karok magukhoz öleljenek, és szenvedélyes csókban részesüljek. Értetlenül pislogtam Edwardra, mikor eleresztett – már napok óta nem volt olyan jó kedvű, mint most.

– Hé, hé, srácok, az ingyen pornó nem szerepelt a ma esti programjaim között… – hangzott fel Emmett nevetése az ajtóból. – Kivéve persze, ha Rosalie benne van egy kis mókában – suttogta oda vigyorogva, aztán beljebb tessékelte magát. Kelletlenül kibontakoztam Edward karjaiból, aztán magam után húzva őt, lehuppantam a pult mellé. – Jesszus, ezt mind meg fogod enni? – ült le velem szembe Emmett, és hitetlenkedő kíváncsisággal meredt rám.

– Miért, csak nem kérsz belőle? – lóbáltam meg az orra előtt a szendvicsemet, mire elfintorodva húzódott hátrébb.

– Az kéne még… – borzongott meg. – De ha te ennyit eszel, kilenc hónap múlva úgy fogunk begurítani Carlisle irodájába, hogy megszülhess – röhögött fel, miközben a szemei a távolba meredtek. – Elképzeltem, vicces lesz… – rázkódtak meg a vállai. Egy másodpercig villámló tekintettel néztem rá, aztán a számhoz emeltem a kenyeret, és direkt hatalmasat haraptam belé.

– Emmett, kifelé! – hallottam meg Edward hangját magam mellől. Szigorúan meredt a testvérére, aki valószínűleg, megint valami számára viccesen gondolkozott velem kapcsolatban.

– Oké, oké… – emelte fel megadóan a kezét, aztán rám vigyorgott, és kisétált a konyhából.

– Mire gondolt? – fordultam Edward felé.

– Semmi fontosra – kaptam egy puszit a halántékomra. – Egyél csak… – mosolygott rám. Egy másodpercig elgondolkozva szuggeráltam a szendvicsemet, aztán visszatettem a tányérra.

– Tényleg kövér vagyok? – sütöttem le a szememet.

– Ne foglalkozz Emmettel. Lökött – csóválta meg a fejét Edward.

– Ez nem válasz a kérdésre… – préseltem össze a számat. Edward ellágyult vonásokkal nézett rám.

– Gyönyörű vagy. – A hangjától elpirultam, de nem voltam biztos benne, hogy tényleg így gondolja, vagy csak megpróbálja elterelni a figyelmemet a témáról.

– Csak gyönyörű vagy gyönyörű és kövér? – faggattam tovább, mire nevetve megrázta a fejét.

– Terhes vagy, normális, hogy felszedsz néhány kilót. Akkor kéne megijednünk, ha nem tennéd… – simított végig az arcomon, aztán felemelte a megkezdett szendvicset, és a számhoz emelte. Egy pillanatig csak néztem rá, aztán győzött az éhség.

Alig negyed óra alatt eltűntettem mindent a tányéromról, aztán felmentem a fürdőszobába átöltözni. Kissé izgatottabb voltam, mint az elmúlt napokban, mert Edward hangulatából úgy tűnt, hogy esetleg lesz esélyem egy kis összebújásra.

Zuhanyzás után az állótükör elé léptem, és a törölközőt szétnyitva vizsgálgattam a hasamat. Tényleg jobban kidudorodik, mint eddig – simítottam végig rajta egy hangos sóhaj kíséretében. Más esetben nem érdekelt volna, ha felszedek pár kilóval többet, mint az normális lenne, de Edward mellett teljesen más volt minden. Ő olyan tökéletes volt, én meg… Nem is értettem, hogy tetszhetek neki, hogy kívánhat egy olyan tökéletlen lényt, mint én.

Magamba roskadva indultam vissza a hálószobába, miközben ezernyi kétség rágott, és mire beléptem az ajtón, az önbizalmam már teljes romokban hevert. Edward megütögette maga mellett az ágyat, aztán olyan mosolyt küldött felém, amitől egy másodpercre megremegett a lábam.

– Jó kedved van… – próbáltam meg elterelni a figyelmemet. Leültem az ágy szélére, és Edward arcát fürkésztem. – Elmondod, mi történt?

– Nem tudom, hogy nem idegeskednél-e rajta túl sokat feleslegesen. Csak téged szeretnélek megkímélni – sóhajtott fel, de éreztem, hogy az ellenállása koránt sem olyan erős, mint pár napja.

– A Volturi három hónap múlva eljön értünk és egy nomád vámpír mászkál a közelben… Mi az, ami ennél jobban idegesíthetne? – vontam fel a szemöldökömet. Edward szája megrándult, aztán bólintott.

– Mint észrevehetted, az elmúlt napokban elég sokat voltunk távol itthonról a testvéreimmel – kezdett bele. Tudtam, hogy nem vár válaszra, ezért csak csendben vártam, hogy folytassa. – Mi kidolgoztunk egy tervet, és erre gyakoroltunk úgymond…

– Miféle tervet? – A hangom halk volt. Edward pár pillanatig csendben elmélkedett, aztán mély levegőt vett.

– A Volturi így is, úgy is ránk fog támadni. Ha odaadnánk nekik Russelt, azzal csak időt nyernénk. Valamit úgyis találnak majd előbb vagy utóbb – fogta meg a kezemet – talán, hogy magát megnyugtassa, talán, hogy engem. – Jasper úgy gondolja, hogy nincs esélyünk, ha ellenünk jönnek. Akárhányan is állnak az oldalunkra, amíg a Volturi képes megfosztani az érzékeinktől vagy iszonytató fájdalommal kínozni minket, addig lehetetlenség szembeszállni velük.

– Meg fogunk halni? – hirtelen hideg borzongatott végig, de nem Edward bőre miatt.

– Nem. Természetesen, nem – rázta meg a fejét azonnal, és még erősebben szorongatta a kezemet. – Jasper szerint, az egyetlen lehetőségünk, ha mi támadunk először. Volterrában. Arónak eszébe sem jutna, hogy önként megyünk elébük, és kihasználhatnánk a felkészületlenségüket és a meglepetés erejét.

– Egyetértesz Jasperrel? – nyeltem nagyot. A gondolat, hogy be kell sétálnunk a Volturihoz, egyáltalán nem töltött el jó érzéssel.

– Bármennyire irtózom a gondolattól is, igen – bólintott.

– Szóval, mi megyünk Volterrába… Aro nem fog túl korán rájönni, hogy ott vagyunk? – próbáltam meg kiszedni Edwardból a részleteket.

– De igen, valószínűleg… Nem hiszem, hogy bejuthatnánk észrevétlenül a főhadiszállásukra. Éppen ezért kérjük az engedélyét a belépéshez.

– Ezt most nem értem – ráncoltam össze a homlokomat. – Az előbb a meglepetésről beszéltél…

– Giannát visszaküldjük, amint felkészültünk, hogy mondja meg Arónak, átadjuk neki Russelt. – Már éppen tiltakozásra nyitottam volna a számat, de a hosszú mutatóujj az ajkaimra simult, hogy elhallgattasson. – Valójában, nem fogjuk átadni – nyugtatott meg. – Elég, ha Aro úgy hiszi, ezért megyünk.

– Szóval, csellel bejutunk a Volturihoz, és aztán?

– Gianna segít nekünk… Igaz, hogy csak pár pillanatig tart a képessége, de ez elegendő idő lenne számunkra, hogy kiiktassuk azokat, akik túl veszélyesek ránk nézve. – Pár pillanatig csend volt, amíg megpróbáltam megemészteni a hallottakat. Nem tetszett, hogy Gianna hozzánk való hűsége az, amin a terv sikere áll vagy bukik, de nem ez volt az egyetlen dolog, ami felboríthatott volna mindent.

– Mondjuk, hogy megbízhatunk Giannában, és nem árul el minket – tételeztem fel. – Mi van, ha Aro túl korán megérinti őt, és rájön mindenre? Ez túl nagy kockázat…

– Azon dolgozunk éppen, hogy ezt megoldjuk – simított ki egy tincset az arcomból Edward.

– Hogyan?

– Mikor Gianna megvárta Russelt abban a mosdóban, még fel sem merült benne, hogy elárulja Arót. Hiszen, ő sem látott semmi esélyt arra, hogy legyőzhetnénk… – nézett a szemembe Edward. – Aztán Russel beszélt neki a képességéről, és Giannának támadt egy ötlete – kelt fel mellőlem, és az ablakhoz sétált. – Gianna úgy gondolta, hogy az emlékek, amelyeket Russel töröl, valójában nem tűnnek el teljesen. Egyszerűen csak blokkolódnak. Ha pedig így van, akkor csak rá kell jönni, hogyan lehet visszahozni őket…

– És ez mennyiben segít nekünk? – próbáltam meg rájönni, de ötletem sem volt.

– Mielőtt visszaküldenénk Giannát, hagyja, hogy Russel törölje az emlékezetéből azokat a dolgokat, amelyeket Arónak nem szabad tudnia. Gianna csak annyira fog emlékezni, hogy itt volt, figyelt minket, mi beleegyeztünk Russel átadásába, és hazaküldtük őt – magyarázta Edward.

– Szóval, ugyanúgy Aro szolgája lesz, mint régen? De akkor hogy segít nekünk Volterrában majd? Ó! – nyögtem fel, mikor összeállt a kép. – Valahogy visszahozzuk az emlékeit a megfelelő pillanatban!

– Úgy bizony – mosolygott rám Edward halványan, amiért magamtól rájöttem a megoldásra.

– Akkor azért voltál távol mostanában olyan sokat, mert…

– …mert Russel képességét próbálgattuk. Hogy képes-e olyan sok emléket kitörölni Gianna fejéből, és hogy vissza tudja-e hozni őket – erősítette meg Edward a gondolataimat.

– És képes rá? – kérdeztem aggodalmasan.

– Máig nem voltam benne biztos… De ma megpróbálkoztunk egy új módszerrel, ami úgy tűnik, hogy be fog válni.

– Akkor ezért van jobb kedved – lelkesültem fel. Feltoltam magam az ágyról, és Edwardhoz lépve a karjaiba bújtam. – Mi volt az új módszer?

– Mondjuk úgy, hogy most egy emberi megoldás jobbnak bizonyult, mint egy természetfeletti – kuncogott fel, mire kíváncsian néztem fel rá.

– Nocsak…

– A pszichológusok gyakran használnak hívószavakat, amelyek felidéznek egy érzést, egy gondolatot, egy emléket… Russel ezt a szót ismételgette, miközben kitörölt egy emléket, és mikor ismét kimondta, az emlék elkezdett felszínre törni. Még nem tökéletes, de… Működhet – simogatta Edward keze a derekamat. – De ma már nem akarok erről többet beszélni – villant hirtelen ismerős fény a szemében.

– Van valami jobb ötleted? – vontam fel a szemöldökömet.

– Esetleg… – kapott fel könnyedén a karjaiba, hogy egyetlen lépéssel az ágy mellett teremjen ismét. – Már egy hete a feleségem vagy, és még alig volt lehetőségem szeretni téged – csókolt meg, miközben ismét letett a földre, és ujjai végigzongoráztak a combom külső oldalán.

– Szentségtörés – sóhajtottam. Edward a hálóingem széle alá nyúlt, és elkezdte felfelé húzni az anyagot.

– Fel a kezekkel! – kuncogott, én pedig kissé tétovázva, de engedelmeskedtem neki. Ahogy lekerült rólam a ruhadarab, zavartan kezdtem harapdálni a számat. – Mi a baj? – simult a hűvös tenyér az arcomra.

– Semmi – ráztam meg a fejemet, aztán a karjaimat Edward nyakába fűztem, és szorosan hozzábújtam. A kétségeim azonnal enyhültek, mikor megéreztem a hasamhoz nyomódó kemény bizonyítékát annak, hogy Edward kívánatosnak talál. Lehajtotta a fejét, és az ajkai végigkóstolták a vállamat és a nyakamat. Halk sóhajok szakadtak fel belőlem a gyengéd kényeztetés hatására, aztán egyszer csak furcsa mozgolódó érzés terelte el a figyelmemet. Megdermedve akadt bennem a levegő.

– Baj van? – Edward összeráncolt homlokkal húzódott el tőlem. Fél percig csak csendben figyeltem, aztán halkan felkuncogtam.

– Nem. Csak már hallucinálok… – pirultam el. Vagy tényleg túl sokat ettem… – tettem hozzá magamban. Lábujjhegyre emelkedtem, és megcsókoltam a kemény ajkakat. Edward finoman előre dőlt, arra ösztökélve, hogy leüljek az ágyra, aztán fölém mászva fekvő helyzetbe nyomott.

Kezeink simogatva fedezték fel a másik testét, mintha most először ismerkedtünk volna egymással, miközben összeforrtunk egy hosszú és mély csókban. Az újabb váratlan lökő érzésre most már mindketten mozdulatlanná merevedtünk. Edward elkerekedett szemekkel nézett rám, mire nagyot nyeltem.

– Ezt nem hallucináltam, ugye? – kérdeztem tőle halálra vált hangon. Edward azonnal felkelt rólam, és a kezét a hasamra fektette. Abban a pillanatban, ahogy hozzám ért, egy kis, mozgó dudor feszült a tenyerének. Mintha valami megérezte volna az érintését, és hozzá akart volna bújni. Zihálva könyököltem fel, miközben újabb mozgást éreztem odabent. – Ez nem lehet… Ilyenkor még nem… – ráztam a fejem.

– Szólok Carlisle-nak! – pattant fel Edward. Egy pillanatig mozdulatlanul feküdtem, aztán hirtelen rájöttem, hogy teljesen meztelen vagyok. Gyorsan felkaptam a padlóról a hálóingemet, és ahogy belebújtam már nyílt is az ajtó.

Carlisle aggódó arccal nézett rám, Edward pedig sápadtan húzódott be a szoba sarkába, de nem vette le rólam a szemét.

– Edward azt mondta, hogy… Érzel valamit… – lépett közelebb Carlisle.

– Mozog. Mozog a babám – nyögtem fel, ahogy újra megéreztem az apró lábak rugdosását – legalább is, úgy képzeltem, hogy a lábai voltak.

– Feküdj le, kérlek – intett Carlisle az ágy felé. Amint megtettem, a kezét ugyanúgy, ahogyan Edward is, a hasamra tette. A mozgás nem maradt abba, de nem is koncentrálódott a keze alá, ahogyan az előbb.

– Tényleg mozog – komorodott el Carlisle arca. Edward egész testében megfeszült, és láttam rajta, hogy megint közel áll a kiboruláshoz.

– Végül is, különleges baba. Lehet, hogy nála ez a normális – vetettem fel, hogy megnyugtassam. – Csak mozgolódik, nem fáj vagy ilyesmi…

– Ez azt jelenti, hogy sokkal fejlettebb, mint hittük – fordult a fia felé Carlisle. – Hozok egy centit… – suhant ki a szobából, hogy egy pillanattal később már egy mérőszalaggal a kezében álljon az ágy mellett. – Ülj fel, kérlek – adta az újabb utasítást. Hagytam, hogy lemérjen, aztán elgondolkozva nézett a centire. – Négy hónap… – motyogta maga elé.

– Négy… hónap? – ismételtem el.

– A derékbőséged alapján négy hónapos terhesnek tippelnélek – bólintott Carlisle.

– Én azt hittem, hogy csak túl sokat eszek, és emiatt… – suttogtam magam elé, miközben elkezdtem halkan számolni. – Körülbelül másfél hete lehetett, ha azóta négy hónapot… – emeltem fel az ujjaimat.

– Egy nap alatt két hetet fejlődik – hallottam meg Edward fojtott hangját.

– Akkor… – ráncoltam össze megint a homlokomat.

– Akkor tizennyolc nap alatt kell kifejlődnie teljesen – segített ki ismét Edward. Az ujjai – a szokásoshoz képest, még jobban – elfehéredtek, ahogy a keze ökölbe szorult.

– Még másfél hét? – kerekedtek el a szemeim az izgalomtól. Újabb apró rúgást éreztem, mintha a kisbabám meg akart volna erősíteni abban, hogy jól számoltam.

– Minden nap le kell mérnünk, hogy lássuk, tényleg napi két centit nő-e a derékbőséged… Az is lehet, hogy lelassul – tekerte össze a mérőszalagot Carlisle.

– Vagy felgyorsul – hunyta le Edward a szemét egy pillanatra.

– Ne aggódj, jól vagyok! – kerültem ki Carlisle-t, hogy Edwardhoz léphessek. Mosolyogva fogtam meg a kezeit. – Még meg is könnyebbültem, hogy nem kövér vagyok, csak a baba nő – nevettem fel, mire vetett rám egy az épelméjűségemben kételkedő pillantást.

– Azt hittem, több időnk lesz felkészülni – sóhajtott fel Carlisle. – De megoldom – mosolygott ránk biztatóan. Edward pillantása az apja felé rebbent, aztán bólintott. – Ha bármi gond van, szóljatok – sietett ki az ajtón. Biztos voltam benne, hogy az egész éjszakát annak fogja szentelni, hogy a nem sokára levezetendő szülés menetéről gondolkozzon.

– Rá kellett volna jönnöm – fürkészte a hasamat Edward.

– Szóval, te is észrevetted, hogy nagyobb lett, csak azt hitted, hogy híztam, igaz? – tettem csípőre a kezeimet.

– Normálisnak hittem, hogy hízol egy keveset, és eszembe sem jutott… ez… – túrt bele a hajába. Kinyújtottam a kezemet, és végigsimítottam a kemény mellkason.

– Azt hiszem, félbehagytunk valamit… – búgtam többek között azért, hogy eltereljem a figyelmét. Hitetlenkedve felnyögött.

– Isabella…

– Mi van? Nem történt semmi sem – kezdtem gombolgatni az ingét. – Jól vagyok, nem fáj semmim és kívánlak…

– Te nem érted, hogy mit jelent ez? – lépett el a kezem elől.

– Hát, úgy tűnik, hogy nem – fújtam ki a levegőt kissé hangosan.

– Még kilenc-tíz nap… – nézett rám fájdalmas tekintettel.

– Igen. Még kilenc-tíz nap, és szülők leszünk. Hidd el, én sem képzeltem, hogy ilyen gyors lesz, de nem bánom. Furcsa lesz és nehéz… De hamar beletanulunk majd, meglátod – próbáltam meg kedvesebb hangon bíztatni.

– És ha… nem úgy alakul, ahogy szeretnénk? Alig másfél hét múlva, akár el is veszíthetlek. Az olyan szörnyen kevés idő. Nem akarom… – ült le az ágyra, miközben mindkét kezét a fejének támasztotta két oldalt.

– Edward, már megmondtam… Nem lesz baj, erős vagyok – ültem le mellé. Ahogy a kezemet a combjára fektettem, összerezzent. – Azt hittem, ezen már túl vagyunk… – sóhajtottam fel elkeseredve.

– Én próbáltam… Kilenc hónap hosszú idő, azt hittem, addig sikerül elhinnem teljesen, de másfél hét… Olyan közel van, annyira… valóságos… – nézett rám kétségbeesve. Rossz volt látni, ahogy szenved, és fogalmam sem volt, mit kéne mondanom neki.

Mielőtt még bármit kitalálhattam volna, a hideg ajkak vadul kaptak az enyémek felé, és olyan hévvel kezdték csókolni őket, amilyenben talán, egész eddig életem során sosem volt részem. Mintha Edward fel akart volna falni, a saját részévé tenni…

– Nem lesz semmi baj… – suttogtam a fülébe, mikor az ölébe húzott. Keze végigsimított a hasamon, mintha valami jelet várna, egy megerősítést, hogy igazat mondok neki, és mikor az apró dudor mozogni kezdett közvetlenül a tenyere alatt, én biztos lettem abban, amit eddig csak sejtettem. – Megismer téged – jelentettem ki. Edward kételkedve nézett rám.

– Már hogy ismerne meg?

– Mikor Carlisle megérintett, nem bújt így hozzá. Csak akkor csinálja ezt, amikor te simogatod. Nézd… – húztam el a kezét, mire a dudor is visszahúzódott. Pár pillanat múlva visszafektettem a tenyerét az előbbi helyre, a kisbabánk pedig ismét megmutatta magát. – Látod? – vigyorogtam rá boldogan. – Szeret téged. Épp ezért, nem fog bántani engem – nevettem fel halkan. Edward feszült vonásai kissé ellazultak, keze újra és újra végigsimított az apró, izgő-mozgó dombocskán.

22. fejezet

Rugdalózó

Russel tétovázva lépett be a nappaliba, miközben a tekintete elkerekedett a döbbenettől. Fáradt sóhajjal simítottam végig a hasamon, ami most már eléggé kikerekedett. A hetedik hónapban tartottam Carlisle elmélete szerint – bár úgy tűnt, az utóbbi napokban egy pár centivel többet nőtt a hasam, mint amennyire számítottunk –, pedig még csak alig tizennégy napja hordtam a kisbabámat a szívem alatt. El sem tudtam képzelni, hogy már csak négy nap, és a karjaimban fogom tartani. Az izgatottságba beleborzongtam, mire Edward felpattant mellőlem, és becsukta az ablakot.

Mostanában minden rezdülésemet figyelte, és abban a pillanatban, ahogy kértem valamit, már meg is kaptam. A Russellel való gyakorlást is rábízta a testvéreire, csak hogy egyetlen percre se kelljen elmozdulnia mellőlem.

– Mondták, hogy… De nem hittem volna… – meredt Russel a hasamra. Felnyögtem, ahogy megéreztem a rúgást – egyre erőteljesebb volt, bár nem nagyon mertem panaszkodni, nehogy megijesszem Edwardot.

– Mi az? – kérdezte azonnal aggódó tekintettel fürkészve.

– Csak mocorog – mosolyodtam el halványan, majd a vendégünk felé fordultam. – Szia, Russel! Leülsz, vagy esetleg szeretnéd közelebbről is megszemlélni? – vontam fel a szemöldökömet, mire elvörösödve kapta el a pillantását rólam, majd zavartan elbotladozott az egyik fotelhez. – Edward, kérlek, készítenél nekem valamit ebédre? – kértem.

– Persze, azonnal hozom – pattant fel mellőlem, de elkaptam a karját, és magam felé húztam. Engedelmesen hajolt le hozzám.

– Csak lassan, hadd beszélgessünk… – nyomtam egy puszit az arcára. Bólintott, majd finoman kihúzta magát az ujjaim közül, végigsimítva közben a tenyeremen, és magunkra hagyott minket Russellel. – Na és, hogy megy a gyakorlás? – kezdtem egy semlegesnek tűnő témával, hogy minél később kelljen a kínosabb dolgokra terelnem a szót.

– Jól – dőlt előrébb lelkesen Russel a fotelben. – Ma képes voltam több órányi emléket kitörölni Gi emlékezetéből, és vissza is tudtam hozni őket.

– Gi? – szűrtem ki a fogaim között dühösen az egyetlen szót, amit felfogtam Russel meséjéből.

– Ő nem olyan, amilyennek hiszed… – nézett egyenesen a szemembe.

– Nem olyan, amilyennek hiszem? – tört ki belőlem hisztériás hangon a kérdés. – Russel, az a nő egy gyilkos!

– Ő csak… szomjas… – vonta meg a vállát, mintha egyáltalán nem lenne fontos, hogy ezt a szomjat emberek élete árán oltja el. Ha tudtam volna, felpattantam volna, hogy megpofozzam, hátha attól majd a helyére zökken az agya – ami jelenleg, láthatóan lejjebbi tájakra csúszott a testében, mint az eredeti helye lett volna.

– Embereket… öl… – nyomtam meg a szavakat, hátha akkor majd Russel felfogja. – Ártatlan embereket. Apákat, anyákat, gyerekeket, férjeket és feleségeket.

– Mert szomjas – ismételte meg Russel kissé ingerültebben.

– Ez nem kifogás. Edwardot és a többieket is kínozza a szomjúság, mégis ellenállnak a kísértésnek – néztem szúrósan a zöld szempárba.

– Nem mindenki olyan erős, mint ők. A legtöbb vámpír képtelen lenne rá. Gi azt mondta, hogy alig pár maroknyi vegetáriánus vámpír létezik csak, mert a szomjúság olyan kínzó – rándult fájdalmas fintorba Russel arca. – Ő is… Ő is csak egy áldozat.

– Áldozat? – horkantam fel.

– Igenis, az. Végül is, Cullenék is megbotlottak már. Akkor ők is gyilkosok? – ráncolta össze a homlokát.

– A lényeg a megbotlottak szón van. Sosem akartak ölni, és mostanra már teljesen veszélytelenek. De az a nő… Ő még csak meg sem próbál ellenállni! – dühöngtem, majd az ajkamba haraptam, hogy elfojtsak egy nyögést – az apró lábak tiltakozva rugdostak, mert nem tetszett nekik a lelki állapot, amibe kerültem. Simogatni kezdtem körkörösen a hasamat, és vettem pár mély levegőt, hogy lenyugtassam magam.

– Én megértem őt. Nehéz lemondani valamiről, ami a világon a legjobban vonz… – sóhajtott fel, és az ujjai elfehéredve szorították meg a fotel szélét.

– Tudom, hogy Gianna szép nő, de a szépség nem minden – próbáltam rádöbbenteni az igazságra.

– Nem csak azért szeretem, mert szép… – Ahogy eljutott a tudatomig, mit mondott, elkerekedett szemekkel néztem rá.

– Hogy nem csak azért szereted? – Az utolsó szó éles hangon hagyta el a számat.

– Én… Izé… Nem… – vakargatta zavartan a tarkóját Russel, miközben én úgy éreztem, menten felrobbanok. – Nem tehetek róla… Ez csak úgy jött, és…

– Csak úgy jött? Alig pár napja ismered!

– Miért, te mennyi ideje ismerted Edwardot, amikor beleszerettél? – támadott vissza.

– Az teljesen más… Edward életem szerelme.

– És honnan tudod, hogy Gianna nem az én életem szerelme? – kérte ki magának.

– Ha így van, elég rövid életed lesz – húztam el a számat. – Vagy azt hiszed, képes lesz megállni, hogy ne kóstoljon meg? – Russel felpattant a fotelből, és az ablakhoz sétált. Már kezdtem azt hinni, hogy végre sikerült felnyitnom a szemét, mikor ismét megszólalt.

– Mi van, ha nem akarom, hogy megállja? – kérdezte halkan.

– Ha megint az öngyilkosságon gondolkodsz, én esküszöm, feltornászom innen magam valahogyan, és felpofozlak! – jutott eszembe a kis hidas incidense, ami végül lebuktatott minket előtte – legalább is, annyiban, hogy Russel rájött, nem egyszerű átlagemberek vagyunk.

– Nem mondtam, hogy öngyilkos akarok lenni… – nézett rám komolyan. Mikor megértettem, mire gondol, összezavarodva bámultam vissza rá. Egyfelől, én is meg akartam vitatni vele ezt a témát, másfelől, egyáltalán nem így képzeltem.

– Nem bánnád, ha vámpír lennél? – kérdeztem halk hangon. Teljesen elbizonytalanodtam abban, hogy a tervem vajon, helyes-e, vagy tényleg őrültség, ahogyan mindenki más mondta.

Amikor arra gondoltam, Russelből vámpírt csinálunk, hogy megmentsük a Volturitól, mindig úgy képzeltem el, hogy majd Carlisle harapja meg, aztán pedig a családom megtanítja a vegetáriánus életre. Azt hittem, hogy a családunk része akar majd lenni. De az utóbbi pár perc után már fogalmam sem volt, mit gondoljak…

– Nem tudom… Végül is, erős vagy és halhatatlan… Annyira nem lehet szörnyű. Ugye? – vékonyodott el a hangja, és úgy nézett rám, mint aki megerősítést vár.

– Edwardék gyűlölik, hogy azok akik – fordítottam félre a fejemet. – De… Én másképp látom őket, mint ők önmagukat – vallottam be az igazat.

– Akkor szerinted, nem ostobaság vámpírrá válni? – Russel tekintete felélénkült.

– Én nem ezt mondtam! – ráztam meg a fejemet. Újabb mély levegőt vettem, aztán megütögettem magam mellett a kanapét. Muszáj higgadtan megbeszélnem ezt az egészet Russellel… – Ha úgy alakulna, hogy választanom kéne a halál és a vámpírlét között, akkor megfontolnám a vámpírságot – ismertem el, miután leült mellém. Szólásra nyitotta a száját, de felemeltem a kezemet, hogy még maradjon csendben egy kicsit. – De! Hangsúlyozom, de, ha úgy döntenék, hogy vámpír akarok lenni, akkor is Carlisle-ékat követném. Szerintem, csak így éri meg. Ha gyilkossá válsz… Igazi gyilkossá, aki tenni sem próbál az ösztönei ellen, akkor elveszíted önmagadat.

– Gianna azt mondta, hogy a Volturi meg akar ölni…

– Megvédünk – mondtam azonnal.

– Ha meg tudtok…

– Meg tudunk – jelentettem ki, mire kételkedve nézett rám.

– Pontosan tudom, mekkora a veszély. Az elmúlt napokban hallottam egy s mást, úgyhogy nem kell szépítened a helyzeten… De ha átváltoznék, többet tudnék segíteni- fürkészte az arcomat izgatottan, hogy mit is szólok az ötletéhez.

– Azt mondtad, sokat fejlődött a képességed így is… – próbáltam meg kitérni a válasz elől, amíg átgondolom az egészet.

– Igen, de gondolj bele, milyen erőm lehetne vámpírként, ha már emberként is erre vagyok képes… Talán, egy egész élet emlékeit törölhetném. Ha ránk támadna a Volturi, akár azt is elfeledtethetném velük, hogy kik ők – röhögött fel elégedetten a gondolattól. Összevont szemöldökkel néztem rá. – Na, ne mondd, hogy nem lenne vicces… A nagy Aro, akitől az egész vámpírvilág retteg, azt sem tudná, hogy hívják… – kuncogott tovább.

– Ha… átváltoznál… Mi lenne utána? – nyeltem nagyot. Russel ötlete nem hangzott volna rosszul, ha biztosak lehettünk volna benne, hogy tényleg ilyen mértékben és irányba fejlődik majd az ereje. És persze, ha a mi családunkhoz akart volna tartozni.

– Legyőznénk a Volturit – ismételte meg önmagát, és értetlenül nézett rám.

– És aztán? Ha biztonságban lennénk?

– Ó… – nyögött fel, mikor megértette, mire célzok. Elpirulva fordította el rólam a tekintetét, ami rossz érzéssel töltött el. – Azt várnád, hogy Cullenékkal tartsak, igaz?

– Képes lennél nem velük tartani? – fogalmaztam direkt így, mert képtelen lettem volna rákérdezni, hogy vajon, képes lenne-e gyilkolni.

– Nem tudom – rázta meg a fejét.

– Nem tudod… – motyogtam magam elé teljesen leforrázva. – Akkor nem akarom, hogy vámpír legyél…

– És ha mégis az leszek? – A kérdésre összerándultam, és görcsölni kezdett a hasam.

– Akkor ellenségek leszünk – mondtam ki merev arccal.

– Értem. – Russel hangja érzelemmentesnek hatott, de ahogy ránéztem, az arca egyáltalán nem érdektelenséget mutatott. – Most mennem kell… – pattant fel mellőlem, és kisietett a nappaliból.

– Várj, Russel! – kiáltottam utána, de ahogy megpróbáltam feltápászkodni, éles fájdalom nyilallt belém. Nyögve zuhantam vissza a kanapéra, és ökölbe szoruló kézzel vártam, hogy elmúljon a kín.

– Isabella? – Edward hangja riadtnak hangzott, ezért megpróbáltam megint mosolyt varázsolni az arcomra, de csak egy grimaszfélére futotta az erőmből.

– Azt hiszem, le kéne feküdnöm egy kicsit… – nyögtem ki. – Segítenél? – nyújtottam felé a kezeimet. Edward úgy emelt fel, mintha üvegből lettem volna – szinte meg sem éreztem, hogy mozgat engem.

– Jól vagy? Hívjam Carlisle-t? – kérdezte aggódva, miután lefektetett az ágyunkba.

– Nem, jól vagyok. Csak maradj itt… – mosolyogtam rá. A fájdalom csak múló pillanatokra nyilallt belém, mikor egy-egy túl erős rúgás ért.

– Lent maradt az ebéded – simított végig az arcomon. – Csak egy másodperc… – mosolygott rám. A lendület, amivel elrohant és visszaérkezett, felkavarta a levegőt és végigborzongatott.

– Köszönöm – tettem a hasamra a tányért, és azonnal el is kezdtem falatozni.

– Tehetek érted még valamit? – Edward úgy állt mellettem, mint valami komornyik, csak a megfelelő öltözék hiányzott hozzá. Kuncogva pislogtam fel rá.

– Háááát… – vigyorodtam el.

– Na mondd, mit találtál ki? – sóhajtott Edward beletörődően.

– Kicsit fájnak a lábaim… – emeltem fel a balt, és köröző mozdulatot csináltam a lábfejemmel. Edward anélkül, hogy kérnem kellett volna, leült az ágy végébe, és masszírozni kezdett. – Ah, ez jó… – nyögtem fel. Miközben egy zellerszárat rágcsáltam, figyeltem, ahogyan az ujjai finoman végignyomkodják a talpamat – az arcára kiült a koncentráció, mintha valami fontos műtétet végzett volna éppen. – Nehéz megállni? – kérdeztem, hogy eltereljem a figyelmemet a testemben kezdődő bizsergésről, ami a lábamból indult ki. – Hogy ne igyatok embervért… – tettem hozzá Edward kérdő pillantását látva.

– Hmmm… Most már egyre kevésbé. Eleinte hihetetlenül nehéz volt – vallotta be. – De egy vámpír mindig veszélyes marad.

– Gondolod, hogy Russel képes lenne megállni? – emeltem fel egy pici fasírtgolyót, és a zeller után küldtem.

– Nem tudom.

– De te a fejébe látsz – ráncoltam össze a homlokomat.

– Igen, és ott egy zavarodott tinédzserfiú lakik, aki egyszer így gondolja, öt perc múlva pedig már úgy – forgatta meg a szemeit Edward.

– Mi lesz, ha nem bírja ki? – szorult össze a gyomrom.

– Ez nem fog megtörténni, mert sosem lesz belőle vámpír – jelentette ki Edward. – Megelőzzük a tervünkkel. – Halk sóhajjal törődtem bele, hogy itt le is zárta a beszélgetést, mert ismét minden figyelmét a lábamnak szentelte – ezúttal a jobbnak.

– Ha egyszer kifogyunk a pénzből, simán eltarthatsz minket ebből… – szívtam egy reszketeg levegőt a tüdőmbe, ahogy Edward mutatóujja érzékeny pontra tapintott. A pocaklakóm elszenderedett odabent, mert abbahagyta a mozgást, én ezzel szemben nagyon is felélénkültem. – Csináld egy kicsit feljebb – nedvesítettem meg a számat a nyelvemmel. Edward áttért a vádlimra, én pedig elégedetlenül ráztam a fejemet. – Még feljebb… – suttogtam. Meglepetten nézett fel rám, aztán megértette, mire gondolok.

– Ejnye, Mrs. Cullen, már megint? – vonta fel a szemöldökét, miközben pimasz kis mosoly ült ki az arcára. Szégyenlősen pislogtam rá – az elmúlt napokban elég nagy lett az étvágyam, bár a mozgás már egyre nehezebben ment. Elpirulva megvontam a vállamat, mire halkan felnevetett, de a keze elindult felfelé a kért irányba.

Ha előre tudtam volna, hogy a következő nap maga lesz a pokol, akkor valószínűleg, az egész éjszakát ébren töltöttem volna Edward mellett, hogy kiélvezzem az utolsó órákat. Így viszont egy hosszú alvás után arra ébredtem, hogy valami halkan reccsen egyet, és olyan fájdalom hasít belém, hogy az első gondolatom az volt, valaki hasba szúrt egy hatalmas késsel. Egy pillanatra a tüdőmben akadt a levegő, és a hangos sikoly helyett, amit terveztem, csak egy halk hörgés jött ki a számon.

– Carlisle! – Edward azonnal felült az ágyban, és megakadályozta, hogy megmozduljak. Zihálva lélegeztem a fogaimat összeszorítva, míg Carlisle oda nem ért mellénk.

– Eltört a bordája, hallottam – közölte Edward halálra vált arccal. A keze felé nyúltam, és megszorítottam.

– Semmi baj, nem fáj annyira… – A vonásai eltorzultak a kíntól, amit az én szenvedésem látványa okozott neki. – Mindjárt összeforr, nem igaz? – néztem Carlisle-ra bizakodva.

– Azért jobb, ha megröntgenezem… – nyúlt felém, de Edward eltolta a kezét.

– Majd én viszem – éreztem, hogy a takaró alatt mozgolódik, és mikor kimászott alóla, már rajta volt az alsónadrágja. Elpirulva jöttem rá, hogy én is meztelen vagyok, de még mielőtt tiltakozhattam volna, Edward a takaróval együtt a karjaiba emelt, és kivitt a szobából. Carlisle megelőzött minket, és kinyitotta előttünk a dolgozószobája ajtaját.

A röntgengép már ott volt a szoba közepén, mert Carlisle, amint megtudta, hogy milyen gyors a terhességem, azonnal előkészült minden eshetőségre. A fal mellett állt a fehér ágy, amelyben majd a világra fogom hozni a gyermekemet, és egy csomó más orvosi eszköz is, amire Carlisle szerint, szükség lehetett.

Edward óvatosan felfektetett a vizsgálóasztalra, aztán arrébb lépett, hogy Carlisle hozzám férhessen, de a tekintetét egy másodpercre sem vette le rólam. Lehunytam a szemeimet, hogy ne lássa bennük a fájdalmat, és próbáltam ellazulni.

Carlisle pár perc alatt elkészítette a felvételeket, és szerencsére megállapította belőlük, hogy az egyetlen bordám, amely eltört, nem mozdult el, és már neki is állt összeforrni, úgyhogy nincsen semmi komoly gond – bár Edwardot elnézve, ő ezt egyáltalán nem így gondolta.

– Annyira sajnálom… – vezetett a szobánk felé Edward lassan, miután végeztünk a vizsgálatokkal. Mikor ismét a karjaiba akart venni, tiltakozva morogtam pár percet, és végül sikerült kiharcolnom, hogy most már lábon mászkálhassak a házban. Az oldalam még mindig sajgott egy kissé, de a farkasgéneknek köszönhetően gyorsan gyógyultam.

– Ugyan, csak egy borda volt… Gyerekkoromban egyszer az ujjamat törtem el, azt is túléltem. Látod, itt a nyoma – emeltem fel a szabad kezemet – a másikkal a körém tekert takarót szorongattam –, hogy megmutassam a halovány, fehér csíkot, amit emberi szemmel észre sem lehetett venni. Edward a szájához emelte, és apró csókokat hintett rá, mintha a régi seb kényeztetésével akarná a mostanit begyógyítani.

– Várjatok! – toppant elénk hirtelen Alice maga után vonszolva Jaspert, mielőtt még a szobához érhettünk volna.

– Isabellának most pihennie kell – nézett rá bosszúsan Edward, de leintettem.

– Mondd csak…

– Csak meg akartuk nézni, hogy vagy… – lépdelt közelebb Alice. Jasper bocsánatkérő arccal nézett ránk.

– Amúgy nem tudtátok? – kuncogtam fel, de gyorsan rájöttem, hogy ez nem túl jó ötlet sebesülten.

– Lebuktunk… – sóhajtott fel Alice. – Igazából, csak látni akartunk, és reméltük, hogy kicsit felvidíthatunk.

– Elromlott a képességed? – vontam össze a szemöldökömet Jasperre nézve. Értetlenül pislogott vissza rám. – Egy cseppet sem vagyok szomorú… Mondjuk, egy kicsit unatkozom… Na gyerünk, ki vele, mit szeretnétek igazából? – Alice megforgatta a szemeit.

– Nem lehet neked meglepetést okozni, igaz?

– Hát, úgy tűnik… – fojtottam el egy újabb nevetést még időben, viszont Edward szájából feltört egy halk morgás.

– Muszáj volt ezt pont most? – nézett haragosan Alice-re, de a vigyort nem tudta letörölni a húga arcáról.

– Egész nap bent csücsültök, most kijöttetek… És már jól van. Jasper is mondta – nézett rám fürkésző tekintettel.

– Igen, jól vagyok – biztosítottam róla mindenkit. – De miről van szó?

– Még egy fél perc… – emelte fel a mutatóujját. Csak most hallottam meg a halk motozást az ajtónk mögött. – Oké, mehetünk! – szökdécselt a szoba felé. Edward megfontolt, lassú léptekkel vezetett tovább, miközben félhangosan magában motyogott – Alice-t szidta, amiért ennyire kotnyeles, és nem hagyja, hogy normálisan kipihenjem magam.

– Na, hadd lássam… – fújtam ki magam, ahogy az ajtóhoz értünk. Alice kinyitotta előttünk, aztán széttárta a karjait.

– Tádááám… – A pillantásom először Emmetten és Rosalie-n akadt meg, akik kíváncsian figyeltek engem, aztán elkerekedett szemekkel néztem a sarokba, ahol egy új bölcső állt hófehér függönyfátyollal körbevéve. Mellette egy pelenkázó asztal volt, a falat pedig új – piknikező macikat ábrázoló – tapéta fedte. Edward halkan felnyögött mellettem – valószínűleg, így látni a szobáját elég letaglózó érzés lehetett. – Nos, hogy tetszik? – érdeklődött Alice lelkesen.

– Ez… igazán… – motyogtam könnyes szemekkel. Furcsa érzés volt belépni úgy, hogy tudtam, egyszer itt fog majd aludni a kisbabám. Nem is olyan sokára…

– Na, nehogy elsírd magad! – nevetett fel Emmett a kezében egy pemzlivel, amivel valószínűleg, a tapétaragasztót kenhette még az előbb. – Ennyire nem lett szörnyű… Bár, én mondtam Alice-nek, hogy a tapéta mintája túlzás. Elég lett volna egy egyszerű kék is, bármennyire is kedvelem a medvéket – vigyorgott teli szájjal rám.

– Miért pont kék? És ha kislány lesz? – vágta csípőre a kezét Rosalie.

– Fiú lesz – szóltam közbe megelőzve egy vitát, mire minden fej felém fordult.

– Honnan tudod? – érdeklődött Rose gunyorosan, mire megvontam a vállamat.

– Megálmodtam – simult a kezem a hasamra. – Biztos, hogy fiú lesz – jelentettem ki, majd felnyögtem az apró láb erőteljes rúgásától.

– Na jó, mindenki kifelé, Isabella most lefekszik – parancsolt rá azonnal a testvéreire Edward.

– Az ágyon van még egy kis ajándék – mutatott Rosalie egy dobozra. – Nem tudtunk dönteni, de akkor a rózsaszínt dobd ki, ha úgy gondolod… – vonta meg a vállát, aztán a többiekkel együtt kisétált.

Ahogy magunkra maradtunk, bemásztam az ágyba, aztán bontogatni kezdtem a csomagot.

– Most nem ilyesmivel kéne foglalkoznod… Alice-t is meg fogom fojtani egyszer – ült le mellém bosszankodva Edward, és láttam, hogy lopva elfintorodik a labdázó macik láttán. Kuncogva emeltem le a doboz fedelét, hogy aztán ismét meghatódva lábadjanak könnybe a szemeim.

Az ujjaim közé fogva emeltem ki a kék színű rugdalózót, és hitetlenkedve figyeltem, hogy milyen apró.

– Tetszik neked – állapította meg Edward, és halvány mosoly ült ki az arcára.

– Igen – mosolyogtam vissza. A hasamra fektettem a pici ruhát, és megpróbáltam elképzelni benne a kisbabánkat. – Ezt kidobod? – mutattam a dobozra – és benne a rugdalózó rózsaszínű változatára –, mert nem tudtam kinyújtóztatni tőlük rendesen a lábamat.

– Persze – bólintott Edward, és megfogva a dobozt a szemetes felé sétált. Az újabb erőteljes lökéstől az ujjaim a lepedőbe martak. – Jól vagy? – állt meg Edward félúton, és aggódva nézett rám. Mély levegőt vettem, és pár pillanatig vártam.

– Igen, már vége – bólintottam. Edward ismét elindult a kuka felé, nekem pedig halk nyögés hagyta el a számat. Az apró lábak dühösen rugdosták a hasamat, mintha valami ellen tiltakoztak volna. Végigsimítottam a hasamon, de nem tudtam rájönni, mi lehet a baj.

– Nem akarja, hogy kidobjam – hallottam meg Edward hangját. Meglepetten néztem fel rá. Szájtátva meredt a hasamra, mint aki szellemeket lát.

– Tessék?

– Hallom… hallom a gondolatait… Nem akarja, hogy kidobjam – tett egy tétova lépést felém Edward. Izgatottan csúsztam feljebb az ágyban.

– Tényleg hallod? Miért nem akarja? – nyögtem ki az első kérdést, ami eszembe jutott. Edward nem felelt, csak ijedt arcot vágva bámult. – Mégis… mégis kislány? – ugrott be az egyetlen magyarázat. Edward nagyot nyelt, majd bólintott.

– Ó… – néztem le ismét a hasamra. Furcsa mód egyáltalán nem voltam csalódott, hogy tévedtem – azonnal felderengett előttem egy gyönyörű, bronzvörös hajú kislány képe. Mosolyogva néztem fel Edwardra, de ő még mindig sokkosnak tűnt. – Edward? – vontam össze a szemöldökömet értetlenül, de nem válaszolt. – Van még valami, igaz? – szorult össze a torkom. – Beteg, valami baja van? Mondj már valamit, jól van a kisbabám? – kapkodtam riadtan a levegőt.

Edward lassan rám emelte a tekintetét, amelyben halálos rettegés ült.

23. fejezet

Csoda és Ragyogás

Edward a szokásosnál sápadtabban ült az ágy szélén, és csak üveges tekintettel meredt maga elé. Óvatosan kinyújtottam a kezemet, és megérintettem a vállát, miközben a gyomrom remegett az idegességtől. Fogalmam sem volt, mit tudhatott meg, mit mondhatott neki a kisbabánk, amitől ennyire kiborult, de az elmúlt pár perc szótlansága a frászt hozta rám.

– Edward, kérlek… – suttogtam halálra vált hangon. Megborzongott, mint aki most ébredt fel valamiféle álomból, aztán végre felém fordult. – Mi történt?

– Kényelmetlen neki egy kicsit odabent… Túl… túl kicsi a hely – nyelt nagyot Edward, miközben a pillantása az arcomról a hasamra csúszott. Ahogy én is lenéztem, majdnem felnevettem. Szép nagy baba lehet, ha ezt a lakhelyet is szűkösnek találja…

– Szóval, egyek többet? – kuncogtam fel. Edward zavartan rázta meg a fejét.

– Nem. A méreteid megfelelőek, csak… – A hosszú ujjak kétségbeesve túrtak a bronzvörös tincsekbe. – A kislány amiatt panaszkodik, hogy nem elég neki a hely az öccse miatt. Persze, nem ezekkel a szavakkal mondta, de a lényeg ez volt – hadarta Edward. Pár másodpercig csak meglepetten hallgattam, és próbáltam felfogni a szavai értelmét, aztán elnyílt a szám a döbbenettől.

– Egy kislány és egy kisfiú? – nyögtem ki. – Ketten… ketten vannak? – simítottam végig a hasamon, ami hullámozni kezdett a bent lévők vidám ficánkolásától. – Ó, atyám… – nyögtem fel. – Hallod őket, mit mondanak? – öntött el hirtelen az izgatottság. Tudni akartam minden egyes gondolatot, ami csak megszületik az én kicsikéim fejében. – Edward! – szóltam rá, mert egyáltalán nem figyelt rám.

– Én csak a kislányt hallom – ráncolta össze a homlokát Edward.

– De azt mondtad, van egy kisfiú is…

– Csak a kislánytól tudom. De őt magát nem hallom – rázta meg a fejét.

– De ugye, nincs baja? Nem lehet, hogy… – Zihálni kezdtem attól, ami eszembe jutott. Hallottam már olyanról ikerterhességek esetében, hogy az egyik iker halva született, míg a másik életben maradt. A gondolat, hogy az egyik gyermekem holtan van a testemben, és nem tehetek semmit sem érte, teljesen kiborított.

– Nem, semmi baja – nyugtatott meg gyorsan Edward. – Mozgolódik. Azt hiszem, egy kicsit el van nyomva szegénykém – nevetett fel zavartan, aztán meglepett arcot vágott, mintha megdöbbentené a saját reakciója. Mikor értetlen arcot vágtam, folytatta. – A kishúga kicsit erőszakos. Megpróbál minél nagyobb helyet elfoglalni, és kitúrja őt. Valahol… itt lehet… – emelte Edward a kezét a hasam bal oldalához, mire az aprót mozdult.

– Szóval, ő a nyugodtabb – mosolyodtam el. – Akkor a lányka rugdos folyton… – szisszentem fel, ahogy a másik oldalon egy láb erőteljes lökését éreztem.

– Nem akar bántani – állapította meg Edward. – Csak azt akarja, hogy rá figyeljünk, és másképp nem tudja felhívni a figyelmet magára. Fogalma sincs róla, mekkora az ereje… – Edward tenyere átsiklott a másik oldalra, ahol egy nagyobb hupli jelent meg. Csak most vettem észre, hogy Edward arckifejezése teljesen megváltozott. Eddig folyton csak az aggodalmat, a félelmet lehetett látni rajta, most először viszont, hosszú pillanatokra átvette a vonásai felett az uralmat a gyengédség és a meghatottság.

– Furcsa őket kislánynak és kisfiúnak hívni… Kitalálhatnánk valami nevet nekik – javasoltam. Ki akartam használni Edward hangulatát, mert biztos voltam benne, hogy nem fog sokáig tartani. Amint elkezd azon elmélkedni, hogyan fogok megszülni két gyereket, biztosan megint halálra fogja aggódni magát. Én nem akartam erre gondolni – biztos voltam benne, hogy lényegtelen, hány babám lesz, minden rendben fog menni.

– A kislányt elnevezhetnénk rólad. Biztosan olyan gyönyörű lesz, mint te – simítgatta a pocakomat Edward megbabonázva, a mozgó dombocska pedig követte az érintését – apa és lánya már most játszottak egymással. A kezem a bal oldalra csúszott, és éreztem a finom nyomást, ahogy egy apró test hozzám simul.

– Nem is tudom… Furcsa lenne magunkról elnevezni őket – húztam el a számat.

– Pedig ez szokás volt régen – vonta meg Edward a vállát.

– Ő pedig úgysem lehet Edward – mutattam az apró dudorra, ami valószínűleg, a kisfiam lába vagy könyöke lehetett. – Három Edward már kicsit túl sok lenne egy családban…

– Rendben, akkor mi legyen? – vonta össze a szemöldökét Edward, én pedig szinte láttam, ahogy a fejében végigpörög az összes név, amiről eddigi léte során már hallott.

– Nem tudom – sóhajtottam fel. Edward még azelőtt az ajtó felé fordult, hogy a halk kopogtatás felhangzott volna.

– Igen… – szólt ki. Az ajtó kitárult, és Esme lépett be rajta az öcsémmel a karjában.

– Carlisle beszélne veled – nézett Edwardra, miközben közelebb lépett az ágyhoz. – Én pedig ezt hoztam – nyújtott felém egy könyvet. – Hétezer babanév van benne, gondoltam, átnéznétek… – mosolygott rám halványan.

– Köszönöm – vettem el, és azonnal belelapoztam.

– Mindjárt visszajövök – nyomott egy puszit a homlokomra Edward, aztán kisietett a szobából. Lelkesen nézegettem a felsorolt neveket, mikor a testvérem gügyögése megzavart a kutakodásban.

– Ideadod egy kicsikét? – fektettem le magam mellé a könyvet. Esme bólintott, aztán letette az ágyra az öcsémet. A kis kezek érdeklődve kapaszkodtak bele a hatalmas hegybe, amit valaha a hasamnak nevezhettem. Valószínűleg, a testvérem is furcsállhatta a változást, bár neki még nem volt fogalma róla, miért is következett be. – Hát igen, elég nagy lett, nem igaz? – simogattam meg a vékony karocskát. A barna szemek érdeklődve meredtek rám. – Itt van bent az unokahúgocskád és az unokaöcsikéd, nézd csak… Tedd ide a kezedet – fogtam meg a csuklóját, és oda helyeztem, ahol mozgást éreztem. Edward egy másodpercig csendesen nézett maga elé, aztán ahogy a hasam hullámzott egyet, riadtan rándult össze, és kitört belőle a sírás. – Hé, hé, semmi baj – halkan nevetve húztam magamhoz, hogy megnyugtassam. – Nem bántanak – simogattam a világosbarna tincseket. – Csak tetszel nekik, ezért mozgolódnak. Ha megszületnek és megnőnek, akkor majd együtt fogtok játszani. Lesznek új játszópajtásaid, nem örülsz? – törölgettem meg a könnyes arcocskát. Edward befúrta a fejét a nyakam mellé, hogy ne is lássa a mozgolódó pocakomat. Tanácstalanul pislogtam fel Esmére, aki mosolyogva ült le mellénk.

– Edy – szólította meg a testvéremet, aki azonnal felkapta a fejét és vigyorral az arcán fordult felé. – Nézd csak, elbújtak… – mutatott a hasamra, ami most mozdulatlan volt. A barna szemek félve mertek csak arra felé fordulni, amerre Esme mutatott. – Szomorúak lettek, amiért félsz tőlük. Nem akarod megkeresni őket? – nyújtotta ki a kezeit Esme az öcsém felé, aki azonnal utána kapott, és belekapaszkodott a fehér ujjakba. Kíváncsian figyeltem, hogyan veszi rá Esme, hogy ne féljen a mozgó dombocskáktól, miközben furcsa érzés fogott el.

Azzal eddig is tisztában voltam, hogy Esme mennyire szereti a testvéremet, de az csak most tudatosult bennem, hogy kicsi Edward is szinte anyjaként kötődik Esméhez. Figyelmesen hallgatta, hogyan magyaráz neki a kisbabáimról, és pár próbálkozás után már nevetve próbálta rávenni őket, hogy mutassák meg magukat.

– Mi az? – Esme hangja terelte vissza a figyelmemet a gondolataim világából a valóságba. – Jól érzed magad?

– Persze – bólintottam laposakat pislogva. Észre sem vettem, hogy mennyire kimerített ez a pár óra ébrenlét és a bordatörés okozta fájdalom – ami mostanra már teljesen elmúlt. – Csak szépek vagytok így együtt… – mosolyodtam el. Talán, korábban irigykedtem volna arra, hogy a testvérem Esmét tekinti inkább az anyjának, mint engem – bár nekem mondta ki először az anya szót –, de most, hogy pontosan tudtam, éreztem, mit is jelent, ha az embernek saját gyermeke van, egyáltalán nem sajnáltam ezt az örömet Esmétől. Azok után, ami a múltban történt vele, megérdemelte, hogy ha nem is teljesen – mert egy saját kisbabát senki sem pótolhat –, de mégis megélhesse az anyaság örömeit.

Mikor a nagyobbik Edward belépett az ajtón, és megláttam a gondterheltséget az arcán, már biztos voltam benne, hogy Carlisle-lal megint a terhességemről beszéltek. Esme rávette a testvéremet, hogy adjon búcsúpuszit a babáknak és nekem, aztán a karjaiba kapta őt, és magunkra hagyott.

– Na, ki vele, mi a baj megint? – sóhajtottam fel, miközben ismét a kezembe vettem a névutókönyvet.

– Holnap kivesszük belőled a kicsiket – közölte Edward, miközben a földet fürkészte.

– Mi? – nyögtem ki.

– Egy kisbaba is veszélyeztetheti az életedet, ha hagyjuk, hogy teljesen kifejlődjenek mindketten ilyen rövid idő alatt… Fogalmunk sincs róla, hogy bírná a szervezeted. És a szülés… – borzongott meg Edward.

– Nem hagyom, hogy bántsátok őket! – fontam a karomat védelmezően a hasam köré, és rémülten néztem rá. Képtelen voltam elhinni, hogy Edward képes lenne ártani a gyermekeinknek azok után, hogy már kommunikált is a kislányával, hogy érezte őket mozogni.

– Nem esik bajuk – lépett közelebb Edward, és nyugtatóan felemelte a kezét. – Holnap már tizenhat naposak, vagyis emberi számításban, nyolc hónaposak. Kifejlődött a tüdejük, így életképesek. Csak koraszülöttek lesznek, de Carlisle el tudja látni őket.

– Nem kockáztathatom az életüket – ráztam hevesen a fejemet. Edward leült mellém az ágyra, és legnagyobb meglepetésemre, az arcát a hasamra fektette, aztán a kezeivel megkereste az enyémeket, és a tenyeremet a hajára fektette. Az ujjaim önkéntelenül kezdtek vigasztaló cirógatásba.

– Szeretlek, és tudom, hogy sosem bocsátanád meg, ha baja esne a kisbabáinknak. De, ha megszületnek, szükségük lesz rád. Ők sem élhetnek nélküled. Szükségük van az anyukájukra. – Apró lökéseket éreztem a hasamban, mintha csak helyeseltek volna odabent az apró kezek és lábak. – Ha holnap Carlisle segítségével a világra hozod őket, minden rendben lesz. Érzem. Kérlek, most az egyszer te hidd el nekem, hogy minden rendben lesz, mert nincs más választásunk, ha azt akarjuk, hogy mindhárman… – Edward hangja megbicsaklott, nekem pedig potyogni kezdtek a könnyeim. – Önző vagyok, tudom. De nekem mindhármótokra szükségem van, hogy létezni tudjak.

– Hogy menne ez az egész? – suttogtam halkan.

– Carlisle elaltat majd, és császármetszéssel kiemeli a kicsiket.

– Hogyan… hogyan tudja kiszedni őket a burok mögül? Azt mondta, hogy az védi őket, mint egy páncél. Magzatvizet sem tudott venni, mert a tűt nem engedi át – jutott eszembe a próbálkozás, és a hosszú tű emlékétől kirázott a hideg.

– A mondák szerint, a kicsik kirágták magukat az anyaméhből, vagyis a vámpírfog át tudja szakítani a burkot… – nézett fel rám Edward félve a reakciómtól.

– Azt akarod mondani, hogy… Uh, ez… Nem túl gusztusos… – fintorodtam el.

– Hát, volt már ennél rosszabb dolog is a szánkban. Tudod te, hogy milyen undorító íze van egy pizzának? – nevetett fel halkan, én pedig hálás voltam neki, hogy a félelmei ellenére megpróbálja könnyebbé tenni a helyzetet a viccelődéssel.

– Ez aztán a találó hasonlat… Pizza és emberi belsőszervek… Nem is tudom, melyiket választanám szívesebben – vontam fel gunyorosan a szemöldökömet. – Ó, de, mégis! A pizzát – nyújtottam ki a nyelvemet Edwardra. A tekintete ellágyulva fürkészte az arcomat.

– Akkor… Beleegyezel? – kérdezte rekedt hangon.

– Ez a legjobb megoldás a kisbabáink számára, hogy életben maradjanak és ne veszítsék el az anyjukat? – fúrtam a pillantásomat a sötétarany tekintetbe.

– Igen, tiszta szívből úgy gondolom, hogy igen.

– Bízom benned – sóhajtottam. – Holnap a világra hozom a gyermekeinket. Viszont, akkor még ma keresnünk kell nekik nevet. Az nem járja, hogy kislánynak és kisfiúnak szólítsam őket, mikor először a karomba veszem őket – nyújtottam át Edwardnak az Esmétől kapott könyvet, aztán ásítottam egy nagyot. – Olvasd fel őket, addig én pihentetem a szememet – mormoltam. Hirtelen olyan fáradtnak és gyengének éreztem magam.

Edward halkan sorolni kezdte a neveket, és felolvasta mellé a jelentésüket, de a hangja olyan lágy és dallamos volt, hogy fél perc múlva már csak elmosódva hallottam őt.

– Isabella… – ébredtem fel a halk suttogásra.

– Mmmi az? – nyöszörögtem. – Alszom…

– Tudom, kedvesem, de vacsoráznod kéne. A kislányunk éhes… És valószínűleg, a testvére is – éreztem meg Edward ajkait az arcomon. – Gyere, nyisd ki a szádat… – kérte tőlem, én meg csukott szemmel teljesítettem, amit mond.

– Husi – nyammogtam elégedetten. – Juliette itt van? – tisztult ki kissé a fejem az ismerős ízt érezve.

– Mind itt vannak. A farkascsaládod… – tett újabb falatot a számba Edward, miután lenyeltem az előzőt. – Szóltam nekik, hogy mit tervezünk, és veled szerettek volna lenni.

– Hol vannak? – néztem fel végül, bár nehezemre esett nyitva tartani a szememet.

– Odalent. Nem akartak felkelteni – simított végig Edward az arcomon komor arccal.

– Valami baj van? – fogadtam el egy újabb húsdarabot.

– Csak nem nézel ki valami jól… Mármint… Így is gyönyörű vagy, csak olyan fáradtnak tűnsz – javította ki magát Edward, és finoman elhúzta a mutatóujját a szemem alatt.

– Csak már éhes voltam – kordult meg a gyomrom megerősítve a szavaimat. – Mindjárt jobb színem lesz, csak adj még – nyitottam ki a számat.

– Tudod, gondolkoztam… – szólalt meg pár perc után Edward. – Nézegettem azt a könyvet, amíg aludtál, és tudom, hogy nem szeretnéd, ha a mi neveinket kapnák a kicsik, de…

– De? – noszogattam a folytatásra kíváncsian.

– Isis és Edan – nézett a szemembe. – Isis a termékenység istennője volt, és hát, egy igazi csoda az, hogy nekünk kettőnknek… – érintette meg a hasamat. – Az Edan pedig azt jelenti, láng, ragyogás. – Próbáltam kitalálni, hogy ez hogyan kapcsolódik hozzánk vagy a babákhoz, de nem igazán sikerült, míg Edward meg nem magyarázta. – Mert fényt hozott az életünkbe ő és a kishúga.

– Isis és Edan – ismételtem meg a nevünk első két betűjével kezdődő neveket.

– Mit szólsz? – nézett rám Edward olyan lelkesen, hogy ha nem tetszettek volna az általa választott nevek, akkor sem lettem volna képes bevallani neki. De szerencsére, nem kellett füllentenem neki.

– Imádom őket – mosolyodtam el tiszta szívből. Az egyik kezemet a hasam bal, a másikat pedig a jobb oldalára fektettem. – Mit szóltok, Isis és Edan? – érdeklődtem meg a kisbabáink véleményét, aztán felnyögtem a mindkét oldalamat érő élénk rugdosástól. – Tetszik nekik – mosolyodtam el egy mély levegő után.

– Csodás! – vigyorodott el büszkén Edward, amiért sikerült nekünk is tetsző neveket választania, majd egy csókot nyomott a számra.

– Azt hiszem, vendégeket kapunk – pislogtam az ajtó felé, ahogy meghallottam odakint a csendesnek szánt hangokat.

– Na, ne taposs már a lábamra! – ismertem fel Benji hangját.

– Úgysem érzed, dinka, akkor meg mit nyafogsz? – felelt neki a testvére.

– Maradjatok már csendben! Komolyan mondom, olyanok vagytok néha, mint két idióta kölyök – szólt bele a vitatkozásba Joshua is.

– Hé, az oké, hogy őt lekölyközöd, de én kikérem magamnak! – feleselt vissza Dan.

Edward rám kacsintott, aztán egy másodperc törtrésze alatt felpattant mellőlem, az ajtóhoz rohant, és kinyitotta. A következő pillanatban csak halk puffanásokat és káromkodásokat lehetett hallani.

– Szállj már le rólam! – nyögött fel Benjamin, és megpróbálta lerugdosni magáról a bátyját, aki persze, nem hagyta magát. Nem bírtam visszafojtani a nevetést, ahogy elkezdtek hadakozni a földön, és hosszú, napbarnította karok és lábak meredtek a plafon felé.

– A nevükben is szégyellem magam… – lépett be a szobába Joshua, Aidan és Nate kikerülve a két fiút. – Keljetek már fel, az istenért! – csóválta meg a fejét Josh.

– Fel! – Nate hangja keményen csattant, mire Benjamin és Daniel azonnal talpra ugrottak.

– Most nézzétek meg, összetörtek a virágok! – emelt fel a földről egy összenyomódott csokrot Aidan.

– Az ő hibája! – Újabb kuncogás tört ki belőlem, ahogy a fiúk egyszerre szólaltak meg és mutattak egymásra. Joshua nagyot sóhajtott, aztán közelebb lépett az ágyhoz.

– Hogy vagy? – nézett végig rajtam aggódó tekintettel.

– Soha jobban – füllentettem mosolyogva, bár a rám törő enyhe szédüléstől kicsit szétmosódottan láttam az alakját. – És a lányok? – emelkedtem fel egy kissé, hogy kilássak az ajtón, majd elsápadva préselődtek össze az ajkaim, ahogy a mozdulattól fájdalom nyilallt a hasamba. Edward felém mozdult, de aprót ráztam a fejemen, hogy tudja, semmi gond.

– Ők még lent vannak. Rákattantak a babaholmikra – forgatta meg a szemeit Joshua.

– Saore is? – halkult el a hangom, ahogy Aidanra néztem.

– Mondjuk úgy, hogy ő passzív nézelődő egyelőre – mosolyodott el halványan. Visszaakartam mosolyogni rá, de egy újabb erős fájdalom fintorba rántotta az arcomat. Gyorsan úgy csináltam, mintha épp tüsszentenem kéne, csak nem sikerülne.

– Szóval, két baba… És már holnap… – törte meg a fél perces csendet Joshua.

– Úgy tűnik – bólintottam. Lopott pillantást vetettem Jonathan felé, aki csendesen behúzódott a fal mellé, és a mellkasa előtt összefont kézzel a padlót fürkészte. Biztos voltam benne, hogy nagyon nehezen viseli most ezt a helyzetet, de fogalmam sem volt, hogyan enyhíthetnék ezen.

– És ki lesz a keresztapjuk? – vigyorgott rám Benji. Ő volt az egyetlen, aki valószínűleg, csak a jó oldalát látta a terhességemnek és egyáltalán nem aggódott azon, hogy rosszul is elsülhetnek a dolgok.

Azt kívántam, bár én is ennyire gondtalanul tudnám várni a holnapot, de a kis csomó a gyomromban, bármennyire is akartam, nem szívódott fel. Főleg, hogy egyre rosszabbul éreztem magam. A takaró alá dugtam a kezemet, és belemarkoltam a lepedőbe, hogy ne mutassam ki az újra és újra rám törő görcsök okozta fájdalmat.

Edward összeszűkölő szemekkel nézett rám, aztán ellökte magát az íróasztaltól.

– Azt hiszem, hogy jobb lenne, ha lassan elbúcsúznátok… Isabellának pihennie kell – nézett végig a fiúkon bocsánatkérő, de határozott tekintettel.

– Várj, még hívd fel a lányokat előbb – kértem tőle. Miután teljesült a kívánságom, kaptam pár gyors ölelést és puszit – Jonathantól pedig egy tétova-aggódó pillantást messziről –, azután Edward tényleg kitessékelt mindenkit a szobánkból.

– Fáj, igaz? – sietett vissza mellém Edward, ahogy egyedül maradtunk.

– Mindent észreveszel? – húztam el a számat.

– Ez a dolgom. Nagyon fáj? – simított végig a homlokomon.

– Kibírom – vontam meg a vállamat, miközben biztos voltam benne, hogy az ujjaim már elfehéredtek a lepedő körül.

Lehunytam a szemeimet, és igyekeztem újra elaludni, de mikor félálomba zuhantam volna, mindig a saját fájdalmas nyögéseimre ébredtem. Edward egész éjszaka ott ült az ágyam szélén, és néha éreztem a leheletnyi simogatásokat és csókokat, amelyek enyhíteni próbálták a szenvedésemet.

Mire reggel lett, már szinte vártam, hogy Carlisle kezei alá feküdhessek. Rettenetesen féltem, de legalább abban biztos lehettem, hogy így vagy úgy, a fájdalom, amit érzek, biztosan elmúlik. A hajam nedvesen tapadt az arcomba, a levegőt pedig olyan zihálva kapkodtam, hogy egy gőzkatlan simán megirigyelhette volna a fújtatásomat.

Edward és én is próbáltunk beszélni a kicsikhez, hátha akkor megnyugszanak majd, de hiába. Egyre izgatottabbak lettek, mintha csak megérezték volna – vagy talán, pontosan tudták – mi vár ránk a mai napon. Ez pedig sűrűbb és erőteljesebb rúgásokkal és ütésekkel járt együtt.

– Nem lesz semmi baj, végig veled leszek… – suttogta Edward a fülembe, mikor átcipelt Carlisle dolgozószobájába. A Cullen család tagjai és a farkasok – akik itt töltötték az éjszakát – a folyosón idefelé sok sikert kívántak és odakint várakoztak.

Edward éppen felfektetett a műtőasztalra, mikor Carlisle felemelt kezekkel lépett be a szobába a bemosakodás után, pont úgy, ahogy azokban a kórházi sorozatokban szoktak az orvosok, amiket régen mindig megnéztem.

– Rendben, elkezdhetjük? – mosolygott rám Carlisle miután előkészített a műtéthez.

– Igen – feleltem fojtott hangon.

– A létemnél is jobban vigyázok rád és a babákra – ígérte, és tudtam, hogy nem csak azért mondja, hogy megnyugtasson, hanem tényleg így van.

– Edward! – kiáltottam fel halkan, mikor az altatómaszk felém közeledett. Carlisle keze megállt a levegőben, Edward pedig közelebb hajolt hozzám. – Szeretlek – mondtam gyorsan. A mézarany tekintet kavarogva nézett vissza rám, aztán Edward egy csókot lehelt a számra.

– Én is szeretlek – szorította meg a kezemet finoman. Ahogy az altatógázt belélegeztem, és kezdett elhomályosulni a világ, még láttam, hogy a vonásain megjelenik a félelem. Meg akartam nyugtatni őt, de a szám nem akart mozdulni, a szemhéjam pedig olyan nehézzé vált, hogy képtelen voltam tovább nyitva tartani a szemeimet.

24. fejezet

Isis és Edan

„Sosem tűnődtem azon, hogyan fogok majd meghalni – bár az utóbbi hónapokban lett volna rá okom. Ám, ha el is játszom a gondolattal, biztos nem így képzelem. Az a tudat vígasztalt, hogy ha már meg kell halnom, olyasvalaki helyett halok meg, akit szeretek. Nemes célért, éppenséggel. És ez azért számít valamit.”

A sötétben lebegve eszembe jutottak a mondatok, melyeket Bella nagyi naplójában olvastam. Akkoriban nem értettem teljesen, mit is jelentenek, de most már pontosan tudtam. Meghalni a gyermekeimért – gondolkodás nélkül kész voltam rá.

Nem éreztem fájdalmat, sőt, egyáltalán nem is érzékeltem a külvilágot, mégis tudtam, hogy közel jár hozzám a Halál. Éreztem a cirógatását, a leheletét, és egyáltalán nem féltem – inkább valamiféle földöntúli nyugalom szállt meg. Talán, mert tudtam, hogy Isis és Eden jól vannak és jól is lesznek. Akkor is, ha én már nem leszek. Annyi ember fogja szeretni őket, hogy ha hagyok is bennük valamiféle hiányt, az nem okoz majd számukra túl nagy törést. És odafentről én is óvni fogom majd őket – valamiért hittem, hogy így is látni fogom őket felnőni, és ott leszek minden egyes lépésüknél.

Csak Edwardot sajnáltam. Szegény Edwardom… – halk sóhaj hagyta el a számat gondolatban. Biztos voltam benne, hogy nem fogja cserben hagyni a gyermekeinket, de azt is, hogy valami elpattan majd benne. Talán, örökre… Nem akartam, hogy magányosan éljen, bár minden sejtem tiltakozott az ellen, hogy másé legyen. Furcsa kettős gyötrődés… De az ő boldogsága sokkal fontosabb volt, mint az én kínjaim.

Meg kellett volna mondanom neki, hogy ha mégis tévednék – ha mégsem menne minden simán –, engedjen el engem. Ahogyan Bella nagyival is tette. Szeressen minket mindörökké, de lépjen tovább. Miért nem mondtam meg neki ezt…

Meglepetten kaptam a szemem elé a kezemet, mikor a sötétbe fény hasított. Annyira vakító volt, olyan gyönyörű, és úgy vonzott engem, akár csak egy vándort a meleg, biztonságot nyújtó otthon.

– Ne menj! – A hang kétségbeesve törte meg a csendet, ahogy lépésre emeltem a lábamat. Mikor oldalra fordítottam a fejemet, megláttam Őt. A bőre vakítóan szikrázott, gyönyörű volt és vonzott, akár csak a fény. Edward… Hirtelen úgy éreztem, nem kapok levegőt. Zihálva szorítottam a kezemet a mellkasomra.

Nem a fény volt, ahová valójában vágytam. Edward volt a valódi biztonság, a melegség… Az otthon. Az én otthonom. Éreztem, ahogy egy könnycsepp végigcsordul a felismeréstől az arcomon. Nem bántam volna, ha meg kell halnom azért, hogy a gyermekeim éljenek, de ez nem jelentette azt, hogy meg kell adnom magam a halálnak…

– Nem megyek sehová – jelentettem ki, és szinte éreztem, ahogyan a lábaim lecövekelnek. Mintha az elhatározásom a talajhoz szegezte volna őket, hogy ne tudjon senki elragadni az akaratom ellenére. – Nem megyek sehová… – suttogtam ismét magam elé, mire ismét elöntött mindent a sötétség. Lehunytam a szememet, és vártam a sorsomra.

– Egy jó ideig még biztosan nem, szerelmem… – Edward hangja túl hangos és közeli volt. Más, mint az előbb. Sűrűn pislogva néztem fel rá, és mikor kitisztult a tudatom riadtan néztem körbe.

– Jól vannak? Hol… hol vannak? – fordítottam oldalra a fejemet, de a szobában nem volt rajtunk kívül senki más.

– Carlisle… – Edward úgy szólította az apját, hogy egy másodpercre sem vette le a szemeit rólam. Csak most vettem észre, hogy bal kezével az enyémet szorítja, és valamiért úgy sejtettem, végig ezt tette az operáció alatt.

Ahogy kinyílt az ajtó a szívem gyorsabb dobogásba kezdett szaporább pittyegésre bírva a monitort, amelyre rá voltam kötve. Izgatottan figyeltem, ahogy Carlisle és Rosalie megjelennek karjukban egy-egy kis takaróba bugyolált csomaggal. Ösztönösen megpróbáltam feljebb ülni, de Edward finoman a vállamra helyezte a tenyerét, hogy megakadályozzon benne – a hasamba nyilalló fájdalom miatt pedig ráhagytam a dolgot.

– Adjátok… adjátok ide őket… kérlek… – nyújtottam ki mindkét karomat vágyakozva.

Ahogy Isis és Edan a karjaimba került, hangos sóhajjal tört ki belőlem a sírás. Fáradt voltam és fájt mindenem, de ahogy a két hatalmas, mogyoróbarna szempár rám nézett, tudtam, hogy ennél ezerszer többet is mosolyogva elviselnék. Apró puszit nyomtam mindkettejük sápadt arcocskájára, miközben a könnyfátyolon át igyekeztem minél többet beszívni a látványukból.

– Olyan gyönyörűek vagytok – mosolyogtam rájuk. Isis apró keze kinyúlt felém, majd nyűgösen felnyöszörgött, mikor rájött, hogy nem éri el az arcomat. Közelebb hajoltam hozzá, hogy a pici ujjacskák megérinthessenek. Ahogy megéreztem őket a bőrömön, elakadt a lélegzetem. Éreztem az ijedtséget, amit a megszületésekor érzett, az első levegő fájdalmát, a kíváncsiságot, de elsősorban azt a szeretet, amit az első pillanattól – sőt, már a hasamban is – érzett irántam és Edward iránt. – Ez… – pillantottam fel Edwardra meglepetten és meghatottan.

– Igen, velünk is csinálta már – bólintott mosolyogva. – Érintéssel közvetíti az érzéseit, igazi kis tehetség – simított végig a kislánya karján, mire a gyermeki arcra széles vigyor ült ki. Érdeklődve fordultam Edan felé, aki nyugodtan kivárta a sorát átadva a központi szerepet a húgocskájának.

– Te is ilyen ügyes vagy? – kérdeztem tőle. Nem nyújtotta felém a kezét, csak csendesen figyelt engem. A tekintete olyan mély volt, annyira bölcsnek tűnt, hogy egy másodpercig úgy éreztem, nem is egy most született csecsemőt tartok a karjaimban. – Olyan a szeme, mint a tiéd… – motyogtam Edwardnak, miközben képtelen voltam elszakadni a kisfiunk pillantásától.

– Barna a szeme – értetlenkedett.

– Lehet, de pont olyan igéző… – motyogtam. A mélybarna írisz kavarogva nyelt magába, én pedig ahhoz hasonlót éreztem, mint amit a bevésődésemkor a barlangban – csak ez másféle szeretet és kötődés volt. Az apró kéz végül kinyúlt felém én pedig visszafojtott lélegzettel vártam az érzéseket, de azok elmaradtak. Tanácstalanul néztem fel ismét Edwardra, de ő csak mosolyogva figyelt minket.

– Neki más képessége van. Kevésbé érzékletes, de nagyon hasznos – nézett büszkén végig Edanen. – Megmutatod anyunak, Edan? – kérdezte kedves, de komoly hangon – mintha egy felnőttel beszélt volna.

A várakozás izgalmával figyeltem a csöppséget, de nem láttam semmit. Egy pillanatig átfutott rajtam a csalódottság, de aztán megráztam a fejemet.

– Biztosan szégyenlős, semmi baj – mosolyogtam rá. – Majd később… – Edward felnevetett, és láttam, hogy Carlisle – sőt, még Rosalie is – kuncog a sarokban.

– Próbáld megérinteni – intett a fejével Edan felé Edward, aztán átvette tőlem Isist, hogy felszabaduljon a másik kezem. Fél percig csak gyönyörködtem a látványban – egy édesapa karjában a kislányával –, aztán mélyet sóhajtva tisztítottam ki a fejemet, és a másik gyermekem felé fordultam. Óvatosan meg akartam érinteni az arcocskáját, de az ujjam alig pár centire a bőrétől valamiféle akadályba ütköztek. Mintha láthatatlan fal vette volna körül, amelyen nem tudtam átnyúlni. – Védőburok. Kizárja a fizikai és a mentális támadásokat is – magyarázta Edward lelkesen.

– És tudja változtatni a méretét – szólt közbe Carlisle is. Az arcáról azt a tudományos kíváncsiságot tudtam leolvasni, ami mindig is jellemezte.

– Akkor sérthetetlen? – gondolkoztam el a számomra legfontosabb kérdésen. Annyit aggódtam a gyermekeink egészségéért már eddig is, és ha a jövőjükre gondoltam – főleg a Volturi árnyékában –, akkor csak még feszültebb lettem. De ha Edan képes megvédeni magát már most, az sokat változtat a helyzeten. – Legalább felőle nyugodtabb lehetek – hajoltam ösztönösen felé, hogy egy puszit nyomjak a fejére, aztán rájöttem, hogy ez így lehetetlen.

Már éppen szólni akartam Edwardnak, hogy ezzel a képességgel még azért gondok is lesznek, mikor Edan halványan elmosolyodott, aztán széttárta a karjait, mintha csak magához hívott volna engem. Meghökkenve hajoltam vissza hozzá, és szinte biztos voltam benne, hogy most semmi nem fog meggátolni abban, hogy megcsókoljam a kisfiam homlokát. Ahogy az ajkaim hozzáértek a meleg bőrhöz, elégedetten szívtam be a kisbabaillatot.

Fáradtan hanyatlottam vissza a párnára, és egy másodpercre le kellett csuknom a szememet. Ahogy megéreztem a karomnál a matatást, tiltakozva néztem fel.

– Ne vigyétek még el őket… – kértem Carlisle-t, aki megállt mozdulat közben.

– Pihenned kell, kedvesem – mosolygott rám.

– De… De még meg sem etettem őket – jutott eszembe az első kifogás. Az utóbbi napokban már éreztem, hogy a melleim megduzzadtak, és örültem, hogy lesz majd anyatejem a gyermekeim számára.

– Én gondoskodom erről – lépett közelebb Rosalie is.

– Nem akarom, hogy cumisüvegből egyenek, mikor van tejem – tiltakoztam. Igaz, hogy tényleg szörnyen fáradt voltam, de a gondolat, hogy elviszik a közelemből a kisbabáimat, máris kínzó hiányérzettel töltött el.

– Nos… Az igazság az, hogy nem igazán vannak oda a tejért – köszörülte meg a torkát Edward. – Főleg Isis…

– Ezt nem értem – ráncoltam össze a homlokomat. Mit ehetnének ebben a korban, ha nem tejet? Hiszen, még a fogaik sem nőttek ki…

– Megpróbáltunk nekik anyatejet és tápszert is adni, de pár korty után mindig tiltakoztak. Aztán… Jonathanék feljöttek megnézni őket, és Isis megérezte a vérük illatát – pillantott rám kissé félve Edward.

– Vért isznak? – néztem végig ismét a kicsiken. A halovány bőrszínt leszámítva nem igazán tűntek vámpíroknak…

– Hát, azt legalább is, jobban szeretik… – Edward bocsánatkérő arcát látva rájöttem, hogy valószínűleg, félreértett, de nem akartam mindenki előtt elmagyarázni neki, hogy cseppet sem bánom, hogy az ikrek rá hasonlítanak inkább, és csak azt sajnálom, hogy így nem táplálhatom őket saját magamból. – Carlisle-nak van félretéve néhány zacskó vér szükség esetére, abból etetjük őket.

– Akkor felhozhatnátok két cumisüvegnyit – ragaszkodtam továbbra is a tervemhez, hogy bárhogy is van, én fogom megetetni a kisbabáimat.

– Szerelmem, tényleg pihenned kéne… Alig fél napja voltál túl egy operáción – aggodalmaskodott Edward.

– Csak gyorsan megetetem őket, utána ígérem, aludni fogok – vetettem be az ellenállhatatlan, könyörgő tekintetemet, mire Edward felsóhajtott, aztán bólintott. Rosalie egy pillanat alatt kiszáguldott a szobából, és körülbelül fél perc múlva már hozta is a két üveget friss vérrel megtöltve.

Isis tekintete azonnal felélénkült, és érdeklődve követte figyelemmel az eseményeket. Tétovázva próbáltam rájönni, hogyan tudnám egyszerre megetetni az ikreket, de nem igazán tudtam rájönni. Mivel Edan nyugodtabbnak tűnt, úgy döntöttem, Isis lesz az első.

– Cserélünk? – kérdeztem Edwardtól, aztán egy puszit nyomtam a kisfiam feje búbjára. Ahogy Edward átvette tőlem, és a helyébe fektette Isist, Rosalie átnyújtotta az egyik cumisüveget. Kicsit furcsa volt a vörös folyadékot látni, de a cumit az apró, rózsás ajkakhoz helyeztem. Isis azonnal rákapott a cumira, és cuppogva szívni kezdte magába a vért.

Alig pár perc múlva már egy üres üveget tehettem félre, Isis pedig elégedetten hunyta le a szemeit, és szuszogva szundikálni kezdett. Rosalie elvette őt tőlem, Edward pedig visszaadta Edant.

– Olyan kis türelmes – simítottam ki egy bronzvörös hajtincset a pici arcából büszkén. – Gyere kincsem – nyújtottam oda neki is az üveget, de a kis kezek arrébb lökték. Értetlenül pislogtam fel Edwardra, aztán megéreztem a matatást a mellkasomnál. – Ó… – lepődtem meg, mikor rájöttem, hogy mit szeretne Edan. Carlisle lassú léptekkel az ablakhoz sétált, és hátat fordítva nekem kinézett rajta, Edward pedig a padlót kezdte fürkészni. – Segítenél? – kértem Rose-t, mert a hasamon a varrat húzódni kezdett, ahogy megpróbáltam egyedül lejjebb húzni a kórházi hálóinget. Óvatosan szabaddá tette félig a mellkasomat, aztán hátrébb lépett és ő is tapintatosan félrenézett.

Elérzékenyülve figyeltem, ahogy az apró kéz a mellemre simul és a pici száj rátapad a mellbimbómra. Anyu mindig panaszkodott régen, hogy az öcsém túl mohó, de Edan mintha csak direkt figyelt volna arra, hogy ne okozzon fájdalmat nekem. Finoman simogatni kezdtem a fejecskéjét, miközben rajtam nyammogott, és mosolyogva figyeltem, ahogy a szemei szép lassan lecsukódnak. Még akkor is szívta magába a tejet, miután a légzése egyenletessé vált, és elszunnyadt.

Mikor az ajkai végre megpihentek, óvatosan leemeltem magamról, aztán nagyjából visszahúztam a helyére a hálóingemet. Mire végeztem, Edward már hajolt is le hozzánk, hogy átvegye őt.

– Most pedig aludj, ahogy ígérted… – suttogta, aztán egy csókot nyomott a számra. Még egy utolsó pillantást vetettem Isisre és Edanre, majd engedelmesen lehunytam a szememet.

A következő két napban Edward nem hagyta, hogy felkeljek az ágyból, pedig a sebeim szépen gyógyultak és sokkal jobban is éreztem magam, de azt sikerült elérnem, hogy visszavigyenek a saját szobánkba, Isisszel és Edannel együtt. A harmadik napon Jonathanék is meglátogattak végre – Edward nem akarta, hogy lábadozás közben bárki zavarjon –, és Russel is beugrott. Próbáltam csak és kizárólag az örömteli témákra terelni a szót, és nem felhozni a többi aggasztó problémát, de a gondolataimat sajnos nem voltam képes úgy irányítani, mint a beszélgetésünket.

Isis és Edan napról napra szemmel láthatóan egyre nagyobb és fejlettebb lett – egy napos korukban elkezdtek kibújni a fogacskáik, és másnapra már tökéletes, hófehér fogsorral rendelkeztek. Ez a sebesség nemcsak elkeserített – hiszen, így kevesebb időm volt kiélvezni a babakorukat –, de meg is ijesztett. Az öregedésük üteme mindenkinek feltűnt, és mindenki arcára gondterhelt ráncokat varázsolt, ám senki nem merte hangosan feltenni a kérdést, mi lesz, ha továbbra is ilyen tempóban öregszenek.

Russel edzéseiről sem tudtam semmi újat – fogalmam sem volt, hogy haladnak Jasperrel, Emmettel és azzal a vámpírral. Rosalie-ból egyszer megpróbáltam kiszedni némi információt, mikor behozta a kicsiknek szánt ételt, de nem jártam túl sok sikerrel. Vagy egyetértett Edwarddal abban, hogy most nyugalomra van szükségem, vagy csak nem akart neki ellentmondani.

– Hé! Hová, hová? – ugrott elém Edward a bölcső mellől, mikor a negyedik nap reggelén dühösen lerúgtam magamról a takarót, és felkászálódtam az ágyból.

– Mosdóba – szusszantottam kissé ingerülten. Edan azonnal felénk fordult, és kikukucskált a rácsok között – tekintete ide-oda járt az apja és köztem. Valahogy mindig megérezte a rosszabb hangulataimat, és sokkal érzékenyebben reagált rájuk, mint a húga – aki most is nyugodtan szundikált mellette.

– Segítek – nyúlt a könyököm felé Edward, de a villámokat szóró tekintetem megállította mozdulat közben. Tétován ejtette a karját maga mellé, aztán hátrébb lépett. Mély levegőt vettem, majd hozzá lépve átöleltem a nyakát.

– Tudom, hogy csak jót akarsz, de szükségem van némi önállóságra. Már jól vagyok… – néztem a szemébe megenyhülve. Tisztában voltam vele, hogy mit élt át, amíg én a műtőasztalon feküdtem, és csak emiatt nem borultam ki még teljesen. Sosem szerettem, ha irányítottak vagy babusgattak, Edward volt az egyetlen, akitől eltűrtem ideig-óráig – hogy boldoggá tegyem –, de még tőle sem viseltem el sokáig.

– Rendben – bólintott. – Itt várok – ült le az ágy szélére, de láttam rajta, hogy mekkora erőfeszítésbe telik visszafognia magát.

– Rose… – szóltam ki a nyitott ajtón, mire az említett azonnal meg is jelent. – Elmegyek zuhanyozni, vigyáznál a kicsikre addig? – Edward kérdő pillantást vetett rám, mire kuncogva intettem neki a fejemmel, hogy jöjjön. Azonnal felpattant, és mellettem termett. – Na gyere, én aggódó testőröm… – fogtam meg a kezét, és elindultam a fürdőszoba felé.

Edward, miközben segített megszabadulni a ruháimtól – bár egyedül is ment volna –, úgy ért hozzám, mintha üvegből lettem volna, de ami a legviccesebb volt, hogy mindvégig lesütötte a szemeit.

Mindig úriember volt, de nem igazán értettem, miért ilyen zavart mostanában, mikor vetkőzöm vagy öltözködöm. Igaz, nem volt túl szép a hasamon lévő heg eleinte, de most már alig látszott, és az oldalamon lévő seb sem zavart már, mert Edwardot sem érdekelte soha. Talán, a még mindig rajtam lévő kilók zavarják? – jutott eszembe, ahogy a zuhanyzókabin felé menet elhaladtam a tükör előtt.

Gyorsan lemosakodtam, miközben megvizsgáltam a combjaimat és a hasamat, hogy mennyit hízhattam, de ahhoz képest, amekkora voltam a terhességem pár napja alatt, már egész szépen visszajött az eredeti alakom.

Kissé gondterhelten léptem ki a kabinból, miközben igyekeztem rögzíteni a melleim fölött a magam köré tekert törölközőt, de mikor megláttam Edward merev tekintetét, amivel a csempéket bámulta, meggondoltam magam. A földre dobtam a törölközőt, és meztelenül indultam a mosdó felé.

Lopva belepislantottam a tükörbe, de Edward még mindig nem nézett felém. Na jó, majd meglátjuk, hogy meddig bírod – szusszantottam fel magamban. Kinyitottam a mosdó feletti faliszekrényt, és elővettem azt a barack illatú testápolót, amit mindig is szeretett. Felpattintottam a fedelét, aztán az egyik lábamat a kád szélére téve nekiálltam bekenni a combjaimat és a vádlimat.

A lábaim után a karjaim, a mellem és a nyakam jött, de semmi…

Visszacsuktam a flakon tetejét, aztán egy hirtelen mozdulattal Edward felé hajítottam. Mielőtt még a mellkasának csapódhatott volna a műanyagdoboz, kinyúlt és elkapta, aztán összeráncolt homlokkal méregette.

– Az istenért, legalább most nézz már rám, az a vacak úgysem mondja meg, miért repült feléd – forgattam meg a szemeimet.

– Haragszol rám, amiért rád akaszkodom… – tippelt halk hangon Edward, miközben olyan arcot vágott, mint egy kiskutya, aki bár tudta, hogy nem lenne szabad, az ösztöneit követve mégis szétrágta a gazdája papucsát.

– Nem.

– Akkor valami rosszat tettem? – futott össze a két ívelt szemöldök.

– Az rossznak számít, hogy rá sem nézel a feleségedre? – kérdeztem vissza csípőre tett kézzel.

– De hát, én rád szoktam… – tiltakozott Edward, mire elé léptem, és az álla alá nyúlva feltoltam a fejét.

– Meztelenül mászkálok előtted most már percek óta, és te a csempét érdekesebbnek találtad, mint engem – húztam el a számat sértődötten.

– Nem találom érdekesebbnek, csak… – Edward zavartan megköszörülte a torkát, és megint félrenézett.

– Csak? – követeltem a választ tőle.

– A francba is, Isabella, túl kívánatos vagy – mordult fel bosszankodva, amiért kihúztam belőle a kis titkát.

– És az miért baj? – könnyebbültem meg egy kissé a választól.

– Mert még nem vagy készen… Még csak most szültél, és pihenned kell, na meg ott vannak a kicsik is, és… – csapkodott a karjaival Edward, miközben próbálta megmagyarázni értelmesen a dolgot. Megunva a zavart hablatyolását a szájára nyomtam az ajkaimat, hogy végre elhallgattassam a butaság-áradatot.

– Jól vagyok – húztam a kezét a mellemre. – És a hormonháztartásom még mindig nem állt teljesen helyre… – mosolyodtam el kacéran, és elkezdtem kigombolni Edward ingét. Ahogy megszabadultunk a nadrágjától is, türelmetlenül kapott a szám után, miközben visszarángattam a zuhanyfülkébe, és magunkra húztam az ajtót.

Fél óra múlva elégedetten és vigyorral az arcomon hagytam el Edwarddal együtt a fürdőszobát, és mentünk vissza a hálóba. Ezt az érzést pedig csak fokozta Edward viselkedése. Mintha az utóbbi pár napot akarta volna bepótolni, folyton engem nézett, és amikor csak lehetősége volt rá, lopott pár gyengéd érintést.

– Köszi, Rose! – vettem át Edant tőle. Isisszel éppen Emmett játszott a bölcsőnél – kipróbálta nála is a morgást, ahogyan régebben a testvéremnél. A különbség csak annyi volt, hogy míg akkor hangos gyermeki kacaj volt a válasz, most halk morgás. Olyan érzésem támadt, mintha Emmett beszélni tanítaná a kislányomat…

– Nincs mit – bólintott Rosalie megsimogatva a kicsiket búcsúzóul.

– De azért a gyerekek előtt fegyelmezzétek magatokat – hajolt hozzám Emmett, miközben elhaladt mellettem, majd hangosan felnevetett, ahogy elpirultam. – Imádom, hogy ez mindig bejön… – vonult ki az ajtón Rose nyomában jól szórakozva.

Épphogy csak végigfeküdtem az ágyon előkészülve Edan szoptatásához – ő többször igényelte az anyatejet, mint Isis –, mikor Edward felkapta a fejét, mintha valami zajt hallana, de valószínűleg, egy érdekes gondolatot kaphatott el, mert én hiába füleltem, a megszokott zörejeken kívül nem észleltem mást.

– Mindjárt visszajövök – sietett az ajtóhoz, aztán magamra hagyott. A szülésem óta most először.

25. fejezet

Fék

Edan nyugtalanul pislogott fel rám, miközben próbáltam etetés után elaltatni. Olyan volt, mint az apja, pontosan tudta, hogy mikor vagyok feszült. Isis mellette feküdt az ágyon, és nyugodtan nézelődött. Felemeltem az ágy szélére akasztott csörgőjátékot, és megrázogattam a kisfiam orra előtt, hogy eltereljem a figyelmét. A testvéremnél ez mindig bevált, de Edan értetlen arcot vágott – mintha azt akarta volna mondani nekem, hogy: Szép, szép, de mihez kezdjek vele?

Felsóhajtottam, és körülnéztem a szobában. Mikor megláttam a cd-lejátszót, felderült az arcom. Ha Edan tényleg annyira hasonlít Edwardra, ez biztosan be fog jönni. Felkeltem az ágyról, és elindítottam azt a lemezt, ami éppen a lejátszóban volt. Egy zongoradarab szólalt meg, de azt nem tudtam volna megmondani, ki a szerző.

Kíváncsian figyeltem Edant, aki egy pillanatig csak feküdt mozdulatlanul, aztán mozgatni kezdte a lábacskáit – ütemre. Elvigyorodtam, és visszatelepedtem mellé az ágyra. Olyan csodás volt csak nézni az én két csöppségemet – mielőtt anya lettem volna, el sem tudtam képzelni, hogy ez ilyen hatalmas és erőteljes érzelem lehet.

Annyira belemerültem a gyönyörködésbe, hogy nem is hallottam meg Edward érkezését. Csak abból tudtam, hogy belépett a szobába, hogy a két gyönyörű, mogyoróbarna tekintet az ajtó felé fordult, és vidám babagügyögés üdvözölte őt.

– Szia! – mosolyogtam rá leplezve a kíváncsiságomat és aggodalmamat. Az arcán egy másodpercig átszellemült mosoly volt, aztán hirtelen komollyá vált.

– El kell mennem egy pár napra… – lépett beljebb. A szívem a torkomba ugrott, és kellett pár pillanat, hogy összeszedjem magam, és megszólaljak.

– Miért?

– Muszáj elintéznünk valamit Emmettel és Alice-szel – sütötte le a szemeit a szőnyegre, amiből tudtam, hogy ennél többet nem szívesen osztana meg velem.

– Veszélyes? – tettem fel a legfontosabb kérdést, ami foglalkoztatott.

– Nem. Nem, egyáltalán nem – rázta meg a fejét azonnal Edward. – Csak beszélünk pár régi ismerőssel, és a Denali klán is velünk lesz, úgyhogy semmi baj nem lehet… – tette hozzá, hogy megnyugtasson.

– Szóval, Tanya is ott lesz… – húztam el a számat, megjátszva a féltékenységet. Már régóta nem tartottam Tanyától – tökéletesen biztos voltam a férjem szerelmében és hűségében. Edward még közelebb jött hozzám, és letérdelt elém.

– Tudod jól, hogy Tanya egyáltalán nem érdekel – jelentette ki komolyan.

– Persze – fordultam a gyerekek felé, hogy Edward ne lássa az arcomon a kezdődő mosolyt. Edan kíváncsian figyelt engem, mire cinkosan rákacsintottam, hogy ne aggódjon. Valamiért biztos voltam benne, hogy érti, amit mondunk… Vagy legalább is, egy részét.

– Isabella – hallottam meg Edward sóhaját. – Hát, nem bízol meg bennem? – kérdezte szomorúsággal a hangjában, mire meginogtam. Nem tudtam elviselni még egy kis móka kedvéért sem, hogy Edward szenvedjen.

– Bolond, nem gondoltam komolyan – fordultam meg azonnal, hogy a szájára nyomjam az enyémet. Fél percnyi kábulat után eltolt magától – túl hamar véleményem és a vágyaim szerint –, én pedig igyekeztem összeszedni a gondolataim széthullott gyöngyeit. – Sajnálom, azt hittem, vicces lesz – mosolyogtam Edwardra félszegen.

– Szóval, nem vagy féltékeny? – vonta fel a szemöldökét.

– Azt nem mondtam – kuncogtam fel. – Minden nőnemű egyedre féltékeny vagyok, aki a közeledben lehet, amikor én nem tudok… De tudom, hogy ők ezerszer féltékenyebbek rám, mert nem kaphatják meg azt, ami az enyém…

– Pontosan. A fagyott, kőkemény szívem, csak a tiéd – ígérte, mire incselkedően beharaptam az alsó ajkamat.

– Tudom, de ki mondta, hogy most a szívedre gondoltam… – szélesedett ki a vigyorom, miközben azért el is pirultam. Edward fejcsóválva húzta olyan félmosolyra a száját, amitől mindig erős szívdobogásom lett.

– Ejnye, Mrs. Cullen… Akkor mire gondolt? – búgta. A testem annak ellenére, hogy alig pár órája szerelmeskedtünk, azonnal reagált rá.

– Megmutatom majd később… – ígértem a kicsik felé pillantva. – Mikor indultok? – tértem vissza a kellemetlenebb témákra.

– Sötétedéskor. Alice szerint, ma sütni fog a nap…

– Akkor emberek közé mentek? – lepődtem meg. Valamiért azt hittem, hogy vámpír-elintéznivalójuk akadt, és fel sem merült bennem egyéb lehetőség.

– Mondjuk úgy, hogy jobbnak látjuk emberi eszközökkel utazni, és igen, ehhez kénytelenek vagyunk emberek közé menni – húzta el a száját Edward. – Pedig mennyivel egyszerűbb lenne futni, és önerőből átúszni az óceánt – nevetett fel vágyakozóan, de én valahogy nem tudtam osztozni az örömében.

– Az… óceánt? – nyögtem. Máris Volterrába készülnének? De hát, Edward azt mondta, hogy csak ő, Emmett és Alice mennek a családból. Jasper biztosan nem hagyna ki egy ilyen harcot – főleg, ha élete szerelme is részt vesz benne…

– Igen – bólintott.

– Hová mentek? – markoltam bele a takaróba.

– Romániába – felelte, mire meglepetten néztem rá. Egyáltalán nem erre a válaszra számítottam, de megkönnyebbültem tőle. Volterránál bármi jobb… – Mondjuk úgy, hogy van ott valaki, akinek fontos információja van a számunkra. De jobb, ha ennél többet nem tudsz.

– Miért? – bosszankodtam kissé.

– Mert minél kevesebben tudnak róla, annál kevesebb személy van veszélyben.

– Veszélyben? Azt mondtad, hogy nem lesz veszélyes… – ráncoltam össze a homlokomat.

– Az út nem is. Ha kiderül, miért megyünk, az már igen. De nem fog kiderülni, úgyhogy nem kell aggódnod – nyomott egy puszit az orrom hegyére Edward. Elkeseredetten felsóhajtottam.

– Mintha az olyan könnyű lenne… És mikor jössz vissza? – kérdeztem gyorsan. – Csak hogy tudjam, mikortól kezdhetek el tényleg aggódni – fintorogtam viccesen Edwardra, bár teljesen komolyan gondoltam, amit mondtam.

– Két nap… Meglátod, még fel sem fogtad, hogy elmentem, már itt is leszek – simított végig az arcomon.

– Azt kétlem – fektettem a tenyeremet a kézfejére belebújva az érintésébe.

A következő két nap bizonyította, hogy nekem volt igazam. Miután Edwardék elindultak, pokoljárás kezdődött a szobánkban. Isis és Edan általában jól aludtak, de a kislányomat most, mintha megszállta volna valami – torka szakadtából üvöltött egész éjszaka. Hiába vettem a karomba, hiába ringattam vagy próbáltam meg vérrel és tejjel etetni, semmi sem nyugtatta meg – csak akkor jöttem rá, hogy az apukája hiányzik neki, mikor végre rá tudtam venni, hogy használja rajtam a képességét. Már hajnalodott, és kezdtem én is a sírógörcs határára sodródni – ami miatt Edan is zaklatottabbá vált –, mikor kopogtattak az ajtón.

– Jasper! – derült fel az arcom, amint megláttam őt az ajtó résében. Ahogy belépett, Carlisle is követte egy mérőszalaggal és egy kisebb mérleggel. – Könyörgöm, segíts… – néztem Jasperre kétségbeesett szemekkel. Ahogy kimondtam a kérésemet, máris éreztem, hogy megszáll a nyugalom, és Isis is elcsendesedett a kezemben. Megkönnyebbülten sóhajtottam fel. – Egész éjjel ez ment. Megmentetted az ép elmémet, ezer hálám!

– Igazán nincs mit… – biccentett felém. – Sajnálom, hogy csak most jöttem, de vadászni voltam – tanulmányozta félrehajtott fejjel Isist, miközben Carlisle lepakolta a kezében lévő dolgokat az íróasztalra.

– Átveszed? – kérdeztem Jaspertől, mire ijedt szemeket meresztett rám.

– Mármint, hogy én?

– Persze – bólintottam, és elindultam felé a kislányommal. – Csak amíg lemérjük Edant…

– Félek, ez nekem nem fog menni – tiltakozott olyan arccal Jasper, mintha arra kértem volna, igyon a véremből.

– Ó, dehogy is nem! Az öcsémet is fogtad már… – vontam meg a vállamat somolyogva.

– Igen, de csak pár pillanatig, és ő sokkal nagyobb már, és… – Jasper lélegzete és szava elakadt, mikor óvatosan a kezébe fektettem Isist. A nagy barna szemek érdeklődve fürkészték az új barátot – Jasper csak egyszer jött be hozzánk a szülés után, mert a napokat általában odakint töltötte Russellel és a farkasokkal, de a kicsik akkor éppen aludtak.

– Látod, kedvel téged… – vigyorodtam el, mikor Isis felemelte a kezét, hogy megérintse Jasper arcát. Jasper közelebb hajolt hozzá, és hagyta, hogy az apró ujjak viháncolva megcsapkodják az állát.

– Jöhet Edan – fordult felém Carlisle mosolygó tekintettel. A kisfiamhoz siettem, aki már azelőtt nyújtotta felém a karjait, hogy lehajoltam volna hozzá.

– Gyere, kincsem – puszilgattam meg, aztán felfektettem a pelenkázó asztalra, és elkezdtem kibontani a ruháiból. Önkéntelenül gügyögő hangon beszélgettem vele, pedig tudtam, hogy Edan sokkal komolyabb és értelmesebb, mint egy korabeli kisbaba. De én annyira szerettem volna egy kicsit normális anyukának érezni magam, hogy képtelen voltam lemondani ezekről az apróságokról.

Carlisle hümmögve lemérte Edan testhosszát és súlyát, aztán felírta egy füzetbe – mintha nem tudta volna anélkül is megjegyezni –, majd elvégzett pár egyszerűbb vizsgálatot.

– Minden rendben, igaz? – kérdeztem aggódva.

– Azon kívül, hogy gyorsabban fejlődik, mint egy átlagos kisbaba, igen – nyugtatott meg. Ráharaptam az alsó ajkamra, hogy ne kérdezzem meg, mi lesz, ha ez a gyors ütem nem lassul le és áll meg. A gondolattól, hogy elveszíthetem a gyermekeimet – alig pár éven belül –, szinte megőrültem.

Mikor a szülés után Edward óvatosan és félve a reakciómtól elmondta nekem, hogy a műtét sikerült, de közben sok vért vesztettem, és a burokkal együtt a méhemet is el kellett távolítani, szinte fel sem fogtam a dolgot. Úgy tettem, mintha nem is hallanám őt, hiszen, volt két gyönyörű kisbabám, akik – úgy gondoltam –, örökre velem maradnak majd, és ez akkor, pillanatnyilag, teljesen boldoggá tett.

De most, szinte örültem, hogy nem lehet több gyermekem. Ha Isist és Edant… Ha elveszíteném őket… Soha többé nem pótolhatná másik gyerek a hiányukat, és úgysem lennék képes ismét szülni, csak hogy újra és újra átéljem a fájdalmat. Ha a kisbabáimmal az történne, ami Esme gyerekével, én is meg akarnék halni, ahogyan ő emberi életében, és valószínűleg, csak Edward miatt nem tennék semmi hülyeséget.

– Isabella… – Carlisle hangjától összerezzentem, gyorsan kitöröltem egy kósza könnycseppet a szemem sarkából, aztán megpróbáltam azonnal elkergetni a szörnyű gondolatokat.

– Felöltöztetem – nyúltam Edan felé, aki engedelmesen bújt bele a ruhácskájába, és mikor a karjaimba vettem az arcát kedveskedve a vállam és a nyakam hajlatához fúrta.

Furcsamód, ő sosem harapott meg engem, mint Isis, pedig biztosan érezte az ereimben csordogáló vér illatát. Nem tudtam eldönteni, hogy benne kevésbé erősek a vámpírgének, vagy csak nem akar bántani engem még ilyen apró módon sem – bár az anyai ösztöneim azt mondták, hogy a második a valódi ok.

– Most visszafekszünk, kis hercegem – tettem be kissé vonakodva a bölcsőjébe végül. Ahogy elnéztem őt, rájöttem, hogy kár volt új bölcsőre pénzt költenie Alice-éknek, mert pár nap múlva már egy igazi kiságyra lesz szükségünk…

– Jöhet Isis – fordultam Jasper felé, aki még mindig átszellemült arccal ringatta a kislányomat. – Látod, mondtam, hogy tetszeni fog – mosolyodtam el, és végigsimítottam a szőkésvörös tincseken – Isis haja egy árnyalattal világosabb volt, mint a testvéréé, és valamivel hosszabb is. – Na, gyere, kisszívem – próbáltam meg kivenni Jasper karjából, mire nyűgösen felnyöszörgött, és még erősebben kapaszkodott Jasper pólójába. – Hmmm… Azt hiszem, elcsábítottad a lányomat – nevettem fel, de Jasper, mintha meg sem hallotta volna. – Csak nehogy az apja megtudja. Tudod milyen, mikor féltékeny… – jutottak eszembe azok az idők, amikor Edward úgy gondolta, hogy van valami gyengéd érzelem Jasper és közöttem. A legbolondabb ötlet volt, ami valaha keresztülfutott az agyán, de szerencsére, mostanra kiverte a fejéből teljesen. – Jasper, jól vagy? Jasper… – csattogtattam meg az ujjamat az orra előtt, mire Isis felém fordult. Abban a pillanatban, ahogy levette a tekintetét Jasperről, ő összerezzent, és végre rám pillantott. Carlisle odasétált hozzánk, és legalább olyan értetlen arcot vághatott, mint én.

– Ez… Furcsa volt – nyögte Jasper, ahogy átvettem tőle Isist. – Mintha megbabonázott volna – rázta meg a fejét laposakat pislogva.

– Megbabonázott? – vontam össze a szemöldökömet, miközben Isis nevetve próbálta meg utánozni az ujjaival az előbbi csattintásomat.

– Én… Ahogy rám nézett… Egy pillanatra úgy éreztem, bármit megtennék érte – dörzsölte meg az arcát Jasper. – Ilyet eddig csak kétszer éreztem… Mikor Maria elismerését akartam elnyerni bármi áron, és Alice iránt. Bár az Alice iránti milliószor erősebb érzés. De ez… Ez már majdnem megközelítette azt… – motyogta hitetlenkedve.

– Egy újabb képesség? – szólalt meg Carlisle mellettem elgondolkozva.

– Biztosan – bólintott Jasper. – Igaz, bármikor harcolnék azért, hogy megvédjem a kisbabáidat – nézett rám. –, de saját akaratomból, nem pedig azért, mert úgy érzem, nincs más választásom. Ez bizarr volt… – borzongott meg. Elgondolkozva fürkésztem Isis arcát, aki vigyorogva figyelte a beszélgetésünket, és valahogy túl elégedettnek tűnt.

– Azt mondod, azt érezted, bármit megtennél érte, mert nincs más választásod? – kérdeztem elismételve Jasper korábbi szavait.

– Pontosan – bólintott. – Mintha csak azért éltem volna, hogy azt tegyem, ami boldoggá teszi őt.

– Ez a bevésődés – nyögtem fel, mire Jasper arca még sápadtabb lett, mint eredetileg, és Carlisle is elkerekedett szemekkel nézett rám.

– Nem vésődhetett belém – tiltakozott kétségbeesve Jasper. Már éppen el akartam magyarázni neki, hogy szerintem, nem is ez történt, mikor Isis megérintette az arcomat, és megmutatta az érzéseit. Azok között nyoma sem volt a bevésődésnek, viszont annál inkább éreztem az elégedett jókedvet, amit valószínűleg, az új képesség felfedezése okozott.

– Nem is vésődött – ráztam meg a fejemet, mire Jasper megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Istenem, ilyet ne csinálj velem többet… Tudod, mit kaptam volna Alice-től, ha arra érkezik haza, hogy… Ó, istenem, életemben nem rettegtem még ennyire – nevetett fel, és idegesen a hajába túrt.

– A bevésődés első látásra történik, és csak akkor, ha már képes valaki felvenni a farkas alakot – magyaráztam. – Valamint, a farkas érezi azt, amiket te az előbb, és nem a bevésődés tárgya.

– Igen, tudom, de ők… mások… – intett a fejével Isis és Edan felé. – Ugye, biztos, hogy…

– Teljesen biztos – bólogattam kissé idegesen.

– Ha képes ilyesmit kiváltani másokból, az elég nagy hatalom… – hajolt közelebb Isishez Carlisle. A barna tekintet összefonódott az aranyszínnel, ami azonnal olyan bambává vált, mint Jasperé az előbb. Mély levegőt vettem, és csak aztán szóltam rá a kislányomra.

– Isis, elég volt! – mondtam neki határozott, de azért kedves hangon. Carlisle azonnal megrázkódott, és zavartan felegyenesedett.

– Ez tényleg furcsa érzés… De legalább most már biztos, hogy nem bevésődés, hanem egy másik képesség. Vagy… – gondolkozott el egy pillanatra. – Lehet, hogy nem is másik képesség…

– Nem másik? – kérdeztem vissza, hogy megmagyarázza.

– Talán, fejlődött a képessége. Az érzéseit érintés által tudja megmutatni másoknak. Lehet, hogy a farkasgének hatására a bevésődés okozta érzéseket is át tudja adni, csak ez egy olyan erőteljes érzés – sokkal erőteljesebb, mint bármely másik –, hogy ehhez nem kell megérintenie senkit, elég csak ránéznie – fejtette ki az elméletét Carlisle, miközben az izgatottságtól csillogó tekintettel figyelte Isist.

– Ez azt jelenti, hogy legalább olyan erős természetes védelmi rendszerrel rendelkezik, mint a bátyja – tette hozzá Jasper.

– Ezt meg, hogy érted? – érdeklődtem.

– Hogy bánthatnál valakit, akiért képes lennél meghalni? – vezetett rá a képesség előnyeire Jasper egy kérdéssel. – És ha valakire mégsem hatna, vagy túl sokan támadnának rá, akkor is mindig lesz olyan, aki segíti majd őt az élete árán is.

– Ó… – vigyorodtam el. – Nekem vannak azt hiszem, a legügyesebb gyerekeim az egész világon – pusziltam össze Isis arcát, mire gügyögve csapkodni kezdett a karjaival. El sem hittem, hogy ekkora szerencsém lehet. Edan és Isis is olyan áldásokkal rendelkezett, amelyek megvédték őket a külső bajoktól.

Már csak azt reméltem, hogy a belső bajokat is képesek leszünk legyőzni vagy maguktól elmúlnak majd… Ironikus lenne Istentől, ha mások helyett a saját szervezetüktől kéne féltenem őket – szorult össze a mellkasom.

A délelőtt és a koradélután hamar eltelt. A kicsik – főleg Isis – mellett, nem lehetett unatkozni. Már három óra elmúlt, mikor Rosalie segítségével lementem velük a nappaliba, és fél percbe sem telt, hogy a család itthon maradt tagjai mind körénk gyűljenek.

Esme és Carlisle a testvéremmel letelepedett a kanapéra, míg a többiek leültek mellénk a földre terített pokrócra. Az öcsémet nem mertük addig a gyerekeim közelébe engedni, amíg Isis és Edan nem voltak tisztában azzal, hogy mekkora az erejük, és hogy a fogaikat nem használhatják a melegvérűek megkóstolására. Egyedül én voltam védett a vámpírméregre a családból – a farkasok közül pedig Joshua –, ezért pedig szörnyen hálás voltam a sorsnak. Fogalmam sem volt, hogy viselném, ha nem lehetnék együtt a gyerekeimmel, de nem is akartam elképzelni…

– Isis, nézd csak! – ültette Rosalie az ölébe a kicsit, miközben én Edant ringattam. Rose egy labdát emelt a lányom arca elé, majd megrázta azt. A csörgő hangra Edan meglepetten összerezzent, de mikor rámosolyogtam, azonnal megnyugodott.

Annyira csendes és félénk volt, épp ezt imádtam benne. Gyengéden simogatni kezdtem az arcát a mutatóujjammal, a külvilágról pedig teljesen megfeledkeztem. Egészen addig, míg valami zörögve neki nem csapódott az Edan mellkasa előtt átfont karomnak.

Meglepetten kaptam fel a fejemet, és Isis morcos tekintetével találtam szemközt magam – apró ajkait összepréselve ráncolta össze az orrát –, nem messze mellettünk pedig ott feküdt a labda, amivel az előbb játszott.

– Féltékeny – kuncogott fel mellettünk Jasper, aki érintés nélkül is tisztában volt a kislányom érzéseivel. – Azt akarja, hogy vele foglalkozz.

– Ó, értem… Gyere, kincsem – adtam Edant neki, aztán át akartam venni Rose-tól a kislányomat, de ő elfordította a fejét, és a kanapén ülők felé nyújtózkodott. – Na, gyere ide anyuhoz – próbálkoztam ismét, de hiába. Összeszoruló torokkal figyeltem, ahogy Isis még előrébb dől, hogy felhívja magára Carlisle-ék figyelmét, miközben rólam tudomást sem vett.

– Nyugalom kedvesem, majd elfelejti – mosolygott rám együttérzően Esme, mire lelkiismeret-furdalással küszködve bólintottam egyet. Carlisle végül felállt a kanapéról, és odasétált hozzánk.

Ahogy felemelte a földről Isist, hatalmas vigyor jelent meg a gyermeki arcon. Elnézve őket, azon elmélkedtem, vajon, tényleg többet foglalkozom-e a kisfiammal, mint Isisszel, és jogos-e a sértődése, de ha mélyen magamba néztem, tudtam, hogy őt is ugyanannyira szeretem, mint a testvérét. Meg kell tanulnom jobban kimutatni ezt – döntöttem el magamban.

A hegedűk hangjára, mind Carlisle felé pillantottunk, aki szabad kezével a zsebéhez kapva előhúzta a mobiltelefonját, aztán megpróbálta anélkül a füléhez emelni, hogy Isis kiszedje a készüléket a kezéből.

– Ott vagytok? – A szívem hevesen dobogni kezdett, mikor a másik oldalon meghallottam, ahogy Edward egy rövid igennel felel, aztán engem kér. Azonnal felpattantam a földről, és elvettem Carlisle-tól a mobilt.

– Edward? Minden rendben? – kérdeztem azonnal.

– Persze, semmi gond – felelte, mire megkönnyebbülten felsóhajtottam. – Nemrég szállt le a repülőgépünk. Most épp úton vagyunk, Alice nem hagyta, hogy vezessek, de így legalább, fel tudtalak hívni.

– Mondd meg neki, hogy ezer hálám – nevettem fel halkan.

– Hallotta… – Szinte láttam magam előtt, ahogy Alice vigyorog, Edward pedig elfintorodik. – Elintézzük, amiért jöttünk, aztán rohanok vissza hozzátok – ígérte.

– Ajánlom is. Egy csomó mesélni valóm van, pedig még csak tegnap este mentél el… – haraptam be a számat. Eddig lekötöttek a gyerekek, de most szinte lángolt bennem az a hiányérzet, amit Edward távolléte miatt éreztem.

– De minden rendben van veled és a kicsikkel, ugye? – vált aggodalmassá Edward hangja.

– Persze. Persze, semmi gond – nyugtattam meg gyorsan. – Mi csak reggel rájöttünk, hogy Isis… – A hirtelen fékhang félbeszakított, aztán a másik oldalon csend lett. – Edward? – szóltam bele a mobilba, de nem kaptam választ. – Edward? Edward, mi történt? – Ijedt szemekkel néztem fel Carlisle-ra, aki azonnal átadta Isist Rosalie-nak, és kivette a kezemből a telefont. A kezem reszketve hanyatlott le, miközben a sokktól könnyel teltek meg a szemeim.

26. fejezet

Aggodalom

– Edward… – Carlisle aggodalmas hangja nem igazán segített abban, hogy megnyugodjak. Az összes tekintet felé fordult – még a kicsik is őt figyelték –, és visszafojtott lélegzettel vártuk, hogy történjen valami.

– Itt vagyok. – A számra kellett szorítanom a tenyeremet, hogy ne zokogjak fel a megkönnyebbüléstől. Az, hogy Alice csak úgy balesetet szenvedjen, legalább annyira képtelenség volt, minthogy a Télapó megjelenjen odakint a szánjával, így biztos voltam benne, hogy valami külső tényezőnek kellett történnie. Mindenféle szörnyűség futott keresztül az agyamon, a Volturitól kezdve az egyéb nomád vámpírhordákon át egészen a „maga Dracula jelent meg előttük, hogy megölje őket” gondolatig.

– Mi történt, fiam?

– Alice-nek látomása van… Meg kellett állítanom a kocsit – felelte. Próbáltam mélyeket lélegezni, hogy lenyugtassam magam, és átvettem Jaspertől Edant. Szorosan magamhoz öleltem, hogy az illata és a közelsége lecsillapítson. – A francba! – mordult fel Edward, mire mindenki felkapta a fejét. Elég ritka volt tőle, hogy káromkodjon, így biztos voltam benne, hogy valami rosszat látott Alice.

– Mondd… – kérte Carlisle.

– Azonnal keressétek meg Giannát! – felelte idegesen. – Russellel van az erdőben, és el fogja veszíteni a fejét! – hallottam Edwardot, és rögtön elöntött a düh.

– Fogd meg – nyomtam Edant Rose kezébe, és az ajtóhoz indultam. Mielőtt még kinyithattam volna, Jasper és Carlisle megállítottak.

– Még csak most épültél fel a szülésből – figyelmeztetett Carlisle.

– Úgy gondolod, veszélyes számomra, ha átváltozom? – néztem a szemébe, és pontosan láttam ott a választ. A sebem már teljesen begyógyult, és máskülönben is egészséges voltam. – Akkor gyerünk! – léptem ki a verandára. Ha Gianna akár csak egy ujjal is hozzá mer érni Russelhez, én esküszöm, hogy megölöm – futott végig az agyamon, miközben a ruháim leszakadtak rólam.

Annyira vártam már, hogy ismét szabadon rohanhassak az erdőben, de jelenleg cseppet sem örültem annak, hogy meg kell tennem. A harag lángolva adta át az ösztöneimnek a helyet, és nem vágytam másra, mint elkapni annak a mocsoknak a torkát. Mikor végre megéreztem az illatát egy elégedett vonyítás hagyta el a torkomat. Hallottam magam mellett Jaspert és Carlisle-t, és mikor lefordultam a megfelelő ösvényre, tudtam, hogy követnek.

A látványra, ami a kis tisztáson fogadott, nem voltam felkészülve. A vér fémes szaga eltöltötte az orromat, még inkább előhozva az állati énemet. Egyáltalán nem gondolkoztam, csak Gianna felé rohantam, aki még mindig Russel teste mellett térdelt, és rávetettem magam. Fogaim csattogva próbáltak belemarni a márványhúsba, de sajnos, nem jártak sikerrel. Gianna kifordult a mancsaim közül, és a tisztás másik végéig rohant.

Russel üvöltése egy másodpercre elterelte a figyelmemet. Aggódva fordultam felé – a nyakán lévő sebekből még mindig ömlött a vér. Carlisle már ott térdelt mellette, és az ingujjából letépve egy darabot megpróbálta elállítani a vérzést. Jasper a fák mellett állt meg, le sem véve Giannáról a szemét, de nem csinált semmi mást a figyelésen kívül. Russel teste kifacsarodott a kíntól. Pontosan tudtam, mit érez, és ez még jobban felbőszített. Igaz, hogy gondolkoztam ezen a lehetőségen is, de nem így. Nem Gianna által. És nem most.

Morogva és vicsorogva indultam el Gianna felé, aki védekezve kinyújtotta a kezét maga elé.

– Várj… Én nem akartam. Nem tehetek róla – próbált megnyugtatni, de engem nem érdekeltek az ócska kifogásai. Lassú léptekkel közeledtem felé, figyelve minden egyes mozdulatára – mint egy igazi vadász, aki becserkészi a vadat.

– Isabella! – Carlisle hangjára megtorpantam. – Igazat mond… Van itt egy vágás a harapás mellett. Azt hiszem, Russel direkt megsebezte magát. – Döbbenten fordultam vissza a kiabáló, rángatózó test felé, aztán megráztam a fejemet. Nem, ez lehetetlenség. Russel nem kockáztatta volna az életét! Hiszen, mennyi esély volt arra, hogy Gianna képes megállni, mielőtt végezne vele véglegesen. Semmi. Ennyire őrült még Russel sem lehet…

Ismét elindultam Gianna felé, aki még mindig mozdulatlanul, de megfeszülő izmokkal állt.

– Ha megölsz, azzal ártasz a családodnak – váltott taktikát, de túl dühös voltam logikusan átgondolni a dolgokat. Már éppen előre akartam vetni magam, mikor az izmaim hirtelen görcsbe rándultak, és mozdulatlanságra lettem kárhoztatva. Halk morgó hang tört elő a torkomból a tehetetlenség miatt, de tudtam, hogy csak pár pillanatig fog tartani. Utána pedig…

– Isabella, igaza van. – Jasper oldalra fordulva lépett be közénk, hogy mindkettőnket szemmel tudjon tartani. – Ha most megölnénk, Aro feldühödne, és esélyünk sem lenne megvédeni magunkat. Ez egy tökéletes ok lehetne számára, hogy kiirtsa az egész családunkat és akár a farkasokat is. Még az is lehet, hogy az embereket sem kímélné – tűntek már el egész falvak tűzvészben vagy más katasztrófák miatt – nézett a szemembe, miközben éreztem a nyugtató hatást, amit magából áraszt. A morgásom csillapodott, de amint ismét megmozdultak a végtagjaim, vicsorogni kezdtem. – Isabella, kérlek, nem akarok harcolni veled, de ha meg kell állítanom téged, megteszem. – Jasper szavaira meglepetten hallgattam el. Pár pillanatig a tekintetem összefonódott a könyörgő aranybarna szempárral, aztán dühösen fordítottam el a fejemet, és fel-alá kezdtem mászkálni tudomást sem véve a körülöttem lévőkről.

Tudtam, hogy Jaspernek igaza van, és csak azért fenyegetett meg finoman, mert a családunkat és engem is meg akart védeni, de a farkasösztönök annyira erősek voltak bennem. A düh, amit éreztem, minden sejtemben ott bizsergett, és csak amiatt nem tettem hülyeséget, mert nem akartam a halált hozni senkire – főleg nem Edwardra és a gyermekeinkre.

– Annyira szörnyen sajnálom. – Gianna lábujjhegyre emelkedve figyelte Jasper válla felett Russel kínlódását, és a tekintete elkínzott volt. Meglepetten mértem végig. Egyáltalán nem tűnt olyan elégedettnek, amilyennek egy vámpírt képzeltem, aki épp most ízlelt emberi vért. Igaz, a teste még mindig remegett, a lélegzetét visszafojtotta a vér miatt, de az arca…

Elfordítottam róla a tekintetemet. Nem érdekel a bűnbánata, mikor a barátom éppen a poklok poklát éli át. De hogy tehette ezt egyáltalán Russel? Pontosan tudta, milyen veszélyes… Miért nem keresett meg engem és Cullenékat? Miért nem hozzám fordult?

Ahogy végiggondoltam az utolsó beszélgetésünket, rádöbbentem az okára… Azt mondtam neki, ha nem lesz elég erős, az ellensége leszek. A baj az volt, hogy még mindig nem voltam biztos benne, el tudnám-e viselni a gondolatot, hogy embereket öl. Vajon, megbocsátható bűn ez, csak azért, mert egy barát követi el? – néztem végig Russel sápadt, meggyötört arcán.

– El kell vinnünk innen – állt fel Carlisle Russellel a karjában. Ha csak emberi ereje lett volna, biztosan elejti őt – Russel egész teste vonaglott, a végtagjai időről időre csapkodásba és rugdosásba kezdtek. – Felviszem őt a hegyekbe.

– Én is megyek – tett egy lépést előre Gianna izgatottan. Halk morrantást hallattam tiltakozásul.

– Tényleg jobb, ha velem jön. Kelleni fog valaki, aki segít megfékezni őt, mikor… – adott igazat Carlisle Giannának, de inkább nem fejezte be a mondatot, nehogy tovább hergeljen. Dühösen tettem egy újabb kört Jasper előtt.

– Visszaviszem Isabellát, aztán jövök én is segíteni – közölte Jasper. Mintha egy dacos gyerek lennék, akire vigyázni kell, nehogy bajt csináljon – préseltem össze sértődötten az állkapcsomat. Ellenkezni akartam, elmondani, hogy én is Russellel megyek, de tisztában voltam vele, hogy ez nem túl jó ötlet. Az állati ösztöneim jelen állapotomban, épphogy kezelhetőek voltak számomra. – Addig megleszel vele? – intett a fejével Gianna felé.

– Persze – bólintott Carlisle, miközben megpróbálta lefogni Russel bal karját.

– Ha bármi gond lesz veled, legközelebb nem fogom megállítani – nézett Gianna szemébe Jasper, miközben felém intett a fejével. –, sőt, segítek majd neki – fenyegette meg.

– Tudom – bólintott beletörődően Gianna, aztán nagy ívben kikerülve engem Carlisle után rohant.

Ahogy futni kezdtem az ellenkező irányba, a Cullen ház felé, a gondolataim és érzéseim teljesen össze voltak zavarodva. Talán emiatt vettem észre később a többieket, vagy talán azért, mert még mindig bennem volt, hogy hallanám őket, ahogyan korábban, mikor még a falkához tartoztam.

– Várj! – Jasper hangjára torpantam csak meg, aztán mikor meghallottam a felénk közeledő mancsok hangját, egyszerre ijedtem meg és örültem az érkezőknek.

Jonathan – szólítottam meg gondolatban.

Mi történt? Járőrözni voltunk, aztán megéreztük a vérszagot és kiabálást hallottunk – fékezett le előttem a három farkas – Nate állt legelöl vezetőként, mögötte pedig ott volt Ouray és egy fiatal farkas, akit emberként már biztosan láttam, de farkasként nem tudtam beazonosítani. Ouray lesütött tekintettel toporgott az alfája mellett, mint aki szégyelli magát – valószínűleg, a korábban történtek miatt nem tudott hová tenni minket.

Tétován pillantottam Jasperre, mert fogalmam sem volt, mit mondhatnék Nate-nek. Féltem, hogy ha megtudják, mi történt, rosszul reagálnak majd, bár reméltem, hogy már annyira van erős a barátságuk – vagy legalább is, szövetségük – Cullenékkal, hogy ne rajtuk verjék el a port.

– Történt egy kis… baleset… – szólalt meg halkan és óvatosan Jasper. – Kérlek, maradjatok nyugodtak, amíg mindent el nem mondunk – nézett Jonathanra, akinek a tekintetében egy pillanatra gondterheltséget láttam, de aztán bólintott. – Russel, nos, ő… Át fog változni vámpírrá.

Ez meg miről beszél? Határozottan megmondtuk, hogy nem tűrjük, hogy bárkit megharapjanak Forksban vagy a környékén! Ha megszegték a szerződést… – Nate belső hangja ideges volt, ahogy Ouray és a másik farkas is – vicsorogva mutatták ki a fogaikat. Tudtam, hogy Nate nem szeretne harcot kirobbantani, de szerződésszegés esetén nem lenne más választása.

Nem, ők nem tettek semmi rosszat! – játszottam végig azonnal az emlékeimet Jonathannak. A farkasok vad vonyításba kezdtek – igaz, hogy az én fejembe csak Nate látott be, de az övéből simán ki tudták olvasni, hogy mit is mutattam neki.

A francba azzal a kölyökkel és a vérszívóval! – mordult fel Jonathan. – Hol vannak most?

Carlisle felvitte őket a hegyekbe. Ha Russel átváltozik, jobb, ha távol van a várostól – magyaráztam.

Ugye, tudod, hogy ezt nem hagyhatom annyiban? – Nate tekintete egyenesen az enyémbe fúródott, én pedig remegni kezdtem.

Cullenék nem tehetnek erről az egészről! Nem teheted őket felelőssé! – léptem közelebb. – Jonathan… Gondolj a kisbabáimra, Esmére, Alice-re, Carlisle-ra… Rám – vetettem be az utolsó, tisztességtelen adumat.

Akarom azt a vámpírt. Adjátok át! – emelte a magasba a fejét kifejezve ezzel, hogy most az ő kezében van a gyeplő, el kell fogadnunk, amit mond. – Cullenékat nem fogom megbüntetni. De ő csak egy gyilkos. És ha a fiú emberre vadászik, őt sem fogjuk kímélni – tette hozzá.

Megértem – bólintottam. – Csak egy kis időt szeretnék tőletek… Szükségünk lehet a Volturi ellen arra a… nőre. Russelről pedig gondoskodunk. Nem fog bántani senkit – ígértem, de ez nem számított hazugságnak. Jonathan a pajzsom ideiglenes hiányában teljesen tisztában volt a kétségeimmel, én csak egy lehetőséget kértem tőle, hogy Russel is a családunkhoz tartozhasson. – Ha nem járnánk sikerrel, megállítanám még azelőtt, hogy… – szorult össze a torkom. – Gondolj arra, mennyi ártatlan lenne veszélyben, ha a Volturi…

De most már nincs okuk támadni, nem? Russel volt az álindok. Ő átváltozik. Megkapták, amit kértek, ennyi – gondolta végig a dolgokat Jonathan. – Legalább is, egyelőre.

Ez így van. De ha Gianna meghal, az egy újabb lehetőség számukra, hogy végezzenek velünk és veletek is. Hadüzenetet jelentene a szemükben, ha megölnénk egy Volturi tagot – próbáltam meg érvelni. – Hagyd, hogy átbeszéljük ezt, Carlisle tudni fogja, mit kell tennünk – könyörögtem.

Alkonyatkor találkozunk fent a hegyeknél. Esme és Rosalie maradhat a gyerekekkel, de a többiek legyenek ott! – adta meg a lehetőséget Jonathan, mire én felszisszentem magamban. – Most meg, mi van?

A ma nem jó… – sunytam le a fejemet. – Edward, Emmett és Alice elutaztak, és valószínűleg, csak holnap jönnek vissza.

Hát ilyen nincs! Pont most támadt kedvük nyaralni, vagy mi? – dühöngött Nate. – Rendben – szusszantott egyet végül. – Amint visszatértek, hívjatok fel! Addig megpróbálom megmagyarázni a falkának és Josh-nak, hogy miért is nem tépjük le egy gyilkos vámpír fejét.

Sajnálom… – öntött el most már sokadszorra a bűntudat. Jonathan már annyiszor tartotta értünk a hátát, hogy össze sem tudtam számlálni. – Meghálálom majd… valahogyan… – ígértem, bár fogalmam sem volt, mivel köszönhetném meg ezt a hatalmas szívességet.

Mondjátok meg a dokinak, hogy itt járőrözünk a környéken. Ha nem bírna azzal a nősténnyel, csak egy kiáltás, és ott vagyunk – ajánlotta Jonathan, mire még nagyobb hála öntött el.

Köszönöm – motyogtam meghatottan.

Te vagy az én keresztem… – sóhajtott fel Jonathan. – Menjetek! – intett a fejével arra, amerre a házunk volt. Biccentettem Jaspernek, hogy kövessen, aztán ismét hazafelé iramodtam.

Jasper berohant előttem a házba, és mielőtt kiérhettem volna a fák közül, már ott is állt előttem az egyik ruhámmal. Behúzódtam a bokrok közé, aztán gyorsan visszaváltoztam, és felöltöztem.

– Sajnálom, hogy azt kellett tennem – utalt Jasper a korábban történtekre, miután összefoglaltam neki, hogy mit beszéltünk meg Jonathannal. Mély levegőt vettem, aztán megráztam a fejemet.

– Azt tetted, ami a legjobb volt mindannyiunknak. Elvesztettem a fejemet, nem tartozol bocsánatkéréssel – simítottam végig a karján, miközben beléptünk a nappaliba. Isis és Edan azonnal felkapták a fejüket Esmével és Rosalie-val egyetemben. A testvérem teljesen nyugodtan játszadozott tovább a mackójával, és nem igazán vette észre, hogy valami furcsa történik körülötte.

Isis kapálózva mozgolódni kezdett Rosalie karjában, és nyűgösködő hangot hallatott, miközben felém nyújtotta a karjait. Odasiettem hozzájuk, és a karomba vettem őt. Most egyáltalán nem ellenkezett, sőt – úgy bújt hozzám, mintha sosem akarná, hogy elengedjem. Ahogy megérintette az arcomat, megértettem… Félt, hogy bajom esik, és soha többé nem láthat engem, és szörnyen sajnálta, hogy visszautasított a múltkor.

– Semmi baj, kincsem, itt vagyok már – öleltem magamhoz beszívva az illatát. – Ne haragudj, hogy itt hagytalak. A mami nagyon-nagyon szeret téged – suttogtam a fülébe, aztán egy puszit nyomtam a pufók arcocskára. – Gyere ide te is – nyújtottam a másik karomat Edan felé, akit Esme tartott. Óvatosan átadta nekem, hogy őt is megölelgethessem. – Elmondanád nekik, mi történt? Én felviszem őket – tátogtam oda Jaspernek. – Nem akarom, hogy hallják…

Isis kíváncsian emelte rám a tekintetét, mire önkéntelenül elmosolyodtam. Amennyire Edan hasonlított Edwardra, Isis pont annyira volt olyan, mint én.

Jó egy órámba telt, mire a kicsiket megetettem és elaltattam. Éppen elszunnyadtak, mikor halkan kinyílt az ajtó, és Esme bedugta a fejét a résen.

– Bejöhetünk? – kérdezte suttogva, mire bólintottam. Leült az ágy szélére kicsi Edwarddal a kezében, aki már szintén kezdett elbóbiskolni. A feje Esme mellkasára dőlt, a szemei pedig épphogy csak nyitva voltak még. Óvatosan megsimogattam a fejét, mire félálomban elmosolyodott, aztán Esmére próbáltam koncentrálni. – Jasper és Rose Carlisle után mentek.

– Most mi lesz? – kérdeztem aggódva.

– Megoldjuk, mint mindig mindent – csapkodta meg a kézfejemet finoman, aztán elkomorult az arca. – Sajnálom a barátodat.

– Nem értem, miért csinálta… – ráztam meg a fejemet. – Meg is halhatott volna – derengett fel előttem a kép, ahogyan Gianna a teste mellett térdel, és éppen a véréből iszik. Megborzongtam.

– Mi segíteni fogunk neki – ígérte Esme.

– Tudom. De mi van, ha nem akarja majd?

– Ne aggódj olyasmi miatt, amit még nem tudhatunk – húzta a fejemet a vállára Esme, aztán engem is finoman ringatni kezdett. Felhúztam a lábaimat az ágyra, és lehunytam a szemeimet, aztán csak hallgattam, ahogy dúdolgat.

A következő napot Esmével és a három kicsivel töltöttem. Carlisle egyszer felhívott minket, hogy elmondja, a lehetőségekhez képest minden rendben van, de ezen kívül semmi különös nem történt. Szerettem volna én is ott lenni a többiekkel Russel mellett, hogy ha magához tér, én legyek az első, akit meglát, de Carlisle úgy gondolta, ez nem lenyugtatná őt, hanem csak felizgatná. Igaz, hogy a vérem illata nem volt olyan vonzó egy vámpír számára, mint egy normális emberé, de „ha ló nincs, szamár is jó” alapon én is épp elég ízletesnek tűnhettem egy szomjazó újszülött számára.

Éppen vacsorához készülődtünk, mikor hirtelen megéreztem Őt. Nem hallottam egyelőre semmit odakintről, nem is láttam az ablakon keresztül, mégis tudtam, hogy közeledik.

– Vigyáznál rájuk? – bíztam a gyerekeket Esmére, aztán felpattantam az asztal mellől, és kisiettem a ház elé. A garázs előtt járkáltam fel-alá, és mikor végre meghallottam az autó keltette halk zörejeket, heves dobogásba kezdett a szívem. Alig bírtam kivárni, hogy megérkezzenek – legszívesebben én futottam volna eléjük.

Mikor bekanyarodtak a ház elé, és lefékeztek nem messze tőlem, észbe kapni sem volt időm. Edward kipattant a kocsiból, és úgy ölelt magához, mintha hónapokig távol lettünk volna egymástól – megértettem őt, mert én is pont így éreztem. Felemeltem a fejemet, és lehunytam a szemeimet – kérnem sem kellett, hogy csókoljon meg, azonnal tudta, mit akarok.

– Hé, hé, gerlicéim… Dolgunk van – zökkentett ki Alice hangja. Láttam, hogy összevigyorognak Emmettel, aztán a ház felé indulnak.

– Hiányoztál – suttogta Edward egy utolsó csókot nyomva a számra, aztán kézen fogott, és a testvérei után vezetett.

– Nekem jobban – vallottam be elpirulva, mire ragyogó mosoly ült ki az arcára, de láttam rajta, hogy ezt lehetetlenségnek tartja.

– Vidámak vagytok… – állapítottam meg. Vajon, nem szólt nekik még senki az itthon történtekről? – Sikerült elintézni azt, amiért mentetek? – érdeklődtem elhalasztva a másik témát. Olyan jó volt látni, hogy Edward kicsit boldog, hogy minél később akartam ezt elrontani.

– Igen, úgy tűnik, hogy sikerült – bólintott, aztán hirtelen megtorpant a verandán, és megint felém fordult. – Sajnálom… – komorult el a tekintete. Hát mégis tudja…

A könnyeimet lenyelve bújtam vissza újra az ölelésébe, aztán vettem egy mély levegőt, hogy összeszedjem magam, és legyen elég erőm elengedni őt.

– Jonathanék találkozni akarnak velünk, hogy megbeszéljük, hogyan tovább – szólaltam meg végül.

– Tudom, Jasper felhívott – vált gondterhelté Edward arca. – Amint láttam a kicsiket, odaszólok La Push-ba, hogy megérkeztünk. – Fáradt sóhajjal követtem Edwardot az ebédlőbe, és egyetlen porcikám sem várta kivételesen, hogy a másik családommal találkozzunk.

Isis, ahogy meglátta az apját, eltolta magától a vérrel félig teli cumisüveget – ez, a mohóságát ismerve, felért egy igazi vallomással –, és azonnal kikövetelte a figyelmet. A gondok ellenére elégedett melegséggel a mellkasomban figyeltem, ahogy Edward csillogó szemekkel öleli magához őt és Edant is, majd az öcsémet is köszönti egy puszival.

Pár hete még álmodni sem mertem arról, hogy igazi családom lesz, most pedig… Mindenem megvolt, amire csak valaha vágytam. Ez pedig egyszerre töltött el földöntúli boldogsággal és halálos rettegéssel. Eddig valahányszor úgy éreztem, tökéletes az életem, mindig történt valami, ami elrontotta.

Mikor Edward félrevonult a konyhába telefonálni, összeszorult a gyomrom. Hiába próbáltam Emmettre és Alice-re koncentrálni, akik a kicsiknek bohóckodtak éppen, egyszerűen képtelen voltam megnyugodni.

– Rendben, indulunk – tért vissza Edward a konyhából, de nem jött be hozzánk, csak megállt az ebédlő bejáratánál. Alice és Emmett azonnal felpattantak, és én is elindultam utánuk. – Te meg hová mész? – vonta össze a szemöldökét Edward rám meredve.

– Veletek – jelentettem ki.

– Esme nem bír egyedül három gyerekkel – intett a fejével a hátam mögé. – Tudod, hogy nem engedheti Edyt a kicsik közelébe.

– Akkor maradjon Alice – próbálkoztam, de Edward tekintetéből kiolvastam a választ. – Rendben, neki kell a képessége, bár a farkasok között nem is működik rendesen – morcoskodtam. – Emmett? – fordultam fogadott bátyám felé, aki vetett egy futó pillantást Edwardra, és csak aztán felelt.

– Tudod, hogy imádom a babáidat, és bármit megtennék értük – nézett a szemembe, de mielőtt még örülni kezdhettem volna, egyetlen mondatával lerombolta a reményeimet. – Kivéve, hogy szembeszálljak Edwarddal. Bocs – vonta meg a vállát halvány bocsánatkérő mosollyal az arcán, aztán kisietett Alice-szel együtt a házból.

– Ez nem igazság! – fordultam megint Edwardhoz. Közvetlenül elém lépett, és a tenyerét az arcomra csúsztatta.

– Isisnek és Edannek rád van szüksége – fúrta a tekintetét az enyémbe, amitől remegni kezdett a lábam. – Nem lesz semmi baj, hamarosan jövök – nyomott egy csókot a számra, aztán kiszáguldott a testvérei után.

– Ajánlom is – motyogtam, miközben visszasétáltam a nappaliba. Edan nyugtalan pillantással méregetett, mire mosolyt kényszerítettem az arcomra, de a rossz előérzetem nem akart elmúlni.

27. fejezet

Haditerv

Idegesen rágcsáltam a körmömet, miközben Esme mesét olvasott a kicsiknek. Isis és Edan mellettem feküdtek a kanapén, és élénk tekintettel hallgatták Hófehérke történetét, míg a testvérem elszórakoztatta magát azzal a szőnyegen, hogy eldobta a lehető legmesszebbre – körülbelül egy méterre – a plüsselefántját, aztán lelkesen utána mászott, és mikor elérte, vigyorogva csapkodta a földhöz a fülénél fogva.

Ha nem aggódom éppen halálra magam a hegyekben lévő családtagjaim miatt, akkor a gyerekek közötti különbségen emésztettem volna magam. Edward pont olyan volt, mint egy átlagos, korabeli külsőleg és belsőleg is, ezzel szemben Isis és Edan, mintha egy babatestbe zárt idősebb lélek lett volna. Feléjük fordultam, és megsimogattam mindkettejük pociját, mire gőgicsélő hangot hallattak, és a lábaik önkéntelenül rugdosni kezdtek – legalább valamire hasonlóan reagálnak, mint egy átlagos kisbaba.

Sóhajtva fordultam az ablak felé, mintha azon keresztül egészen a hegyekig láthatnék.

– Menj – hallottam meg Esme hangját.

– Tessék? – fordultam felé értetlenül.

– Menj, és tudd meg, mi történik – intett a kijárat felé a fejével.

– Nem lehet. Nem hagyhatlak itt egyedül a kicsikkel. Edwardnak igaza van – ráztam meg a fejemet. Bármennyire is szerettem volna tudni, minden rendben megy-e, a gyermekeim voltak az elsők. Nekem az volt az elsődleges és legfontosabb feladatom, hogy rájuk vigyázzak.

– Nem kell itt hagynod minket – mosolyodott el halványan Esme. – De én is aggódom, jól jönne valami bizonyosság – ismerte be.

– Hogy érted, hogy nem kéne itt hagynom titeket? – kérdeztem vissza, miközben Isis hasát simogattam körkörösen, amit ő nevetgéléssel jutalmazott.

– Elég, ha kimész a ház elé, és átváltozol… Csak kérd meg Jonathant, hogy engedjen be a fejébe – tanácsolta Esme. Az alsó ajkamat harapdálva pillantottam a gyerekek felé, aztán bólintottam.

– Oké, itt leszek kint, de ha bármi van, csak kiálts, és már itt is vagyok – nyomtam puszit a gyerekek homlokára. – Mindjárt visszajövök, kincseim… – ígértem nekik, aztán felálltam a kanapéról, és kisiettem a házból. Izgatottan vettem le a ruháimat, aztán megrázkódtam, és átváltoztam.

Jonathan, hallasz? – próbálkoztam. Néhány pillanatnyi csend után hallottam csak meg az ismerős hangot.

Te meg miért nem a kicsikkel vagy? – jött a kérdés.

Mert Esmével aggódunk. Csak hadd figyeljem, mi történik, jó? – kértem, miközben körülnéztem a szemén át. Már majdnem a hegyeknél voltak, csak alig pár percnyi utat kellett még megtenniük. – Kérlek…

Rendben – sóhajtott fel. – Hogy a fenébe csinálod ezt?

Mit? – értetlenkedtem.

Hogy bármit el tudsz érni nálam… – A nevetés, amit a belső hangja hallatott, egyszerre volt ironikus és kétségbeesett.

Sajnálom… – sunytam le a fejemet, miután lefeküdtem a veranda előtt a földre.

Mindegy… – váltott irányt Nate a falkát kivezetve a fák közül a hegyek lábához. Egy kevésbé meredek ösvényt választott a vámpírszagot követve, és pár másodperc után már hallotta is a fájdalmas kiáltásokat.

Mikor megláttam Russelt, a szívem összefacsarodott egy pillanatra. A sziklák tövében feküdt egy pokrócon, és úgy tűnt, rettenetesen szenved. Carlisle mellette térdelt a földön, de semmit sem tudott tenni érte – az átváltozás fájdalmait még a gyógyszerek sem csillapíthatták. Jasper és Gianna nem messze tőlük álldogált, és valahányszor Russel felordított, a női arc rándult egyet.

Biztos voltam benne, hogy már rég tisztában vannak a farkasok érkezésével, de csak akkor néztek fel, mikor Jonathanék közvetlenül eléjük értek.

– Edwardék mindjárt itt lesznek, akkor majd ő tolmácsol, addig foglaljatok helyet – intett a föld felé szék híján Carlisle, bár valószínűleg csak udvariasságból. Ő is jól tudta, hogy egy nomád vámpír közelében egyetlen farkas sem fog megpihenni.

A feszült várakozás alig egy percig tartott csak. Ahogy Edward, Alice és Emmett megérkeztek, a szívem gyorsabb ritmust vett fel. Edward az apja mellé sietett, majd Jonathan felé fordult.

– Azt kéri, mondd el, mi a tervünk ezután – tolmácsolta azt, amit én is láttam Nate fejében. Carlisle egy pillanatra Russelre szegezte a pillantását, aztán felnézett a farkasokra.

– Mindenképpen meg kell várnunk, amíg átváltozik. Utána természetesen, megpróbáljuk kontroll alatt tartani. Nem hagyjuk, hogy bárkinek is ártson a mi felügyeletünk alatt – ígérte, én pedig pontosan tudtam, mit jelent ez. Ha kell, véget vetnek majd Russel új életének, hogy megóvják az emberi életeket és a farkasokkal kötött szerződést.

Bár a gyomrom összeszorult a gondolattól, megértettem Carlisle-t. A remény volt az egyetlen, amibe kapaszkodhattam. Russel talán elég erős lesz… Nem! Russel biztosan elég erős lesz!

És a nőstény?

– Szükségünk van rá a Volturi miatt – pillantott hátra a válla fölött Carlisle, miután Edward elmondta a kérdést. – Ha megölnénk, azt hadüzenetnek vennék. Ha hazaküldenénk emlékezettörlés nélkül, Aro mindenképpen megtudná, mit terveztünk, és ezt megint csak hadüzenetnek vennék. Amint Russel… Nos, amint átváltozott, megpróbáljuk rávenni, hogy törölje Gianna emlékeit, ahogyan eredetileg is terveztük. Ez beletelhet egy kis időbe, mert eleinte csak a szomjúságával fog foglalkozni, semmi mással. Aztán pedig meglátjuk, mit lép a Volturi. Ha Russel átváltozásával megelégszenek egyelőre, akkor elnapolhatjuk a harcot, de alig hiszem, hogy ne találnának valami új indokot azonnal. Ha ez megtörténik, akkor tartjuk magunkat az eredeti haditervhez, és mi támadunk először – fejtette ki Carlisle a gondolatait.

És mi lesz aztán a nomáddal? Megharapott egy embert a területünkön! – nézett Edwardra Jonathan.

– Teljesítjük a kérést, amit Isabellának tolmácsoltál – felelte anélkül, hogy hangosan elmondta volna a többieknek, mire is válaszolt. Mivel Carlisle nem szólt közbe, ezért biztos voltam benne, hogy már korábban beszélt Edwarddal erről a kérdésről telefonon, és pontosan tudja, miről tárgyal most a fia Nate-tel. – Csak időt kérünk.

Nem akarjátok, hogy tudja, átadjátok majd nekünk őt, mi? – tűnt fel Jonathannak is a fordítás hiánya. – Rendben, de ajánlom, hogy tartsátok a szavatokat, amint vége a Volturi ügynek. – A hangja ellentmondást nem tűrő és halálosan komoly volt.

– Úgy lesz – ígérte Edward.

Még valami… – fordította egy kicsit hátra a fejét Jonathan, és Aidanra pislantott. Bár az ő gondolatait nem hallottam, Nate-től azonnal megtudtam, mit mondott neki. – Merre jártatok az elmúlt két napban?

– Ez nem olyan információ, amit meg szeretnék osztani veletek – rázta meg a fejét Edward. Carlisle kérdőn nézett rá. – Tudni akarják, hová utaztunk.

– Ó… – vett mély levegőt Carlisle. – Ebben megint csak a türelmeteket kérnénk. Az információ sorsdöntő lehet a Volturi elleni harcban.

Azt hiszitek, van köztünk olyan, aki elárulná egy gyilkos vérszívónak? – háborgott Jonathan.

– Önként nem, de ahogyan én ki tudom olvasni a fejetekből, mit gondoltok, úgy Aro is meg tudja tenni. Csak az kell hozzá, hogy megérinthesse egyikőtöket a pillanat egy törtrészéig – magyarázta Edward.

A közelünkbe sem jutna – hallottam Benjamin vakkantását Nate elméjében, mire a többiek is helyeslően vonyítani kezdtek. Edward halványan elmosolyodott, aztán hirtelen eltűnt, majd ismét megjelent azon a helyen, ahol korábban is állt. Jonathan dühösen nézte a mutatóujján lóbálózó rövidnadrágot, ami eddig Benji lábára volt kötözve. – Ez nem ér, nem is figyelmeztettél! – nyűgösködött a ruhadarab tulajdonosa.

– Szerinted, Aro fog? – vonta fel a szemöldökét Edward, majd Jonathanhoz fordult. – Ha csak egyetlen másodpercre el tudja vonni valamivel a figyelmeteket – márpedig, ha akarja, meg tudja tenni –, képes lesz hozzátok érni. Nem harcról van szó, nem fogjátok látni, hogy támadni akar, nem lesz időtök kicselezni. Csak egyetlen röpke érintés – lépett közelebb Edward Benjaminhoz. – Bocsánat a nadrág miatt – tette le elé a földre.

Rendben – morgolódott magában Nate. – De minden másról tudni akarunk. Aktívan ki akarjuk venni a részünket az egészből!

– Mindenről be fogunk számolni nektek, és természetesen, örömmel fogadjuk a segítségeteket, sőt, igazából máris megvan a szerepetek Jasper tervében – adta át a szót a testvérének Edward. Jasper egy figyelmeztető pillantást vetett Giannára, aztán előre sétált. Karjait összefonta a háta mögött, és fel-alá kezdett járkálni, mint egy igazi hadvezér.

– Mint már tudhatjátok, a Volturi székhelye a Volterra alatt lévő csatornarendszerben van, mely több száz ismert és kevésbé ismert alagútból áll – kezdte komoly hangon. – Abban biztosak vagyunk, hogy van legalább két, de valószínűleg, több alagút is, mely kivezet a városból, és amelyet csak és kizárólag Aro, Caius és Marcus ismernek. Ezeket az alagutakat többnyire vészhelyzet esetére tartják fenn.

Többnyire? – futott végig az agyamon a gondolat, mire Jonathan is felkapta a fejét. Edward dühösen összeráncolta az orrát, amiből tudtam, hogy a lehető legrosszabb kérdést tettem fel tudtomon kívül.

– Ez megint csak ahhoz a dologhoz kapcsolódik, amit a terv biztonsága érdekében nem oszthatunk meg veletek – szűrte a fogai között. A farkamat a lábaim közé húzva szégyelltem el magam, amiért akaratlanul gondot okoztam, és megfogadtam, hogy mostantól tényleg csak figyelek. Szerencsére, Jonathan annyiban hagyta a dolgot, és nem kezdett megint erősködni. Jasper várt pár pillanatig, aztán folytatta.

– Három csoportra oszlunk majd. Az egyik csoport, amelyben muszáj benne lennie neki is – intett a fejével Russel felé, aki most csak zihálva kapkodta a levegőt, és nem igazán volt magánál. –, Aróék elé megy. Az ürügy valószínűleg az lesz, hogy Carlisle béketárgyalásokat szeretne kezdeményezni. Arónak muszáj lesz fogadnia, mert ha nem teszi, úgy azt közli a vámpírtársadalommal, hogy őt nem érdekli a béke. Ezt pedig nem engedheti meg magának – húzta elégedett mosolyra a száját Jasper, én pedig lélegzet-visszafojtva hallgattam őt.

– Szerencsére, a Volturinak fontos, hogy fenntartsa ezt a látszatot. Aro úgy gondolja majd, hogy meghallgatja Carlisle-t – természetesen a legfőbb emberei és egyéb tanúk jelenlétében, hogy igazolják a tetteit –, talál valami kivetni valót az ajánlatában, és jogszerűen elintézhet minket. Csakhogy erre már nem lesz ideje – állt meg hirtelen, és a farkasok felé fordult. – A két további csoport, amelynek ti is a tagjai lesztek, a város melletti erdőben várakozik majd egészen a jelig.

Mi lesz a jel? – érdeklődött Jonathan izgatott vakkantással jelezve Jaspernek, hogy kérdése van. Jasper Edwardra nézett, aki átvette tőle megint a szót egy pillanatra.

– Az egyik csoporttal maradok, apám szólni fog nekem, mikor kezdődik a harc, én pedig értesítelek titeket – magyarázta.

– Ami ezután következik, azt nagyon össze kell hangolnunk. Elég egyetlen hiba, és mind halottak vagyunk. – Megborzongtam Jasper mondataitól, és Jonathan is feszültebb lett. – Amikor Russel visszaadja Gianna emlékezetét, a második csoport behatol az alagutakba. Mikor a trónteremben ezt megtudják, valószínűleg, hatalmas haragra gerjednek. Carlisle feladata lesz, hogy valahogy elkerülje a harcot a trónteremben lévőkkel, míg a másik csoport tagjai a közelbe nem érnek. Amikor ez megtörtént, Gianna lebénítja azokat a vámpírokat, akik a biztos halált jelentenék számunkra. Pár másodperc lesz arra, hogy az első és második csoport elintézze őket. Ha ez sikerül, akkor megvan az esélyünk a győzelemre, ha nem, akkor mindennek vége – hallgatott el Jasper a nyomaték kedvéért, bár már így is olyan elmélyülten figyelték a szavait a többiek, hogy még levegőt is alig vettek.

– Maradjunk annál a változatnál, hogy sikerrel járunk – mosolyodott el megint Jasper, és le mertem volna fogadni, hogy a veszély ellenére élvezi a tervezgetést és a hadvezéri szerepet. Úgymond a vérében volt ez. Nem tudta volna megtagadni önmagát még úgy sem, hogy már régóta teljesen más életet élt Alice mellett, mint a találkozásuk előtt.

– A trónteremben ki fog törni a harc, a két bent lévő csapat pedig együttvéve is kevesebben lesz, mint a Volturi emberei. Képtelenség, hogy győzzenek – jelentette ki, mire a farkasok mozgolódni kezdtek, és értetlenül pislogtak egymásra. Az én lélegzetem is felgyorsult, ahogy megpróbáltam feldolgozni, amit Jasper mondott. Öngyilkos küldetésre készülnének? Az lehetetlenség! Nem áldoznának fel egyetlen családtagot sem azért, hogy a többiek túléljék.

Képesek lennétek…? – kérdezte zaklatottan Jonathan, mire Edward megrázta a fejét.

– Nem.

Akkor? – követelte feldúltan a választ. Az összes izmom megfeszült, miközben arra vártam, hogy Edward végre megszólaljon.

– Oszd meg, és uralkodj! – mondta végül, majd mint aki jól végezte dolgát Jasper felé biccentett, hogy magyarázza meg ő. Idegesen pattantam talpra, mert nem bírtam tovább egyhelyben feküdni, és vadul kaparni kezdtem a földet a lábammal.

– Ez megint csak összefügg a testvéreim utazásával – gondolkozott el Jasper. – De a lényeg annyi, hogy elérjük, hogy a Volturi egy része Aro ellen forduljon – vagy legalább is, kételkedni kezdjen benne. Ezzel csökkenthetjük azok számát, akikkel meg küzdenünk, mert hűségesek maradnak Aróhoz. A többiek valószínűleg, ha nem is segítenek nekünk, nem avatkoznak majd a harcokba. – Russel kiáltozása újra kezdődött, ami pár pillanatra elterelte mindenki figyelmét a megbeszélésről, aztán ismét félájult állapotba került.

– Jonathan az iránt érdeklődik, mi lesz a harmadik csoport feladata – szólalt meg Edward, miután csend lett.

– Nos, igen… A harmadik csoportba főként azok kerülnek, akik nem olyan képzettek még a harcban. Ők lesznek a hátvédek – vonta meg a vállát Jasper. – Ha az első két csoport száz százalékos sikerrel jár, akkor egyáltalán nem is lesz feladatuk. De ha a siker nem teljes… – hallgatott el megint egy pillanatra, mintha össze akarná szedni a gondolatait.

– Mint már mondtam, rengeteg alagút húzódik Volterra alatt – engedte előre mindkét karját, majd maga előtt ismét összefonta az ujjait. –, és biztosak vagyunk benne, hogy Aro volt annyira előrelátó, hogy néhány kivezesse őt vészhelyzet esetén a város falain kívülre. Nem tudjuk pontosan, hol vannak a kijáratok, de a legcélszerűbb hely, a város melletti erdőnek tűnik. Ott nem valószínű, hogy összefuthatnak a városbeliekkel, ha pedig harcra kerülne a sor, az kevésbé feltűnő az emberek számára az erdő mélyén.

– Szóval, a harmadik csoport tagjai odakint lesznek az erdőben, és ha valakinek sikerülne kiszökni az alagutak egyikén, akkor megállítják. Ha mindenki tartja magát a tervhez és a szerencse is mellettünk áll aznap, eltöröljük a föld színéről a Volturit – csillantak fel a sötétarany szemek lelkesen.

Ahogy véget ért a felvilágosítás, és Jonathan a többiekre is figyelni kezdett, rájöttem, hogy nem csak Jaspert lelkesíti fel a csata gondolata. Emmett arcán olyan vigyor ült, amilyet azelőtt még sosem láttam, pedig ő amúgy is, szinte mindig mosolygott, és Alice sem tűnt túl rémültnek – büszke szemekkel figyelte léte értelmét. Csak Rosalie, Edward és Carlisle arcán láttam, hogy semmi kedvük nincs ehhez az egészhez, és jobban örülnének a békességnek.

A farkasok reakciója sokféle volt. Jonathan elméjében nem nagyon tudtam szétválogatni a különböző gondolatokat – főleg, hogy a fiatalabb farkasokat még nem is ismertem –, de azt láttam, hogy van, akit izgatottá tesz a harc, és olyan is akad, aki csak kötelességből vesz részt benne, hogy megvédje a szeretteit.

– Van valakinek valami kérdése? – nézett szét Jasper, mint egy jó tanár, aki befejezte az órát.

– Ki melyik csapatba fog kerülni? – kérdezte Edward Jonathan helyett.

– Ezt még átbeszéljük. Először látni akarom, ki mire képes, és a harctudástól függően lesz beosztva mindenki a számára megfelelő csapatba – válaszolt Jasper.

Jonathan a falkája felé fordult, hogy kikérje a véleményüket. A tanácskozásuk nem tartott sokáig, és én, ha nem láttam volna Nate elméjébe, akkor is biztos lettem volna abban, hogyan döntenek majd. Sosem húzták ki még magukat a felelősség alól, és le mertem fogadni, hogy nem most fogják elkezdeni. Jonathan gondolatai pedig csak megerősítettek abban, amit úgyis tudtam.

Miután Edward elmondta a többieknek is, hogy döntött a falka, a farkasok még egy utolsó undorodó pillantást vetettek Giannára – Benji pedig a szájába kapta a földön heverő rövidnadrágját –, aztán elindultak lefelé a hegyről.

A közelben leszünk, ha segítség kell, szóljatok – üzente még Jonathan Edwardnak, mielőtt eltűntek volna az ösvényen.

Köszönöm – hálálkodtam neki, amiért beengedett a fejébe, és nem kellett bizonytalanságban töltenem ezt a pár órát. Bár most sem voltam nyugodtabb, de legalább tisztában voltam vele, mi vár ránk. A bizonytalanságnál még a biztos rossz is jobb volt… – Tartozom neked. Még eggyel…

Szerencséd, hogy nem fogom behajtani rajtad, mert egész életemben engem kéne szolgálnod lassan… – nevetett fel félig keserűen, mire összeszorult a szívem. Már amiatt is szörnyű lelkiismeret-furdalásom volt, hogy Jonathan néha olyan lépésekre kényszerül miattam, amit egyébként soha senki miatt nem tenne meg, de most még plusz teherként nehezedett rám az a tudat is, hogy az életüket kockáztatják majd a másik családom oldalán harcolva.

Szerencsém, hogy olyan testvérem és barátom van, mint te – ismertem be neki. Mikor meghallottam a motozást a házban, hátrafordultam. Esme az ablakban állt a gyerekekkel a karjában, és engem figyelt. – Megyek és elmondom Esmének, mi történt, már ő is nagyon aggódik – szólaltam meg végül. – Jó éjt, Nate!

Jó éjt, Isabella! – köszönt el, hogy vissza tudjak változni.

Miután behúzódtam a veranda takarásába, ismét emberbőrbe bújtam, és felöltöztem. Odabent Esme már izgatottan várt engem, ezért amint beléptem, azonnal leültem mellé, és suttogva mesélni kezdtem neki a Nate fejében látottakat. Szerencsére a kicsik már szundikáltak, így nem kellett attól tartanom, hogy esetleg bármelyikük is megért valamit abból, amit mondok. Nem akartam, hogy ők is aggódni kezdjenek, éppen elég volt, hogy az én gyomrom folyamatos görcsben volt, ami sehogy sem akart kioldódni.

– Jasper terve nagyon jó, biztos vagyok benne, hogy minden rendben lesz – próbált megnyugtatni Esme, de feleslegesen. Bár a szavai magabiztosnak hangzottak, elég volt a szemébe néznem, hogy tudjam, ő is legalább úgy fél, mint én.

Pár percnyi csendes üldögélés után Esmével felvittük a kicsiket az emeletre, hogy a saját helyükön alhassanak tovább, aztán megágyaztam magamnak is, bár nem voltam biztos benne, hogy tudok-e akár csak egy szemhunyásnyit is aludni majd. Épphogy végeztem, mikor kinyílt az ajtó, és Edward lépett be rajta.

– Hallgatózó… – lépett elém, mire elpirultam.

– Sajnálom – haraptam be a számat, de csak legyintett egyet.

– Azon lepődtem volna meg, ha nem teszed – nyomott nevetve csókot a számra, aztán magához húzott. A karjaim a nyakába kulcsolódtak, fejemet pedig a vállára hajtottam. Halk sóhaj hagyta el a számat, miközben újra és újra végigpörgött a fejemben, amiket Jasper mondott. – Nem kell idegeskedned – vette észre Edward a feszültségemet.

– Végül is, csak az összes szerettem élete forog veszélyben – markoltam bele az ingébe.

– Jasper terve nagyon jó, biztos vagyok benne, hogy minden rendben lesz – felelte, mire belekuncogtam a mellkasába.

– Ezt Esmével begyakoroltátok? Pont ugyanezt mondta – néztem fel rá.

– Mert okos asszony – somolygott.

– A többiek is ugyanezt fogják mondani nekem? – néztem egyenesen a szemeibe. Láttam, hogy megrándul a szája széle, de végül elfojtotta a mosolyt.

– Megeshet…

– Mert ők is okosak, igaz? – forgattam meg a szemeimet.

– Úgy bizony – bólintott.

– De úgy látom, engem nem tartasz túlzottan okosnak… – bújtam ki az öleléséből, és duzzogva bemásztam a takaró alá. Lehunytam a szememet, de éreztem, ahogy megmozdul mellettem az ágy.

– Te vagy a legokosabb tizenhét éves, akivel valaha találkoztam – suttogta a fülembe Edward, mire elmosolyodtam. – Éppen ezért kell elhinned nekem, amit most mondok. Senkinek! Sem embernek, sem vámpírnak, sem farkasnak, még magának Istennek sem hagyom, hogy elválasszon minket egymástól. Te, Isis, Edan, Eddy és én örökre együtt leszünk. És az örökrét értsd szó szerint a mi esetünkben – csókolta meg a nyakamat.

28. fejezet

Jó akarok lenni…

A napok és hetek olyan gyorsan teltek, mintha valaki direkt felpörgette volna az időt, pedig én inkább arra vágytam, hogy megálljon, és minden úgy maradjon, ahogyan van. Olyan jó lett volna boldogan, gondok nélkül kelni reggel, megcsókolni Edwardot, megetetni a kisbabáimat, egész nap gyönyörködni bennük, aztán este Edward mellett elaludni. Ehelyett már az Edwardék hazaérkezése utáni második napon ott volt Russel problémája.

Edward – érthető okok miatt – nem hagyta, hogy ott legyek, mikor az átváltozás megtörtént, de elmesélt nekem mindent részletesen. Russel próbálkozott – tényleg, igazán próbálkozott –, de az ösztönei újra és újra arra késztették, hogy megpróbáljon kitörni a fogságból. Carlisle, Jasper, Emmett, Alice, Rosalie és az a nomád vámpírnő azzal töltötték a napjaikat, hogy mindannyian őt őrizték, nehogy valami végzetes hibát kövessen el. Ha nem lett volna szükségük a képességére a Volturi miatt, valószínűleg, már rég feladták volna az egészet – és valahol nem is hibáztattam érte őket.

Csak kettesével tudtak vadászni menni – ilyenkor Edward vagy Esme is felment a hegyekbe segíteni, de ők egyébként velem és a gyerekekkel maradtak a házban.

A farkasok helyzete sem volt éppen rózsásnak mondható. Juliette-tel eleinte telefonon beszéltünk csak – elmondta, hogy a falka is szinte állandóan járőrözik –, aztán ő és Saore szinte nap mint nap át is jártak hozzánk. Aidan és Daniel eleinte tiltakoztak, de a lányok – állításuk szerint – megmondták nekik, hogy a szerelmeik, nem a rabszolgáik, és ha kedvük van meglátogatni a barátnőjüket, akkor meg is teszik.

A napok múlása lehetővé tette, hogy biztonságban legyenek nálunk. Edan sosem harapott meg senkit, és mostanra Isisnek is el tudtuk magyarázni, milyen következményekkel járna, ha egy embert harapdálna.

Ez rémített meg a legjobban… A szülők mindig azt mondják, hogy a gyerekeik úgy nőnek, mintha nyújtanák őket, de a mi esetünkben ez tényleg így volt. Más kisbabák még javában anyatejet szoptak volna, mikor Isis és Edan totyogni, járni, majd futni kezdtek, és eljutottak odáig, hogy saját maguk akarták levadászni az ételüket. Általában emberi ételt próbáltam adni nekik, de naponta egyszer ki kellett vinnem őket a közelbe egy-két őz szerencsétlenségére, hogy vért ihassanak, mert cumisüvegből – vagy pohárból – már nem igazán volt kedvük táplálkozni.

Első alkalommal aggódva nyitottam ki a bejárati ajtót és úgy fogtam a gyerekeim kezét, mintha az életük múlna azon, hogy ki ne csússzanak az ujjaik az enyémek közül. Isis nyűgösködve próbált megszabadulni tőlem, de mikor Edward rászólt, azonnal abbahagyta a hisztit – rá mindig hallgatott.

– Rendben… A szabályok – guggoltam le eléjük, mire a két hatalmas szempár izgatottan rám szegeződött. – Jól viselkedtek, nem mentek el a közelünkből, és mi vadásszuk le apátokkal az ételt, ti csak harcképtelen állatból esztek – soroltam.

– Apuuuu! – Isis az orrát ráncolva nézett fel Edwardra. Tudtam, hogy ő maga szeretne vadászni, de még túl kicsi volt hozzá. Attól függetlenül, hogy gyorsabb és erősebb, mint egy átlagos gyerek, valamint a bőre olyan áthatolhatatlan, mint egy vámpíré, még csak két-három évesnek nézett ki. Ha elképzeltem, ahogy az apró test ráakaszkodik egy rúgkapáló, vad állatra, aki az életéért küzd, egyszerűen kivert a víz.

– Hallgassatok anyátokra! – jelentette ki Edward, mire kapott tőlem egy hálás pillantást. Isis bosszúsan sóhajtott egyet, aztán bólintott.

– Akkor indulás – bólintottam. – Fogjátok meg apátok kezét, amíg átváltozom – csúsztattam át az apró ujjakat Edward tenyerébe, aztán behátráltam a fák közé.

Edwarddal úgy beszéltük meg, biztonságosabb, ha farkasként kísérem őket. Úgy gyorsabban utolérem a szökni vágyókat – Isis arcát elnézve tényleg megfordult a fejében ilyesmi –, valamint bár távol maradunk a hegyektől, mégis jobb elővigyázatosnak lenni, ha két vérszomjas vámpír van a környéken – és egyikük még újszülött is.

Ahogy farkasként kisétáltam a fák közül, Isis és Edan szemei tágra nyíltak. Még sosem láttak engem ebben a formában, így csak remélni tudtam, hogy nem ijednek meg túlságosan. Igyekeztem barátságos arcot vágni, és lesunytam a fejemet, hogy ne legyen túl fenyegető a megjelenésem.

– Mami? – Edan hangja vékony volt és hitetlenkedő. Lassú lépésekkel mentem közelebb, aztán pár méternyire megálltam tőlük, és lefeküdtem a földre.

– Odamegyünk? – kérdezte Edward felismerve, hogy azt szeretném, ők önként tegyék meg az első lépéseket a másik alakom megismeréséhez, ha úgy érzik, már felkészültek rá. Miután mindketten bólintottak, odavezette őket hozzám. Edan egy pár pillanatig csak nézett rám, aztán elengedte az apja kezét, és apró karjait a nyakam köré fonva megölelt. Oldalra fordítva a fejemet, az orrommal kedveskedve megbökdöstem az oldalát, mire kuncogni kezdett.

Az én bátor kisfiam – néztem fel Edwardra, mire elmosolyodott.

Isis félrehajtott fejjel méregetett engem, miközben valószínűleg, azt mérlegelte, hogy hozzám merjen-e nyúlni.

Fél tőlem… – szomorodtam el. Persze, tisztában voltam azzal, hogy egy felnőtt ember számára is ijesztő vagyok, nemhogy egy apró gyereknek, mégis azt reméltem, hogy a saját gyermekeim bíznak bennem annyira, hogy tudják, nem bántom őket.

– Tévedsz – nevetett fel Edward, mire Isis felpillantott rá. – Anyu azt hiszi, hogy megijedtél tőle – magyarázta neki vigyorogva, mire Isis apró karjai sértődötten fonódtak össze a mellkasa előtt.

– Én nem félek senkitől! – jelentette ki, mire Edward szája megrándult. – Csak azon gondolkoztam, hogy vajon erősebb vagy-e, mint apu – vonta meg a vállát.

– És, mire jutottál? – érdeklődött Edward.

– Igaz, hogy anyu hatalmas, de szerintem, te győznél – küldött egy ragyogó mosolyt az apja felé Isis.

Elfogult… – forgattam meg a szemeimet.

– Vagy csak jól méri fel az erőviszonyokat – piszkálódott Edward.

Ó, persze… Érdekes, hogy tegnap mégis te kerültél alulra, mikor… összemértük az erőnket – fejeztem ki magam virágnyelven. Edward lehajolt a fülemhez, és úgy suttogott bele, hogy csak én hallhassam.

– Csak mert elég izgalmasnak tűnt az a póz ahhoz, hogy hagyjam magam.

Akkor visszavágót követelek! – húztam vigyorra a számat.

– Este megkapod – ígérte Edward.

– Na, menjünk már! – nyűgösködött Isis, miközben ő is odajött hozzám, és érdeklődve simogatni kezdte a bundámat.

Az aznapi vadászat a félelmeim ellenére egészen olyan volt, mint egy igazi családi program – leszámítva, hogy átharaptuk két szarvas torkát, hogy aztán a gyerekeinket megitassuk a vérükkel. De sütött a nap, nevetgélve futkostak körülöttünk a kicsik – és egyikük sem akart elszökni az óvó pillantásaink elől –, Edward keze pedig újra és újra végigsimított rajtam, valahányszor a közelembe került.

Az idő múlásával egészen megszoktam ezt a fajta napi rutint, és a végén már egyedül is ki mertem menni az ikrekkel, mikor Edward éppen a hegyekben tartózkodott.

– Anyu? Mikor vadászhatunk egyedül is már? – kérdezte Isis, az egyik ilyen alkalommal. A fűben hevertem épp egy fa alatt, miközben ő és Edan virágokat szedtek. Az evésen már túl voltunk – ma egy fiatal őzet ejtettem el számukra. – Egy hét múlva? – nézett rám. Megráztam a fejemet. – Kettő? – próbálkozott egy újabb számmal. Vakkantva mondtam ismét nemet. – De akkor mikor? – követelte a választ. Felsóhajtottam.

– Így nem tud válaszolni… – sétált oda hozzánk Edan, aztán leguggolva felém nyújtott egy nagy csokor virágot. – Neked szedtem – mosolygott rám.

– Nyalizós – morogta Isis. – Én koszorút csinálok belőle magamnak – jelentette ki, aztán átsétált egy másik fához, és leülve alá nekilátott a feladatnak. Lassú mozdulatokkal feltápászkodtam a földről, aztán az egyik fa mögé kullogtam. Isis féltékenysége az öccse iránt és az, ahogy velem viselkedett, kezdett egyre jobban zavarni. Egy pillanat volt csak, amíg átváltoztam, és magamra kaptam a ruhámat, aztán azonnal ki is fordultam a fa mögül.

– Gyere, drágám… – fogtam kézen Edant, aztán odavezettem Isishez. – Leülhetünk? – kérdeztem. Isis nem nézett rám, csak megrántotta a vállát, amit igenként akartam értelmezni. – Beszélgethetnénk egy kicsikét… – próbálkoztam, de nem kaptam választ. Fogalmam sem volt, hogyan kezdjek neki egy anya-lánya beszélgetésnek. Én mindig jól kijöttem anyuval, és ha össze is vesztünk, az körülbelül öt percig tartott maximum. Edwarddal is próbáltam megbeszélni ezt a problémát, de ő úgy vélte, hogy Isis majd kinövi a dacosságát. Túl könnyen vette a dolgot, én viszont aggódtam. Nem volt ilyesmiben tapasztalatom, ezért azonnal a közepébe vágtam. – Miért haragszol rám ennyire? – Isis lehajtott fejjel próbálta két virág szárát összefonni. – Isis, kincsem, kérlek… Segíts egy kicsit nekem… – Semmi. – Nem szeretsz engem? – szorult össze a szívem. Pár másodpercig csend volt, és az apró ujjak is abbahagyták a munkát.

– De – felelte végül. Megkönnyebbülve fújtam ki a levegőt.

– Akkor? – Megint csend. – Isis?

– Hagyjál már békén! – pattant fel hirtelen, mire összerezzentem. Edan meglepetten dermedt meg mellettem, és aggódva figyelte a jelenetet.

– Isis! – A hangom akaratlanul is dühösen csattant fel, de a következő pillanatban már meg is bántam. A barna szemekben könnycseppek gyűltek össze, az apró kéz pedig ökölbe szorult.

– Te nem szeretsz engem! Tudom! – kiabálta az arcomba, aztán hirtelen rohanni kezdett. Olyan gyorsan száguldott el a fák között, hogy még én is megdöbbentem. Mikor pedig rájöttem, hogy egyenesen a hegyek felé tart, ezt az érzést átvette a rémület.

– Isis, azonnal állj meg! – kiáltottam utána, miközben felpattantam, de hiába. – Isis! – tehetetlenül pillantottam Edanre, aztán ismét a fák közé. Nem vihettem magammal Edant is, hogy mindkét gyermekem veszélybe kerüljön, de Isist sem hagyhattam magára. Kétségbeesve toporogtam egy pillanatig, aztán megláttam egy nagyobb bokrot. Felkaptam Edant, és beültettem alá. – Pajzsot, most! És meg ne merd szüntetni, amíg vissza nem jövök, és meg nem engedem, megértetted? – parancsoltam rá kicsit keményebben, mint az szükséges volt, de azonnal bólintott, és a következő pillanatban a kezem már nem tudott hozzáérni. – Sietek vissza érted, kincsem! – távolodtam el aggódva a bokortól, aztán a ruháimmal egyáltalán nem foglalkozva megrázkódtam.

A következő pillanatban már Isis illatát követve rohantam a fák között, miközben Edwardnak ordítoztam gondolatban. Fogalmam sem volt, milyen közel kell érnem ahhoz, hogy meghalljon, de reméltem, hogy már átléptem a képességének a határát.

A szívemmel a torkomban kerültem ki egy tölgyet, miközben úgy éreztem, mindjárt beleőrülök a félelembe. Ha Isisnek bármi baja esik…

Edward! Isis eltűnt! Edward, segíts! – kiáltottam ismét, mikor a hegy lábához értem. Isis valószínűleg, direkt erre jött – azt hitte, hogy az apja mellett majd biztonságban lesz, és nem tudta, hogy itt most a legveszélyesebb. De hát, hogy meséltem volna el neki, micsoda veszélyek léteznek ezen a világon? Ő még csak egy gyerek volt! Az én kisbabám…

Vonyítva hívtam őt, miközben felkapaszkodtam a sziklaútra, hátha meghallja, és megáll. Miért nem tudja, mennyire szeretem őt? Miért gondolja, hogy nem halok bele a félelembe, hogy elveszíthetem?

– Isabella! – Edward hangjára megtorpantam egy pillanatra, aztán ismét rohanni kezdtem.

Edward! Edward! Megvan? – rohantam oda hozzá és Rosalie-hoz, de Isis nem volt náluk.

– Még nincs, de meglesz! – szimatolt bele a levegőbe Edward.

De meg kellett volna találnunk félúton, itt még érzem az illatát, és… – Halkan felnyikkantam, mikor Edward felemelte Isis apró zokniját.

– Az én hibám. Meséltem neki pár történetet, és elmondtam, hogyan lehet elterelni az ellenséget pár szétszórt szagnyommal – teltek meg bűntudattal Edward szemei. – Nem gondoltam, hogy… ennyire… okos, és felhasználja.

Nem hallod őt? Hallanod kell őt! – jutott eszembe.

– Igen, hallom, itt van a közelben, de csak sziklákat látok… Bárhol lehet… – szorultak ökölbe Edward kezei.

Az én hibám! Ha valami baja esik, én… – vonyítva emeltem a fejem az ég felé, még mindig abban reménykedve, hogy Isis majd magától előjön.

– Megtaláljuk. Rose elindul lefelé, te menj azon az úton vissza, amerről mi jöttünk, én pedig feljebb mászom, és párhuzamosan haladok veled vissza a meredekebb ösvényen – adta ki az utasításokat Edward. Mély levegőt véve próbáltam meg összeszedni magam, aztán bólintottam. Egyetlen másodpercet sem akartam elvesztegetni.

Futás közben legalább az a tudat megnyugtatott egy kissé, hogy Edward pár méterrel fölöttem haladt, de még így is öklömnyire volt zsugorodva a gyomrom. Semmi baj nem lesz. Edward meg fogja találni Isist, vagy Isis talál majd rá. Így lesz! – biztattam magam. Ők ketten annyira egymásra voltak hangolva, hogy egyszerűen képtelenségnek tűnt, hogy ne leljék meg a másikat.

Isabella! – Az ismerős hangra felkaptam a fejemet.

Joshua!

Lent összefutottunk a szőke Cullen lánnyal. Mondta, mi történt. Felfelé tartunk egy kerülő úton, hátha arra ment – közölte.

Köszönöm – hálálkodtam.

– Ne! – Edward kiáltásától halálra váltan merevedtem meg. A következő pillanatban több kiáltás jött a távolból, amit csattanások követtek – mintha két kőszikla csapódott volna egymáshoz.

Istenem, kérlek! Ne hagyd, hogy baja essen, segíts! Kérlek! – mondogattam magamban mantraként a könyörgésemet, miközben teljes erőmből rohanni kezdtem ismét. Néhány pillanatig még hallottam a dulakodás hangjait, aztán egyszer csak ijesztő csend lett.

Egy utolsó kanyar után halálra váltan fékeztem le azon a helyen, ahol a többiek Russelt őrizték. Edward megelőzött engem, és már ott állt a többiek között, de nem mozdult – ahogyan senki más sem. Lélegzet-visszafojtva figyeltem a szemem elé táruló jelenetet.

Edward, Alice és Emmett körbezárták Russelt, aki egy sziklafal előtt állt – az arckifejezését ijesztővé tette a vörös szempár és a vicsorgás. Az egyik keze Carlisle torkára fonódott – bármelyik pillanatban letéphette volna a fejét, de mégsem ez a tény volt az, ami jéghideg rémülettel töltötte el az ereimet.

A másik kezében ott lógott a kislányom. A fehér ujjak az apró, rózsaszín felsőjébe markolva emelték a magasba. Rettegve néztem Edwardra, aki a kezeit feltéve tett egy lépést Russel felé.

– Russel, tedd le a kislányomat és ereszd el Carlisle-t! – kérte halkan és nyugodtan, de csak morgást kapott válaszként.

– Mami… – Isis hangja vékonyka volt, és sírós arccal nézett rám. Nem törődve semmivel vettem fel az emberi alakomat.

– Semmi baj, kicsim. Csak ne mozdulj! – kértem. – Russel, könyörgöm, engedd el a lányomat… – sétáltam én is közelebb hozzá. A vörös tekintet végigmért engem, és mintha valamiféle felismerést láttam volna az ismert vonásokon. – Barátok vagyunk. Nem bánthatod a gyermekemet! – Russel orrlyukai kitágultak, és mélyet lélegzett Isis vérének illatából. Ahogy ismét a szemeibe néztem, tudtam, hogy bármennyire is hinni akarok a barátságunkban, képtelen lesz uralkodni magán.

– Mami… – Russel feljebb emelte Isist, hogy még közelebbről érezhesse az illatát. – Mami, segíts! – A kis kezek a férfiökölnek feszültek, de bármilyen erős is volt Isis egy embergyerekhez képest, az ereje egy újszülött vámpíréval összemérve porszemnyinek számított.

– Isis, nézz a szemébe! Csináld, amit Jasperrel és a nagypapával szoktál! – engedélyeztem neki a képessége használatát. Mikor Isis rájött, micsoda erőt kapott ajándékba, lépten-nyomon felhasználta azt a család férfitagjaival szemben, hogy elérje, amit éppen akar. Mikor majdnem rávette Carlisle-t, hogy kivigye vadászni az én tudtom nélkül, szigorúan megtiltottam neki, hogy még egyszer bárkit kihasználjon a képessége által. – Gyerünk, kicsim, csak csináld! – Isis apró ajkai megremegtek a sírástól, aztán elfordította a tekintetét rólam, és a vérvörös szemekbe nézett. Pár másodpercig semmi sem történt, aztán hirtelen Russel olyan lett, mint egy alvajáró. – Mondd meg neki, hogy tegyen le és eressze el Carlisle-t.

– Tegyél le, és engedd el a nagypapit – motyogta Isis. Ahogy a lábai földet értek, Carlisle pedig szabad lett, megkönnyebbülve sóhajtottam fel, csak hogy a következő másodpercben rémülten hagyjon ki egy ütemet a szívem.

– Mami! – Isis hátat fordítva Russelnek indult el felém megszakítva a szemkontaktust vele. Emberi testben vetettem magam előre, tudva, hogy ha Russel elér minket, azt nem fogom túlélni, de nem érdekelt. Isist a karomba zárva zuhantam a földre, miközben hallottam magam felett a keményen csattanó hangokat. Lehunyt szemmel vártam a fájdalmat, de a vetődésem okozta horzsolásokon kívül nem éreztem mást.

– Isabella… – Edward érintésére összerezzentem. Kábultan emeltem fel a fejemet, és mikor rájöttem, hogy Emmett és Alice leszorítva tartják Russelt, tétován emelkedtem fel Isisről. Aggódva tapogattam végig, hogy nem esett-e baja, majd mikor láttam, hogy épségben van, zihálva húztam magamhoz.

– Ha még egyszer ilyet csinálsz, én esküszöm, hogy… – képtelen voltam befejezni a mondatot, mert zokogó hang hagyta el a torkomat. Edward karjai oltalmazóan fontak körbe minket, miközben Emmették arrébb rángatták Russelt.

– Ne haragudj, mami! – fúrta a fejét Isis a mellkasomba, és az apró ujjak görcsösen kapaszkodtak a vállamba.

A mancsok dobogására felkaptam a fejemet. Joshua és a farkasok is befutottak – bár kicsit késve. Szégyenlősen húztam magam összébb, mire Edward azonnal lekapta az ingét és segített belebújnom úgy, hogy ne kelljen közben elengednem a kislányunkat.

– Később megbeszéljük – nézett Edward Joshua felé egy másodpercre, mikor az morogva meredt Russelre. – Előbb hazaviszem a feleségemet és a kislányomat! Gyere – fordult felém, aztán a könyökömnél fogva felhúzott. – Prücsök, kapaszkodj a nyakamba! – emelte át magához Isist, aztán a karjaiba kapott engem is. Tiltakozni akartam először, de jó volt mindkettejüket a közelemben tudni.

– Edan… Edan az erdőben maradt… – motyogtam halkan. – Nem tudtam hirtelen, mit csináljak, és elbújtattam, hogy biztonságban legyen.

– Jól tetted – bólintott Edward. Az egyik kezemmel a vállába kapaszkodtam, a másikkal pedig Isis karját fogtam, hogy biztosan le ne pottyanjon.

Alig pár perc múlva már annál a bokornál voltunk, ahol Edan kuporgott. Edward letett minket a földre, aztán letérdelt elé, hogy felvegye, de a keze félúton megállt.

– Engedd le a pajzsodat, Edan – kérte, ám mikor újra próbálkozott, megint csak elakadt. – Csak haza akarlak vinni… – értetlenkedett. Egy másodpercig én is meglepetten figyeltem őket, aztán megértettem. Isis kezét szorongatva odasétáltam Edward mellé, aztán halványan Edanre mosolyogtam.

– Leengedheted a pajzsodat. Jó kisfiú vagy… – teltek meg könnyel a szemeim, és ahogy Edward felemelte őt, egy puszit nyomtam a fejére. Megparancsoltam neki, hogy csak az én engedélyemmel szüntetheti meg a pajzsot, és ő engedelmesen betartotta, amit mondtam neki.

Hazaérni már csak egy röpke másodpercnek tűnt ezek után. Ahogy beléptünk a házba, Esme aggódva sietett elénk a testvéremmel a karjában – Carlisle felhívta telefonon, hogy elmondja, mi történt, és megnyugtassa, mindenki jól van.

– Hogy történhetett ez meg? – hallottam a kérdését, melyet Edwardhoz intézett, miközben felvezettem a kicsiket az emeletre. Ők is elindultak utánunk.

– Jasper éppen Giannával van vadászni, nem volt, aki lenyugtassa Russelt, a többiek pedig idegesek voltak Isis eltűnése miatt… – magyarázta Edward. – Csak emiatt lehettek figyelmetlenek. Mikor Isis megjelent engem keresve, Russel kihasználta a helyzetet. Emmett és Alice megpróbálták elkapni, Carlisle pedig Isist védte.

– Istenem, belegondolni is szörnyű. – Esme hangja halk volt a rettenettől. Biztos voltam benne, hogy elképzelte maga előtt Isist Russellel egy légtérben – bár ez koránt sem lehetett annyira borzalmas, mint tényleg látni őt a markában.

– Aztán Russel valahogy kicselezte Alice-t és Emmettet, és… – Reszketve szívtam be a levegőt a tüdőmbe. – Elmondom később a többit – halkult el Edward hangja. Biztos voltam benne, hogy miattam nem fejezi be most a történetet, és ezért hálás voltam.

Először a hálószobánkba akartam menni, aztán ahogy végignéztem a gyerekeken rájöttem, hogy inkább a fürdőszoba a megfelelő úti cél. Isis és Edan is porosak voltak, magamon már végig se mertem nézni.

– Mindjárt jövünk – szóltam hátra Edwardnak – így legalább be tudja fejezni a beszámolóját is.

Gyorsan megnyitottam a fürdőkád csapjait, aztán vetkőztetni kezdtem a kicsiket. Isis olyan csendes volt, mint még soha. Eddig valahányszor meg akartam fürdetni, tiltakozni kezdett, de most hallgatagon tűrte, hogy beültessem a kádba a testvére mellé. Gyorsan lemosdattam mindkettejüket, aztán egy-egy törölközőbe bugyoláltam, majd felültettem őket a mosógépre.

– Maradjatok, amíg anyu lezuhanyzik – kértem őket, de azért résnyire nyitva hagytam a kabin ajtaját, hogy rájuk lássak. Bár vágytam volna egy jó hosszú fürdésre, mégis villámgyorsan megmosakodtam. Ahogy kiléptem a zuhanyzóból, azonnal belebújtam a fürdőköpenyembe, aztán a gyerekek elé léptem.

Vissza akartam vinni őket a szobába, de hirtelen, ahogy rájuk néztem, potyogni kezdtek a könnyeim. Mellettük a mosógépnek támaszkodtam, és lehajtottam a fejemet.

– Ne sírj, mami… – A kis kezek simogatására meglepetten néztem fel. Isis arcocskája nedves volt, fogai az alsó ajkába martak. – Ne haragudj rám…

– Cseppet sem haragszom – ráztam meg a fejemet, és végigcirógattam az arcát. – Csak szörnyen megrémültem – magyaráztam neki. – Tudod, hogy mennyire féltem, hogy bajod esik? – néztem a szemeibe. – Hogy lehettél ilyen buta? Miből gondolod, hogy nem szeretlek téged? – öleltem magamhoz összecsókolva, ahol csak értem.

– Mert én más vagyok, mint Edan… – motyogta úgy, hogy éppen csak hallottam. Meglepetten toltam el magamtól, hogy az arcába nézhessek.

– Persze, hogy más vagy… Ő egy gyönyörű, okos kisfiú, te pedig egy gyönyörű, okos kislány vagy – töröltem le a könnyeket az arcáról.

– Nem így – rázta meg a fejét.

– Akkor hogyan? – kérdeztem tőle. Tényleg fogalmam sem volt, hogy mire gondolhat…

– Hallottam, hogy azt mondtad… azt mondtad a papának, hogy én inkább vagyok vámpír, mint Edan. A vámpírok gonoszak, én nem akarok gonosz lenni – rázta meg a fejét, és ismét potyogni kezdtek a könnyei. – Jó akarok lenni, hogy engem is szeress.

29. fejezet

Rossz és még rosszabb

Sóhajtva ültettem le Isist az ágyra, és lassan öltöztetni kezdtem. Edwarddal kivételesen cseréltünk, és ő foglalkozott Edannel – jelen pillanatban megkísérelte feladni rá a pizsamanadrágját. Megpróbáltam összeszedni a gondolataimat, és csak aztán vágtam bele a beszédbe – most az egyszer nem akartam elszúrni.

– Miből gondolod, hogy a vámpírok gonoszak? – kérdeztem végül. Edward valószínűleg, már pontosan tudta a választ, de nem szólalt meg – örültem, hogy hagyja, én beszéljem meg a lányunkkal a dolgot. Isis szégyellősen beharapta a száját, és a testvérére sandított. Áhá, szóval, valami összeesküvésről van szó! – jöttem rá somolyogva.

– Háááát, az úgy volt… – kezdte Isis elnyújtva a szavakat, miközben lesütötte a szemét és apró ujjait tördelte. – A nagypapi bevitt magával minket a szobájába, aztán volt az asztalon egy könyv…

– Egy könyv? – vontam fel a szemöldökömet. Miféle könyv lehetett Carlisle-nál, aminek a képei ilyen hatással voltak a kislányomra?

– Vámpírok voltak benne… Szét… széttépték az embereket, és voltak kisbabák is… és az anyukáik, és… – Isis hangja elakadt, és láttam az elborzadást a tekintetében. A mítoszok, amiket Carlisle nekem is megmutatott, mikor még terhes voltam – döbbentem rá.

– Kincsem, azok a képek… A valóságban nem így történt – simítottam végig a haján. – A nagypapa segített, kiemelt belőlem titeket, és én jól vagyok, látod? – tártam szét a karjaimat mosolyogva, de Isis arca egyáltalán nem derült fel, ahogy vártam.

– Azt írták, hogy a gyerekek démonfajzatok voltak. – Meglepetten jöttem rá, hogy Isis már egyáltalán nem képekről beszél, hanem a szövegről. Carlisle képes lett volna felolvasni neki egy ilyen könyvből? Ez elég elképzelhetetlennek tűnt… – Hogy el kellett égetni őket, mert különben embereket öltek volna, hogy megigyák a vérüket… – Isis hangja elhalkult, és kétségbeesett tekintettel nézett fel rám. – Mami, én annyira szeretem a vért. Mi van, ha… mi van, ha engem is el kell majd égetni? – teltek meg könnyel a szemei. Edward összerezzent mellettem, és engem is kivert a hideg veríték a rémképtől, ahogy a kislányom teste a lángok között vonaglik.

– Az soha nem fog megtörténni! – néztem a szemeibe. – Te nem vagy olyan, mint azok a gyerekek. Te a mi kislányunk vagy. Nem is értem, hogy Carlisle miért olvasott nektek ilyeneket… – ráncoltam össze dühösen a homlokomat.

– Nem a nagypapi volt – pirult el Isis. Újabb pillantást vetett Edanre, aki összepréselte az ajkait.

– Na jó, mi folyik itt? – sóhajtottam fel.

– Tudunk olvasni – cincogta Isis vékonyka hangon.

– Hogy mit tudtok? – Meglepetten néztem végig rajtuk, aztán Edwardtól vártam a megerősítést, hogy jól hallottam. – Te tanítottad meg őket? – kérdeztem, mire megrázta a fejét.

– Nem a papi hibája, magunktól tanultuk meg – kelt azonnal az apja védelmére Isis.

– Ó… Hát, ügyesek vagytok! – mosolyodtam el. – Csak máskor inkább kérdezzetek meg minket arról, hogy milyen könyvet olvassatok, rendben? Te pedig ne foglalkozz butaságokkal – jó kislány vagy és nagyon szeretlek – simogattam meg a puha arcocskát. Isis mélyet sóhajtott, mire Edward most először felénk fordult.

– Igen, a mami ezt nem értheti teljesen.

– Mit? – bosszankodtam. Nem szerettem, mikor Edward gondolatban beszélt a lányunkkal, mert ilyenkor mindig úgy éreztem, kimaradok valamiből.

– Hogy milyen… szomjasnak lenni – próbálta meg finoman megfogalmazni Edward. – Tényleg szörnyen nehéz, igaz? – nézett ellágyulva Isisre. – Sajnálom, hogy miattam ezt kell kiállnotok.

– Nem te tehetsz róla, papi – rázta meg a fejét Isis, és megpróbált mosolyt varázsolni az arcára. Gyorsan begomboltam az utolsó gombokat a felsőjén, aztán az ágy szélére ültem, és az ölembe vettem őt.

– Bár így lenne… – A szeretett arcra kiültek az önmarcangolás megszokott jelei. – De te jobb vagy, mint én vagy bármelyik vámpír. Ti jók vagytok – fogta meg mindkét gyermekünk apró kezét Edward. – Tudjátok, hogy miért? – A két barna szempár kíváncsian figyelte a választ – ahogyan én is. – Mert van bennetek édesanyátokból – mosolygott fel rám Edward úgy, hogy egy dobbanásnyi ütemet kihagyott a szívem. – Bármennyire is hasonlítotok rám, a jósága erősebb bennetek. – Isis egy másodpercig emésztette a hallottakat, aztán mintha a vonásai megkönnyebbülésről árulkodtak volna. Meghatottan fúrtam a tekintetemet Edwardéba, annak ellenére, hogy egyáltalán nem értettem vele egyet.

– Ez így nem teljesen igaz – ráztam meg a fejemet, hogy kijavítsam őt. – Lehet, hogy nem érthetem, mit éltek át, de biztos vagyok benne, hogy vannak vámpírok, akikben ott van az igazi jóság. Apu, a nagypapa, a nagyi, a nénikéitek és a bácsikáitok mind ilyen vámpírok. Szeretnek titeket, egy gonosz lélek pedig nem képes a szeretetre. Higgyetek nekem! – Isis kérdőn fordult a bátyja felé.

– Ez igaz lehet… Tudom, hogy a papi és a többiek szeretnek – bólogatott végül elgondolkozva.

– És a mami is szeret – tettem hozzá, hogy végre megértse. Mire észbe kaphattam volna az apró kis test már a karjaim között volt. – Elhiszed nekem? – simogattam a sűrűn emelkedő és süllyedő hátat.

– Igen, mami. – Hallottam meg a halk, fojtott hangocskát a blúzomba motyogni. Pár pillanatig még elégedetten szorítottam magamhoz Isist, aztán gyengéden eltoltam magamtól. – Jól van, de most lefekvés! – mosolyogtam rá.

Miután Isist és Edant a sarokban álló ágyacskákba fektettük – Alice kicserélte a bölcsőt, mikor az ikrek túl nagyok lettek hozzá –, megszokásszerűen a kezembe vettem a mesekönyvet, amelyből olvasni szoktam nekik elalvás előtt. Ahogy fellapoztam a bejelölt helynél, ahol éppen tartottunk, eszembe jutott valami.

– Miért nem mondtátok meg, hogy tudtok olvasni? – kérdeztem. Edward felvette a törölközőket az ágyról és szépen kiteregette őket a széke karfájára, hogy megszáradjanak. A testvérek újabb cinkos pillantást váltottak egymással, aztán Edan keserűen kifújta az eddig bent tartott levegőt.

– Én kértem, hogy titkoljuk el – vallotta be. Meglepetten néztem rá – valahogy ez a csintalan mesterkedés inkább a húgára volt jellemző.

– De hát, miért? – értetlenkedtem.

– Mert szeretsz nekünk olvasni – nézett a kezemben tartott mesekönyvre. Az ujjaimmal végigsimítottam a lapokon, miközben elszorult a torkom.

– Szeretnénk normális kisgyerekek lenni, hogy örülj – szólalt meg Isis is. A szememet lesütve bámultam a betűkre, amik összefolytak előttem. Visszafogom őket. Annyira okosak és ügyesek, de megjátsszák, hogy kevesebbre képesek, azért, hogy boldoggá tegyenek engem és megfeleljenek nekem.

– Én azt akarom, hogy boldog kisgyerekek legyetek – erőltettem mosolyt az arcomra. – Akarsz ma te olvasni magatoknak? – nyújtottam Edan felé a mesekönyvet, de csak heves fejrázást kaptam válaszként. – Nem bánom egyáltalán – erősködtem.

– Nem, te olvass!

– Igen, mami, te – kérték mindketten. Próbáltam megfeledkezni a nehéz súlyokról a mellkasomon, amik miatt sírni akartam, és inkább belekezdtem a mesemondásba.

Alig tíz perc kellett csak, hogy pár lapos pislantás után lecsukódjanak a szemeik és a légzésük egyenletessé váljon. Ahogy elaludtak, a szemeimből potyogni kezdtek a könnyek. Mielőtt Edward megállíthatott volna, kirohantam a szobából, és a verandáig meg sem álltam. Jó pár percig csak csendben sírdogáltam az egyik lépcsőfokon ücsörögve, és csak aztán hallottam meg a halk ajtónyitódást.

– Pocsék anya vagyok – sóhajtottam fel. Bár nem fordultam hátra, tudtam, hogy Edward az. Csak akkor vettem észre, hogy leült mellém, mikor a tenyerébe vette a kezemet, és a szájához emelve egy csókot lehelt rá.

– Csodás anya vagy.

– Ez nem igaz – ráztam meg a fejemet, miközben dühösen töröltem le a szabad kezemmel egy kicsorduló könnycseppet az arcomról. – Ma majdnem baja esett Isisnek, mert azt hitte, nem szeretem. És tényleg azt akarom, hogy normális gyerekek legyenek. Biztosan egy csomó mindent rájuk kényszerítek még az esti mese olvasáson kívül is, csak mert az anyai ösztöneimet ki akarom elégíteni. Pedig nekem az ő igényeiket kéne néznem. Olyan borzalmas anya vagyok! – rázkódtam meg a rám törő sírástól.

– Azt akarták, hogy te mesélj nekik – húzott magához Edward, ujjai finoman simogatták a hajamat.

– Mert olyan jó gyerekek… – mosolyodtam el szomorúan. – Inkább lemondanak a saját vágyaikról, mintsem hogy csalódást okozzanak nekem. De mivel viszonozhatnám ezt nekik? Pár hónap, és sokkal többet tudnak majd, mint én. Hogyan tanítsam meg őket mindenre, ha már semmi szükségük rá? Ha már semmi szükségük rám… – emeltem fel a fejemet a hűvös mellkasról, hogy bele tudjak nézni a kavargó aranyba.

– Tudod, miért akarták valójában, hogy te mondd el az esti meséjüket? – kérdezte Edward halvány mosollyal az arcán. – Mert te vagy az anyukájuk. – Mikor összeráncoltam az orromat, jelezve, hogy nem igazán értem, mire akar kilyukadni, folytatta. – A te hangod az, amitől el tudnak aludni, amitől álmukban gyönyörű helyeken járnak majd. Te vagy számukra a Biztonság, a Szeretet, a Minden. Tudom, hogy mit éreznek, mert számomra is ezt jelented csak más formában. – A hűvös ajkak egy másodpercre megkeresték az enyémet, aztán Edward az enyémhez döntötte a homlokát. – Nem szellemi tudást kell átadnod nekik – arra megfelel egy lexikon is, de hidd el, az nem tud átölelni, simogatni, szeretni. Én már csak tudom – nevetett fel halkan, bár nem értettem, hogy mit talál viccesnek. – Te vagy az édesanyjuk, érted már? – halkult el a hangja.

– Mondták már neked, hogy milyen bölcs vagy? – csúszott a tenyerem Edward arcára. – Ez pedig a férjek és az apák feladata, és nagyon jól csinálod. – A dicséret következménye egy ragyogó mosoly volt, amitől elfogott az érzés, hogy én vagyok a világ legszerencsésebb nője.

– Tiszta szívből szeretem Önt, Mrs. Cullen!

– Én is tiszta szívből szeretem Önt, Mr. Cullen… – válaszoltam vallomással a vallomásra. Edward egy másodpercig elgondolkozva nézett rám, félrehajtott fejjel, aztán a zsebéhez nyúlt.

– Tudom, hogy még visszavan egy kis idő, de… – húzott elő egy vékony ezüstláncot, aztán a tenyerembe fektette. – Fél pillanat… – pattant fel mellőlem. Mire megkérdezhettem volna, hová is megy, már ismét mellettem ült, és az ujjai között ott tartotta a jegygyűrűmet. Amióta ismét farkas lehettem, muszáj volt levennem, mert átváltozáskor valószínűleg, lerepedt volna az ujjamról a vékony fém. – Így ni! – fűzte fel a láncra. – Nézd csak, van itt egy kis kapocs, ha ezt az átváltozás előtt megnyomod, akkor a két soros lánc egyre bomlik, és a mérete megfelelő lesz farkasként is. Egyetlen apró mozdulat – magyarázta. – Csak ne legyél feledékeny! – vigyorgott rám. – És akkor mindig veled lesz…

– Köszönöm – suttogtam elhaló hangon. Sokszor lelkiismeret-furdalásom volt, amiért nem hordtam a gyűrűnket, és hihetetlennek tűnt, hogy Edward még ezt is észrevette rajtam. Felfogtam a hajamat, amíg ő a nyakamba akasztotta a láncot, aztán meghatottan forgattam az ujjaim között az ékszert.

– Boldog születésnapot így előre is. – Edward finoman a számra nyomta az ajkait, aztán el akart húzódni, de nem hagytam. Jó pár órát töltöttünk csókolózással a lépcsőn ülve.

A következő pár napban megint nem történt semmi különös, amit én egyáltalán nem bántam. Edward igyekezett minden időt velünk tölteni, amit csak tudott, én pedig próbáltam kiélvezni a gyermekeim társaságának minden másodpercét, és nem foglalkozni semmi mással.

Vasárnap éppen a nappaliban játszottunk, mikor Edward hazaérkezett a hegyekből. Mosolyogva néztem fel rá, de ahogy megláttam az arcát, tudtam, hogy valami nincs rendben. A gyerekeket rábíztam Esmére és Juliette-ékre, akik megint átjöttek hozzánk, aztán kisurrantam a férjem után a konyhába.

– Mi történt? – érintettem meg a vállát. Háttal nekem a mosogatónak támaszkodott a kezeivel, de mikor hozzá értem, felém fordult.

– Alice… Alice-nek látomása volt. Zavaros és őrült látomása, ami… – csapkodott a kezével zaklatottan, ahogy magyarázott. – Mindegy, nem fontos.

– Ha ennyire kiborultál tőle, akkor biztosan fontos. Mondd el! – kértem tőle, miközben az aggodalomtól összeszorult a gyomrom. Egy fáradt mozdulattal megdörzsölte az arcát – bár ő képtelen volt testileg kimerülni –, aztán mély levegőt vett.

– Csak villanások voltak. Russelről és… Isisről – kezdte, mire rémülten elkerekedtek a szemeim.

– Ha megint hozzáér, akár egy ujjal is, én esküszöm, hogy… – borultam ki teljesen. Ismét felvillantak előttem a képek, amikor a kislányom ott kapálózott a markában, és kirázott a hideg.

– Russel képtelen uralni az erejét újszülöttként. Egyszerűen nem tud ráfókuszálni annyira senkire, hogy törölhesse a memóriáját. Próbáltuk tanítani, rávenni, hogy figyeljen, de semmi. Az időnk pedig vészesen fogy… – sóhajtott fel.

– Akkor most mi lesz? – nyeltem nagyot.

– Alice villanásaiban… Isis segített – szorult ökölbe Edward keze. – De nem fogom a lányomat a közelébe engedni! – tört ki belőle. A hangjában a düh és a kétségbeesés keveredett.

– Hogy segíthetne Isis? – vontam össze a szemöldökömet.

– Az erejével. Ha őt meg tudnánk tanítani arra, hogy szemkontaktus nélkül is használhassa a képességét… Akkor rá tudná venni Russelt, hogy fegyelmezze magát. De nem fogok ezzel kísérletezni! – rázta meg a fejét.

– Persze, hogy nem – értettem egyet azonnal. A gondolat, hogy a lányunkat használjuk fel a terveinkhez, nem foglalkozva azzal, hogy baja is eshet, egyszerűen képtelenség volt. Edward vonásai hirtelen megfeszültek, de csak pár másodperccel később jöttem rá, hogy miért.

– Én akarom, papa. – Isis hangjára mindketten az ajtó felé fordultunk. Lesütött szemmel álldogált az ajtóban, miközben ujjaival a hófehér szoknyácskáját gyűrögette.

– Dehogy akarod! – siettem oda hozzá, és felkaptam a karjaimba. – Neked nem kell ezzel foglalkozni, majd mi megoldjuk.

– Mami, nem vagyok ostoba… – hagyta el halk sóhaj a rózsás szájat. – Pontosan tudjuk Edannel, hogy milyen helyzetben vagyunk. Hallottuk, ahogy a nagyi telefonon beszélt a nagypapával róla, és ott volt az az eset… mikor megszöktem – pirult el. – Na meg, a papinak mindig el kell mennie, és a többiek is alig járnak haza. És… – Az apró tűzrózsák még vörösebbek lettek.

– Isis! – Edward hangja bosszúsan csattant fel – azelőtt még sosem hallottam, hogy ezt a hangot használta volna a lányával szemben.

– Sajnálom, papi, kíváncsi voltam… – harapta be az alsó ajkát.

– Mit csinált? – néztem nyugtalanul Edwardra.

– Beleolvasott a naplóimba. – Túrtak bele a hosszú ujjak idegesen a bronzvörös tincsekbe.

– Isis, ilyesmit nem szabad – ráncoltam össze a homlokomat.

– Tudom, mami, csak… Nem bírtam ellenállni. Ne haragudj, papa… – pislogott bűnbánóan Edwardra.

– El kéne égetnem azokat a vackokat – morogta Edward. – Nem! Arról szó sem lehet! – tiltott meg valamit határozottan Isisnek.

– Lehetne hangosan, mielőtt agyérgörcsöt kapok az idegességtől? – szóltam rájuk.

– Isis olvasott a Volturiról is a naplómban, és arra gondolt, hogy esetleg, rajtuk is használhatná a képességét – magyarázta Edward, miközben pár lépéssel átszelve a konyhát ide-oda mászkált.

– Az ki van zárva! – hördültem fel, aztán megpróbáltam megnyugodni, hogy értelmesen tudjak beszélni Isisszel. Vettem pár mély levegőt, majd magam felé fordítottam a fejét a mutatóujjammal. – Figyelj ide, kicsim. Tudom, hogy segíteni akarsz, és hogy tisztában vagy azzal, mennyire veszélyes ez az egész helyzet – kezdtem úgy, mintha egy felnőttel beszélnék, bár elég nehéz volt meglátni a gyermeki arcon az érettség jeleit. Talán, csak Isis tekintete volt sokkal komolyabb, mint egy pár éves kisgyereké lenni szokott. – De hidd el, meg tudjuk oldani. Nektek semmi bajotok nem fog esni. Mindannyian felkészültünk arra, hogy megvédjünk titeket, nem kell félned.

– Vagyis felkészültetek rá, hogy meghaljatok miattunk – kezdtek el remegni az apró ajkak. – Sajnálom, mami, de ebből nem engedhetek – rázta meg a fejét úgy, mintha lenne tárgyalási alapja. Ha nem lett volna életveszélyes a helyzet, biztosan viccesnek találtam volna a komolyságát, de így egyáltalán nem éreztem kedvet a nevetéshez.

– Isisnek igaza van, mami. – Edan Juliette karjában érkezett a konyhába.

– Követelte, hogy hozzam ki a húga után – nézett rám bűnbánóan Juliette. – Ő pedig azt mondta, hogy egyedül szeretne kimenni a mosdóba, mert már nagylány…

– Semmi gond. Csak menjetek vissza játszani – tettem le Isist a földre, és megpróbáltam kiterelni mindenkit a konyhából – Edwardon kívül.

– Nem, mami. Sajnálom, de végig kell hallgatnod. – Edan határozottságát hallva tényleg teljesen ledöbbentem. – Kérlek… – nézett rám könyörgő tekintettel, aztán mikor csendben maradtam, folytatta. – Én meg tudnám védeni Isist, miközben segít. Tökéletes biztonságban lennénk.

– Edan. Nem! – ráztam meg hevesen a fejemet. – Ti még gyerekek vagytok, az én gyermekeim. Én pedig az anyátok vagyok, és az a dolgom, hogy megvédjelek titeket. – Edan felém nyújtotta a kezeit, hogy vegyem át őt. Mikor a karomba került, az apró tenyereit az arcomra fektette, és egyenesen a szemembe nézett.

– Mami, a Volturi iszonyatosan erős. A képességeik… Meg fogtok halni – teltek meg a barna szemek könnyel. Mélyeket kellett lélegeznem, hogy ne boruljak ki teljesen. – Mi lenne akkor velünk, mami?

– Nektek semmi bajotok nem esne – ígértem újra.

– Nem, mami, lehet, hogy nem – gondolkozott el. – De vajon, milyen életet élhetnénk?

– Egy csomó ember szeret titeket, a gondotokat viselnék, de nem lesz bajunk, én… – igyekeztem összeszedni az észérveket a fejemben, de hogy ígérhettem volna meg tiszta lelkiismerettel, hogy minden rendben lesz, mikor a Sors bármikor közbeszólhatott.

– Az nem történhet meg – torpant meg Edward előttünk, és az amúgy is sápatag arcszíne most még jobban kifakult.

– Micsoda? – Esme és Saore is megjelentek az ajtóban az öcsémmel együtt, és érdeklődő idegességgel figyeltek minket.

– Isis és Edan úgy gondolja, hogy ha nekünk bajunk esik, Aro nem fogja hagyni, hogy más nevelje őket. Hogy uralni akarja majd a képességeiket, és maga mellett fogja tartani mindkettejüket – hadarta Edward. – De erre nem lesz lehetősége, mert megölöm. Nem hagyom, hogy a gyerekeimet szolgaként tartsa, én… – Összerezzentem, mikor a kőkemény ököl belecsapódott a hűtőszekrénybe hatalmas lyukat hagyva maga után az ajtóban. Saore és Juliette ijedt tekintettel pislogott egymásra, míg Esme aggódva figyelte, ahogy Edward mélyeket lélegezve megtámaszkodik a kezeivel a hűtőszekrény maradványaiban és lehajtja a fejét.

– Menjetek most – adtam vissza Edant Juliette-nek. Nem volt szükség arra, hogy ismét ösztökéljem őket a távozásra, azonnal kisietett mindenki a konyhából.

– Sajnálom – suttogta Edward, ahogy odaléptem hozzá, és hátulról köré fonva a karjaimat, magamhoz öleltem. – Biztosan a frászt hoztam rájuk.

– Megértik – simítottam végig a tenyeremmel a mellkasán.

– Igazuk van. Arónak kelleni fognak. – Edward megfordult az ölelésemben, és a fejét a nyakamhoz hajtotta. – Mit tegyünk, szerelmem? Mi lenne a helyes? – kérdezte elkeseredett hangon. – Honnan tudhatnánk, hogy ha távol tartjuk őket az egésztől, akkor biztonságban lesznek? Mi van, ha kihagyni őket fatális tévedés, és csak még rosszabb helyzetbe sodorjuk őket, mint a mostani? – A sok kérdés teljesen összezavart. Russel kezében látni bármelyik gyermekemet iszonyatosan ijesztő kép volt, de ha a helyébe Arót képzeltem, az egyenesen halálra rémített.

– Alice látta, mi a helyes – motyogtam, miközben reszketve szorítottam magamhoz Edwardot.

30. fejezet

Gyáva

Idegesen járkáltam fel-alá a gyerekeim és a barlang bejárata között. Edward odabent éppen közölte Russellel, hogy ha bármivel próbálkozik, apró darabokra fogja cincálni – kivételesen pedig egyáltalán nem kételkedtem abban, hogy be is váltaná a fenyegetését, mert én is képes lettem volna bármire a gyerekeimért. Akár még arra is, hogy megöljem egy barátomat.

Jasper az egyik szikla mellett állt mozdulatlanul, mint valami őr. A karjait összefonta maga előtt, és az arcára koncentráció ült ki. Gyanítottam, hogy ha nem igyekezne ennyire, akkor még ennél is nyugtalanabb lennék, bár a képessége nagy részét valószínűleg, Russelre fordította.

Mikor odabent a barlangban mozgolódás támadt, megfeszült minden porcikám és felborzolódott a szőr a hátamon. Tudtam, hogy a háttérben a falka is figyel, de mégsem éreztem biztonságban Edant és Isist. Minden érzékem kiélesedett, hogy ha szükséges, meg tudjam védeni a gyerekeimet. A farkammal még egyszer óvatosan a kicsik felé legyintettem, de beleütközött félúton a védőpajzsba, amellyel Edan körbevette önmagukat. A kisfiam barna szemei felemelkedtek rám, és biztató mosoly ült ki az arcára. Bólintottam egyet felé, hogy ügyes és csak így tovább, aztán ismét a barlangra figyeltem.

Először a családom hátrált ki odabentről, és félkör alakot formálva megálltak a bejárattól pár méternyire. Edward olyan volt, mint egy igazi kőszobor – minden egyes izma megfeszült és a tekintetét le sem vette a kilépő Russelről. Pontosan tudtam, mit érez…

Veszélybe sodorni a gyermekeinket… Két rossz közül választani nekik… Ez volt életünk legnehezebb döntése. És csak remélni tudtam, hogy tényleg ez a kevésbé rossz.

Russel lassú léptekkel jött ki a barlang bejáratához, aztán megállt. Gianna közvetlenül mellé lépett, és biztatóan megszorította a kezét. Önkéntelenül vicsorogni kezdtem a látványra, de megpróbáltam visszafogni magam. Russel vöröslő tekintete egy ideig a földet pásztázta, aztán rám emelkedett.

– Sajnálom… a múltkorit. – A hangja halk volt, és bűnbánattal teli. – Szívesen mondanám, hogy nem akartam bántani a lányodat, de nem vagyok benne biztos, hogy meg tudtam volna állni – sóhajtott fel. – Annyira csábító az illata – lélegzett mélyet a levegőből, miközben a szemei egy pillanatra lecsukódtak.

– Fegyelmezd magad! – Edward hangja keményen csattant, mire Russel ismét felnézett, és bólintott.

– Sajnálom – kért elnézést reszelős hangon ismét. – Így könnyebb, hogy ő itt van – pillantott Jasperre.

Kezdjük már! Túl akarok lenni rajta! – mordultam fel Edwardnak üzenve.

– Nézz Isisre! – utasította Edward Russelt. Ahogy a vörös tekintet éhesen fürkészni kezdte a lányom arcát, kirázott a hideg. Próbáltam megkeresni a márványvonásokban a barátomat, hogy egy kicsit lenyugtassam magam, de ez elég nehezen ment. – Isis, kicsim, tedd a dolgod – kérte Edward a lányunkat, mire Isis orrocskája összeráncolódott és a szemei összeszűkültek a fókuszálástól.

Mielőtt ide jöttünk volna, otthon már kipróbáltuk ezt az egészet, mert nem voltunk biztosak benne, hogy Edan pajzsán át Isis képes-e használni az erejét. De úgy tűnt, hogy a burok csak befelé nem enged semmit és senkit, kifelé áthatolható. Napokba telt, míg Isis képes lett Carlisle-t – vele kísérleteztünk – szemkontaktus nélkül is irányítani, de végül sikerrel járt.

Feszülten vártuk a hatást Russelen, és mikor a tekintete kábulttá vált, kicsit fellélegeztünk.

– Utasítsd valamire! – Edward hangja halk volt, de határozott. Isis elgondolkodva döntötte oldalra a fejét.

– Ülj le a földre! – kérte. Russel azonnal törökülésbe ereszkedett. – Most… emeld fel a kezedet. – A férfikar a magasba emelkedett, mire Emmett halkan röhögni kezdett.

– Mondd neki, hogy vakarja meg a fejét, ahogy a majmok – szólalt meg prüszkölve, mire én és Isis is dühös tekintettel fordultunk felé. Russel megzavarodva nézett körbe, és azonnal felpattant, de nem tett semmi mást.

– A képességem nem játék! – szólalt meg bosszankodva Isis, miközben megrovóan meredt a nagybátyjára. Emmett bocsánatkérően felemelte mindkét kezét, én pedig büszkén csóváltam meg a farkamat. Igaz, Isis is használta már apróságokra az erejét, de most pontosan tudta, hogy ez halál komoly, és eszerint is viselkedett. Az én apró, okos, kisbabám…

– Újra! – tért vissza a figyelme ismét Russelre, és egyenesen a szemeibe nézett. – Most koncentrálj csak rám! Parancsolom, hogy miután elfordítottam a tekintetemet rólad, akkor is, tedd, amit mondok! – Az apró ujjak ökölbe szorultak az erőlködéstől, én pedig visszafojtott lélegzettel vártam az eredményt. Isis lassan oldalra fordította a fejét, és lehunyta a szemeit. – Most ülj le a földre! – adta utasításba. Pár másodpercig csendben vártunk, de semmi nem történt. Isis bánatos sóhajjal nézett fel. – Nem megy, mami – rázta meg a fejét elkeseredve.

Mondd meg neki, hogy semmi baj – pillantottam Edwardra.

– Nem gond, hercegnőm, csak próbáld újra – mosolygott rá Edward. Isis mélyen beszívta a levegőt a tüdejébe, aztán bólintott.

Egész nap próbálkoztunk – kisebb-nagyobb pihenőkkel –, de nem jártunk szerencsével. Isis a végére olyan elkeseredett arcot vágott, hogy úgy éreztem, megszakad a szívem a látványtól. Teljesen kimerülten ült fel a hátamra végül Edannel együtt, mikor úgy döntöttünk, mára bőven elég lesz ennyi, és mire hazaértünk, már a nyakamra dőlve szundikált.

– Sikerülni fog neki, csak idő kell hozzá – állt meg Edward a gyerekágy végénél, miközben én betakargattam Isist és egy puszit nyomtam a homlokára. Békésen szuszogva fordult az oldalára, miközben motyogott valamit egy nyusziról – gyanítottam, hogy Joshua házi állatáról lehet szó, akit pár napja Juliette-ék áthoztak hozzánk játszani, míg a gazdája járőrözött.

– Annyira segíteni akar – mosolyodtam el szomorúan.

– Gyere, neked is pihenned kell – húzott a kezemnél fogva az ágyunk felé Edward. Egy óvó pillantást vetettem még a kicsik felé, aztán követtem őt.

Amíg a párnámra nem hajtottam a fejemet, és a hűvös kar át nem fonta a derekamat, fel sem fogtam, hogy milyen fáradt vagyok én is. A szemeim azonnal lecsukódtak, és elaludtam.

Dörgő hang ébresztett. Egy másodpercig azt hittem, hogy még mindig álmodom, és megrettentem – verekedő vámpírokról szólt az álmom, akiknek a teste úgy csapódott egymáshoz, mintha kősziklák omlottak volna le egy földrengés következtében –, de aztán rájöttem, hogy csak vihar van odakint.

Ahogy a hátam mögött Edward megmozdult, álmosan pislogva nyitottam fel a szemeimet, majd meglepetten könyököltem fel, mikor felfogtam, hogy Isis és Edan ott állnak az ágyunk mellett.

– Reggel van már? – dünnyögtem.

– Nem, még nem is hajnalodik – felelte Edward a hátam mögül.

– Akkor ti miért vagytok fent? – nyúltam ki a jobb kezemmel, hogy megérintsem Isis karját.

– Veletek alhatunk, mami? – Edan hangja vékonyka volt, és mikor megdörrent ismét az ég, riadtan kapták az ablak felé a tekintetüket. Csak most vettem észre, hogy Isis a bátyja kezébe kapaszkodik.

Meglepetten fordultam hátra Edward felé, aki halványan elmosolyodott. A gyerekeim félnek a vihartól… – döbbentem rá, miközben lelkiismeret-furdalásom támadt a kellemes érzés miatt, ami elöntött. Most pont olyanok voltunk, mint egy emberi család, ahol a gyerekek bemásznak a szüleik ágyába, mikor megijednek a dörgéstől és villámlástól.

– Persze, gyertek – egyeztem bele boldogan, mire a kis lábak és karok villámgyorsan felkapaszkodtak az ágyra, és az ikrek befészkelték magukat Edward és közém. Szorosan egymáshoz bújtunk, és Edward karja a takaró felett magához ölelt minket. Halk sóhaj hagyta el a számat a tökéletes pillanattól, és ahogy az aranybarna tekintet megtalálta a félhomályban az enyémet, átjárt a melegség.

Másnap a reggeli alatt is folytatódott az idillünk. Edward bár nem evett, leült mellénk az asztalhoz, és újságot olvasgatott. Én főztem egy jó nagy adag kávét, csak azért, hogy az illata betöltse a helyiséget, pont ahogyan a gyerekkoromban a családi reggeleken volt szokás, a gyerekek pedig nevetgélve eszegettek – bár gyanítottam, hogy az emberi ételből több került bizonyos titkos helyekre, mint a gyomrukba.

Nemrég észrevettem, hogy a gyorsaságukat kihasználva, amint elfordítom a fejemet, az étel egy része azonnal egy virágcserében vagy a szemetesben landol, de nem szóltam rájuk. El kellett fogadnom, hogy ők mások, mint a többi gyerek, és nem kényszeríthettem le a torkukon az ételt, ahogyan más szülő a sárgarépát vagy a brokkolit, csak azért, mert én úgy gondoltam, azt kéne szeretniük.

Ahogy a mosogatóba tettem a tányérokat, Edward mögém lépett, és hűvös ajkait a nyakszirtemhez nyomta. Gyorsan elmosogattam, aztán ráadtam a gyerekekre a citromsárga esőköpenyüket, majd belekezdtünk egy újabb koránt sem átlagos családhoz való napba.

Tényleg féltek a vihartól, vagy csak nekem akartak örömet okozni? – kérdeztem Edwardtól, miközben már a hegyek felé masíroztunk. Edant a hátamon vittem, míg Isis az apja karjában nézelődött. Prüszköltem egyet, ahogy egy kósza esőcsepp éppen az orrom hegyére esett.

– Tényleg – felelte Edward. Isis kíváncsian pillantott fel rá, de nem kérdezett semmit.

Furcsa, hogy félnek valamitől, ami nem is árthat nekik…

– A legtöbb embernek van ilyen dolog az életében – vonta meg Edward a vállát.

Igaz… Én gyerekkoromban a mosógéptől féltem, mert magától mozgott. Azt hittem, hogy egy őrült manó lakik benne, aki ki akar törni, hogy megharapjon. – Edward halkan felkuncogott. – Hé, nem ér kinevetni! – háborodtam fel. – És te, mitől féltél? – kérdeztem meg kíváncsian.

– Már nem emlékszem – rázta meg a fejét, de láttam, hogy a szája sarka megrándul.

Úgyis ki fogom szedni belőled – fogadtam meg.

– Úgysem tudod – nézett rám magabiztosan Edward.

Fogadjunk – lendítettem meg a farkamat, de ahelyett, hogy megcsaptam volna vele Edwardot, csak végigcirógattam vele a combját.

– Isabella! – szólt rám nevetve, aztán hirtelen elhallgatott. Egy másodpercig nem tudtam, mi ütött belé, aztán rájöttem, hogy már a hegyek lábánál járunk. Mire felértünk a táborhelyre, újra feltámadt mindannyiunkban a feszültség.

A gyakorlás talán, egy hajszálnyival jobban ment, mint előző nap – Isis a szemkontaktus megszüntetése után még vagy egy percig uralni tudta Russelt –, de ennél nagyobb áttörés nem történt. Valahányszor Russel a maga ura volt, izgatott szemekkel fürkészte a gyerekeimet, ami egyáltalán nem tetszett. Igaz, Jasper miatt nagyjából nyugodt maradt, mégis látszott rajta, hogy csak a vérszomj irányítja a gondolatait.

– Jól van, hercegnőm, csak pihenj egy kicsit, már haladtunk valamelyest – guggolt le Edward a védőburok elé, miközben a többiek visszaterelték egy időre Russelt a barlangba. Isis lehuppant az esőtől vizes földre, és nyűgösen megdörzsölte a szemét. Máskor rászóltam volna, hogy keljen fel, mert összekoszolja a ruháját, de most inkább nem akartam ilyen apróságokkal zaklatni.

– Minden rendben? – Carlisle mellénk sietett, és aggódva végigmérte a kicsiket. Szőke tincsei nedvesen tapadtak a fejéhez. Az eső délutánra még jobban zuhogni kezdett, engem pedig egyre jobban zavart az ázott kutyaszag, ami belőlem áradt. Edwardnak és Carlisle-nak ezzel szemben kifejezetten jót tett az vihar. Az esőcseppek apró gyémántokként ültek meg a bőrükön, és legalább úgy csillogtak, mint a napfényben szoktak.

– Igen, csak elfáradt – sóhajtott fel Edward.

– Valamit rosszul csinálok, papa – harapta be Isis az alsó ajkát, és láttam rajta, hogy közel áll a síráshoz.

– Nagyon jól csináltad, kincsem. De ehhez idő kell – próbálta megnyugtatni Edward.

– Igen, egy kicsit türelmesnek kell lennünk – helyeselt Carlisle is meleg mosollyal az arcán.

– Úgy érzem, valami gátol abban, hogy teljesen átvegyem felette az irányítást, de nem tudom, mi az – törölt le az öklével bosszúsan egy kicsorduló könnycseppet Isis. Biztos voltam benne, hogy ha a pajzs nem lett volna körülöttük, akkor ráfogta volna az esőre a pityergését, de így csak lehajtott fejjel tűrte, hogy Edan megfogja a kezét, és biztatóan simogassa az ujjait. Edward elgondolkozva pillantott Carlisle-ra.

– Talán a burok? – ráncolta össze a homlokát Carlisle.

– Nem, nem hiszem – rázta meg Edward a fejét. Az esőcseppek a nedves, bronzvörös tincsekről a láthatatlan pajzsnak csapódva változtattak irányt. – Akkor rajtad sem működött volna otthon.

– Akkor rá kell jönnünk, mi változott azóta. – Carlisle még közelebb lépett a burokhoz, és Isis szemébe nézett. – Kipróbálnád rajtam újra az erődet? – kérte.

– Persze, nagypapa – sóhajtotta Isis, aztán koncentrálni kezdett. Carlisle szinte azonnal kábult állapotba került, és teljesítette, amit a kislányom kért tőle, de amint a barna szempár elfordult róla, a hatás azonnal megszűnt.

– Meghibásodtam – húzta össze magát kicsire Isis, átölelve a felhúzott térdeit. Aggódva néztem rá, és idegesített, hogy nem változhatok át, és nem ölelhetem magamhoz.

– Nem hiszem, hogy meg tudnál hibásodni, drágám – nyúlt ki Edward keze Isis felé, aztán mikor rájött, hogy nem tudja megérinteni, visszaejtette maga mellé. – Rájövünk majd, mi a gond – ígérte.

Carlisle elgondolkozva egyenesedett ki, aztán körbenézett.

– Talán, van a közelben valami, ami blokkolja őt.

– Micsoda? – fürkészte végig a terepet Edward is. A pillantásom végigkövette az ő útvonalát. Sziklák, sziklák, kövek, sziklák, fák, Jasper, barlangbejárat, sziklák, fák… Elég egyhangú… Kivéve…

– Fogalmam sincs – vonta meg a vállát Carlisle. – De ha kell, akkor mintát veszek a kőzetből, a földből és minden egyébből – vágott nagyon eltökélt arcot.

Lehet, hogy erre nem lesz szükség – szóltam közbe, bár csak Edward hallotta meg. Felém kapta a fejét, ahogy kiolvasta a kósza gondolatot az elmémből.

– Mi az? – érdeklődött Carlisle észrevéve a kis közjátékunkat.

– Isabella úgy gondolja, hogy nem a természetes környezetben kéne keresni a gátló tényezőt – nézett elgondolkozva Edward a barlang irányába.

– Akkor miben? – vonta össze a szemöldökét Carlisle.

– Mi van, ha egy harmadik képesség gátolja Isis erejét? – intett a fejével Edward Jasper felé. Jasper sötétarany pillantása felénk rebbent. – Mindketten az érzésekre hatnak. Lehet, hogy Jasper nyugtatása tompítja azokat az érzéseket, amelyeket Isis adna át.

– Ez nem kizárt – hümmögött Carlisle, miközben átgondolta a teóriámat. – Ki kéne próbálnunk nyugtatás nélkül.

– Ki van zárva! – mondta ki hangosan Edward azt, amire én is gondoltam. – Így is túl sokat kockáztatunk. Tudod, hogy ha Jasper nincs itt, akkor Russel kezelhetetlen.

– Ha működik Isis képessége, akkor alig pár másodpercig kell csak visszatartanunk őt – Carlisle tétovázva pillantott a háta mögé, miközben magában számot vetett az esélyekről. – Nem árthat nekik. Többen vagyunk, itt vannak a farkasok is, Jasper bármikor ismét lenyugtathatja és a pajzson úgysem jutna át.

– Carlisle… – túrt bele idegesen a hajába Edward, és én is aggódva mértem végig az ikreket. – Már ezt is csak épphogy kibírják az idegeink – ismerte be.

– De papa, ha nincs más választás – tápászkodott fel Isis a földről, aztán hátrafelé forgolódva leporolta a szoknyácskáját. – Ha már kipróbáltuk, csináljuk is végig. Különben hiába volt minden… – nézett végül az apja felé könyörgő szemekkel.

Nem akarom, Edward – rázkódtam meg. A gyomrom öklömnyire zsugorodott, és úgy éreztem, hirtelen valaki elszívta előlem az összes levegőt.

– Én sem akarom – fúrta a tekintetét Edward az enyémbe.

De nincs más választásunk? – Még gondolatban is csak halk suhogásnak tűnt a belső hangom.

– Választhatjuk azt is, hogy hagyjuk az egészet, és megoldjuk mi, ahogy tudjuk – mondta el azt a másik lehetőséget Edward, amit egyszer már elvetettünk.

Nem tudom, Edward. Nem tudom, nem tudom, nem tudom… – ismételgettem kétségbeesve.

Anyának lenni nehezebb feladat volt, mint korábban gondoltam. Nem csak annyiból állt az egész, hogy gondoskodni kellett a gyerekek mindennapi szükségleteiről és szeretni kellett őket, hanem abból is, hogy olyan döntéseket hoztunk minden nap, amelyek kihatással voltak az jövőjükre – vagy esetünkben akár az életükre is. Hogy tudnak más szülők boldogulni ezzel? Hiszen, senki sem tudhatja előre, mi lesz a döntései következménye…

– Nyugodjatok meg, nem muszáj most azonnal kipróbálnunk. Gondoljátok át! – lapogatta meg Edward hátát Carlisle, aztán elindult a barlang felé.

– Anyu, apu… – Edan kérdőn pislogott ránk.

– Megbeszéljük – jelentette ki Edward. – De most hazamegyünk. Gyerünk! – intett a fejével a lefelé vezető ösvény felé. Amíg nem értünk biztonságos távolságba, addig a gyerekek a pajzson belül maradva egyedül mentek, és csak később vettük fel őket.

– De nem akarok elmenni! Ki akarom próbálni! – fonta össze a karját maga előtt Isis, és dühös tekintettel meredt az apjára. Halkan felmordultam, hogy induljon el, de ügyet sem vetett rám.

– Egyelőre még mi vagyunk a szülők és ti a gyerekek, szóval, megyünk.

– Nem. – A dacos ellentmondástól Edward tekintete elsötétült, és a szemöldöke a magasba emelkedett.

– Mi az, hogy nem?

– Nem megyek. Attól még, hogy ti… – Isis félbehagyta a mondatot, és ráharapott a szájára. Fogalmam sem volt, mit is akart mondani, de biztos voltam benne, hogy Edward kiolvasta a fejéből és emiatt lett még dühösebb.

– Isis Cullen, azonnal indulj lefelé! Ne húzd ki nálam a gyufát! – nézett szigorúan a lányára. Ezután jó pár percig mintha egy szoborjátékot néztem volna, amelyben az győz, aki tovább bírja teljesen mozdulatlanul.

Edward… – sóhajtottam fel. Ennek az erődemonstrációnak nem sok értelme volt. Sakk, matt. Apa és lánya, mindketten olyan makacsok tudtak lenni, hogy holnapután estig itt állhattunk volna, mert biztos voltam abban, hogy egyikük sem adná fel.

– Edan, engedd le a pajzsot! – parancsolta Edward. Igazán meglepett, hogy még mindig milyen kemény a hangja. Isis figyelmeztető pillantást vetett a testvérére, és mikor Edan lehajtotta a fejét, úgy nézett rá, mintha elárulta volna.

– Indulás! – lépett oda Edward Isishez, amint megszűnt a burok a gyerekek körül, és felkapta a karjába. – És nehogy azt hidd, hogy nem kapsz büntetést ezért! – indult el vele gyorsan lefelé a hegyről, hogy minél előbb átléphesse a biztonságot nyújtó határt. Megvártam, amíg Edan felmászik a hátamra, aztán én is utánuk siettem. Gyorsabban kapkodtam a lábaimat, mint általában, mert pajzs nélkül én is a lehető legtávolabb akartam kerülni Russeltől.

Amilyen kellemes volt a hangulat előző este, annyira feszültre sikeredett a mostani éjszakánk. Isis egyáltalán nem volt hajlandó enni vagy megszólalni, Edward pedig szintén elég hallgatag volt, és a lányára még csak rá sem pillantott. Nem értettem, mi ütött belé. Persze, Isis engedetlen és hisztis volt, de máskor Edward sokkal könnyedebben vette az ilyesmit. Sőt, ő volt az, aki engem nyugtatott általában, ha a lányunk rossz fát tett a tűzre.

Gyorsan megfürdettem a gyerekeket, de mikor visszamentünk a hálószobába, Edward sehol sem volt. Kissé idegesen mondtam el az esti mesét nekik, de szerencsére, gyorsan elaludtak. Amint lelassult a lélegzetük, visszatettem a könyvet a polcra, és lementem a földszintre. Szinte biztos voltam benne, hogy Edwardot majd a verandán találom, mégis megkönnyebbültem, mikor megláttam őt a lépcsőn üldögélni.

– Mi a baj? – ültem le mellé, és végigsimítottam a hátán.

– Isisben egy cseppnyi tisztelet sincs irántunk – mordult fel.

– Tudod, hogy ez nem igaz – néztem rá. Beletúrt a hajába, és kifújta a levegőt a tüdejéből.

– Igen, tudom, csak…

– Csak? – érdeklődtem.

– Azt gondolta magában, hogy gyáva vagyok – nézett rám Edward fájdalmas arccal.

– Csak egy pillanatnyi, ostoba gondolat volt, ő maga is pontosan tudja – hajtottam a fejemet a vállára. – Dühös volt rád, amiért nem tehette azt, amit akart. Velem is mindig ezt csinálja – mosolyodtam el halványan. – Én már egész hozzászoktam…

– Mi van, ha igaza van? Ha tényleg gyáva vagyok? – hallottam meg Edward halk kérdését, mire felnevettem. Bosszús tekintettel nézett rám. – Én sem nevettelek ki, mikor te panaszkodtál Isis miatt – kérte ki magának.

– Nem is azon nevetek. Csak micsoda képtelen ötlet, hogy te gyáva vagy – nyomtam puszit az arcára. – Ki volt az, aki megmentett engem már vagy ezerszer? Aki önként vonul a Volturi ellen, hogy megvédje a családját? Hogy lennél gyáva, Edward?

– Félek, hogy mi lesz veletek, és…

– És?

– Én hajlandó lennék megadni magam Arónak, ha azzal megvédhetnélek titeket – bökte ki, és olyan gyötrődve nézett rám, mintha azt várná, elítélem majd.

– Tudom – bólintottam. Bár ez a gondolat halálra rémített – és inkább adtam volna oda az életemet, hogy Edwardot megóvjam ettől a döntéstől –, tökéletesen megértettem őt. Ha a kicsik és az ő életéről lett volna szó, én is eladtam volna a lelkemet az ördögnek.

– Tudod? – ráncolta össze a homlokát. – Azt is, hogy mit jelent ez? Képes lennék megint embert ölni. Elárulni mindent, amiben az apám hisz, amiben én is hiszek – sütötte le a szemét.

– Értünk tennéd – feleltem rekedtes hangon. Edward gyötrődése számomra is szenvedést okozott. – Ez nem gyávaság. Nem megadás. Ez önfeláldozás, amire csak a legerősebbek és legbátrabbak képesek.

– Hogy van az, hogy te még a bűneimet is erénynek látod? – csúsztatta Edward a tenyerét az arcomra csillogó szemekkel.

– Miért van az, hogy te az erényeidet mindig bűnnek látod? – kérdeztem vissza, mire végre feltűnt egy halvány mosoly a gyönyörű arcon. – Isis is tudja, hogy bármire képes lennél értünk és hogy milyen bátor vagy. De nem lesz szükség az önfeláldozásodra – csókoltam meg. – Együtt megoldunk majd mindent – hajtottam vissza a vállára a fejemet. Pár percig csend volt, aztán halkan felnevettem.

– Mi az?

– Úgy tűnik, mi vagyunk a legbizonytalanabb szülők az egész világon. Csak az a szerencsénk, hogy felváltva bizonytalanodunk el, és itt van ez a tornác, ahol lelket tudunk önteni a másikba – ütögettem meg a lépcsőt magam mellett. – Ez a mi szülői bázisunk. – Edward félhangosan felkuncogott, és összefonta az ujjait az enyémekkel.

– Kellemes kis bázis – ismerte el a tekintetét az ég felé fordítva.

– És ma este extrán kellemes – vigyorodtam el.

– Extrán? – pislogott rám Edward kérdőn.

– Kivételesen Isis nem engem utál – vigyorodtam el, mire megforgatta a szemeit. – De holnap békülj ki vele…

– Ki fogok – bólintott beleegyezően.

– És szó sem lehet büntetésről, így is épp elég stresszes az életük szegénykéimnek – védtem meg Isist, bár nem igazán hittem, hogy Edward beváltaná a fenyegetését.

– Még egy ilyen picit sem adhatok neki? – mutatta az ujjai között a parányi távolságot.

– Szerintem, épp elég büntetés volt a számára, hogy ma nem adtál neki jóéjt puszit. Az felér egy ekkora büntetéssel is – nyitottam szét az mutató- és hüvelykujját még jobban.

– Neked is büntetés, ha nem adok jóéjt puszit? – érdeklődött ártatlan arcot vágva.

– Még szép! – biccentettem.

– Hát, te nem tettél semmi rosszat, szóval nincs miért büntesselek – hajolt felém. Lehunytam a szemeimet, de hiába vártam a hűvös ajkak érintését. Meglepetten néztem fel, és csak akkor értettem meg, miért merevedett mozdulat közben Edward, mikor megfordult a széljárás.

– Miért jön vissza Alice? – néztem Edwardra kérdőn, de a homlokán megjelenő ráncokból már sejtettem, hogy nem lesz kellemes a válasz.

31. fejezet

Négy nap

Feszülten figyeltem, ahogy Russel megpróbál kiszabadulni Edward, Emmett és Jasper szorításából. Mindhárman kellettek ahhoz, hogy lefogják, annyira őrjöngött. Egy veszett kutyára emlékeztetett, aki a habzó szájjal és vérben forgó szemekkel vicsorog az emberre. Tudtam, hogy Russel nincsen teljesen magánál, hogy az ösztönei Jasper nyugtatása nélkül teljesen átvették felette az irányítást, mégis gyűlöltem őt ebben a pillanatban.

A vérvörös tekintet csak és kizárólag a gyerekeimet látta, és az egyetlen vágy, ami most megfordult Russel fejében, az volt, hogy átharaphassa a vékony nyakacskákat. Ezt pedig – hiába volt újszülött, aki képtelen megfegyelmezni önmagát – nem tudtam neki megbocsátani vagy elnézni.

Védelmezően toporogtam az ikrek mellett, bár tudtam, hogy Edan pajzsán még Russel sem tudna átjutni.

– Csináld, kincsem! – sziszegte oda Edward Isisnek a fogai között. Egy nemrég átalakult vámpírt három másik vámpírnak is megerőltető volt visszafogni – még Emmett arca is megfeszült az erőlködéstől.

– Rendben, papa – bólintott Isis. Már a veszekedésük utáni reggel kibékült egymással apa és lánya, de három napba telt, míg a gyerekek – és Alice – képesek voltak meggyőzni minket arról, hogy tényleg ez a legjobb döntés, amivel hosszú távon megvédhetjük őket. Reméltem, hogy igazuk van, és egy részem egyet is értett velük, de az anyai ösztöneim azt diktálták, hogy most azonnal kapjam fel a kicsikéimet, és vigyem őket olyan messzire, amilyenre csak lehet.

Persze, nem tettem meg, főleg amiatt, mert Alice ismét látott valamit a jövővel kapcsolatban. Ez késztette őt arra, hogy három nappal ezelőtt Russel őrzését a többiekre bízva hazajöjjön beszélni velünk. A vízió pontosan megmutatta, hogy most nincs időnk arra, hogy a szülői aggodalmaimmal foglalkozzunk

A látomás zavaros volt ugyan, de két dolgot pontosan ki tudott venni belőle. Az egyik egy kis utcácskában lévő bolt kirakata volt, amelyben egy tábla azt hirdette, hogy aznap temetés miatt zárva lesznek. Edward negyed órán belül könnyedén utána érdeklődött, hogy a boltnak ki a tulajdonosa, és minden nap ellenőrizte, hogy az illető környezetében történt-e haláleset.

A másik, amit Alice tisztán látott – és ami halálra rémített mindenkit –, az volt, hogy az ikrek is velünk voltak Volterrában. Igaz, az erdőben maradtak a hátvéd csapattal, mert fákat látott körülöttük, de ez is épp elég volt ahhoz, hogy a frász kerülgessen.

A gyomrom szinte állandó görcsben volt az utóbbi pár napban. Biztos voltam benne, hogy ha szimpla ember lennék, már rég gyomorfekélyt kaptam volna. Így farkasként csak a kellemetlen érzéssel kellett megküzdenem, de ez is éppen elég volt.

Ahogy Isis tekintete belefúródott Russelébe, elfelejtettem levegőt venni. Izgatottan figyeltem, ahogy Russel parancs szóra megint leül a földre, majd felemeli a kezét a magasba. Aztán Isis behunyta a szemét, és az arcocskája kipirult a koncentrációtól.

– Most vakard meg a fejedet, mint egy majom! – jött az újabb utasítás, mire összevontam a szemeimet. Emmett meglepetten nézett felénk, aztán mikor Russel keze a hajába túrt és vakarózni kezdett, hangosan felnevetett.

– Az én unokahúgocskám – vigyorgott elégedetten.

– Papa, abbahagyhatom? – szorultak ökölbe Isis kezei úgy tíz percnyi gyakorlás után. Edwardék azonnal megragadták Russelt, bár ő még egyáltalán nem ellenkezett – a tekintete olyan volt, mintha egy másik világban járt volna.

– Igen, most már, igen – kapta meg az engedélyt a lányom, mire felnyíltak a szemei, és megkönnyebbült sóhaj hagyta el a száját. Russel azonnal őrjöngésbe kezdett, aztán szép lassan abba is hagyta – valószínűleg Jasper úgy gondolta, most már használhatja az erejét rajta.

– Sikerült! – Isis arcán olyan mosoly ragyogott, amilyen Edwardén szokott, ha tökéletesen boldog. – Mami, sikerült! – Megcsóváltam a farkamat, hogy lássa, vele örülök, aztán figyeltem, ahogy Edwardék visszaviszik Russelt a barlangba. Tényleg Jasper képessége volt a probléma, aminek nem igazán örültem. Persze, jó volt, hogy rájöttünk, mi is a gond, de ez azt jelentette, hogy Isist és Edant folyamatosan veszélynek kell kitennünk.

A következő napok gyakorlással teltek. Isis és Russel is egyre ügyesebb volt. A kislányom már képes volt pár óráig fenntartani a babonázó hatást szemkontaktus nélkül nagyobb távolságról is, viszont, bármennyire is reménykedtünk a hatóköre nem terjedt messzebbre, mint a Volterra és a mellette lévő erdő távolsága. Russel pedig most, hogy Isis segítségével a véren kívül másra is tudott koncentrálni, ismét gyakorolhatta az erejét Giannán.

– Sajnálom, hogy igazam volt – lépett mellém Alice végigsimítva a bundámon. Mélyet szusszantottam, amitől felkavarodott a por a földön. – Drukkoltam, hogy Isisnek és Edannek ne kelljen velünk jönnie – nézett végig a piciken, akik pár lépésnyire tőlünk a földön ültek. Edan a kishúga tincseit fésülgette – Isist megnyugtatta, ha a haját birizgálták, és mikor fáradt volt, a bátyja mindig teljesített is a kívánságát.

– De vigyázunk majd rájuk, nem esik bajuk. Jasper úgy tervezi, hogy te és én velük maradunk. – Kíváncsian felemeltem a fejemet. – Igen, Jasper már nagyjából megtervezte fejben, hogy ki melyik csoportba fog kerülni – sóhajtott fel, miközben megválaszolta a kimondatlan kérdésemet. – Engem is hátra akar hagyni az erdőben, úgy gondolja, ott biztonságban leszek, de… Nem akarom egyedül elengedni – pillantott Jasper felé. A sötétarany szempár egy másodpercre felénk fordult, és összeolvadt a hasonló színű tekintettel.

-Megesküdött, hogy visszajön, bármi is lesz – motyogta Alice, mire összerándult a gyomrom. A gondolat, hogy akárki közülünk ott maradhat… Meghalhat…

Egész nap azon voltam, hogy elfelejtsem a sötét gondolatokat, de mikor Jasper a gyakorlások végeztével közelebb hívta a falkát is, hogy elmondja, kinek mi lesz a feladata a csatában, legszívesebben nyüszköltem volna. Szinte láttam magam előtt minden egyes név kimondásakor az illető élettelen testét és halott tekintetét.

Jasper az első csoportba osztotta be Carlisle-t, Russelt és Rosalie-t és Esmét – ők vonulnak majd elsőként a Volturi színe elé.

– Aro valószínűleg egyiküket sem találja túl veszélyesnek, mivel nem tartja őket a családunk legjobb harcosainak és képességekkel sem rendelkeznek. Így megelőzhetjük a gyanakvását, és még inkább meglepetésszerű lehet a támadásunk – magyarázta meg a döntését.

A második csoportba tartozott Emmett, Jonathan, Benjamin, Aidan, két-három erősebb fiatal farkas és maga Jasper. Bár Jasper nem mondta ki, valószínűleg azt remélte, hogy Emmett minden erejét bevetve fogja átküzdeni magát a testőrségen, csak hogy eljusson Rosalie-hoz a trónterembe.

A harmadik csoport nagy részét a fiatal farkasok tették ki, akiket Joshua és Dan vezetett, de – ahogyan Alice is korábban megmondta – Edward, a gyerekek, Alice és én is hátra maradtunk velük.

Tudtam, hogy Edwardnak lelkiismeret-furdalása van, amiért nem vesz részt a tényleges harcokban, ezért hálás voltam Jaspernek, mikor kifejtette, milyen sokat segít majd az, hogy Edward hallani fogja a trónteremben lévők gondolatait. Így közvetíteni tudja majd az erdőben lévő farkasoknak, mi történik, akik pedig tovább tudják adni Jonathanéknak. Az, hogy igazi kis kémhálózatunk lesz, valamelyest megnyugtatta Edwardot.

– Jól vagy? Egy szót sem szóltál, mióta hazaértünk… – dörzsölte végig Edward a mosdószivaccsal a hátamat. Esme vigyázott a kicsikre, mi pedig pihenésképpen – amire testileg csak nekem, de lelkileg azt hiszem, mindkettőnknek szüksége volt – elmentünk zuhanyozni.

– Igen – sóhajtottam.

– Minden rendben lesz – kaptam egy csókot a nyakamba. Hirtelen fordultam meg, és beleremegett a zuhanyzókabin, ahogy Edwardot a falának taszítottam. Elegem volt a gondolkozásból, nem akartam azon elmélkedni, kit fogok elveszíteni. Nem akartam érezni a görcsöt a gyomromban és a halántékom lüktetését.

A szám hevesen kereste meg Edwardét még mielőtt megszólalhatott volna, és úgy csókoltam, hogy fél perc alatt elfogyott minden levegőm. A kezdeti ellenkezése nem sokáig tartott. Mire feleszméltem, már én voltam a kabin falához préselve. Combjaim körülfonták a derekát, melleim a mellkasához nyomódtak.

A fülemben visszhangzott a sóhajaink szimfóniája, miközben eggyé váltunk. Azt kívántam, bár örökre így maradhatnánk. Bár örökre a részem lehetne nem csak lelkileg … Aztán a tökéletesség pillanata egy kéjes robbanással múlt el.

Később nem igazán emlékeztem arra, mikor kezdtem el sírni, ahogyan arra sem, Edward mikor csavart bele a törölközőmbe. Annyira fáradtnak éreztem magam az állandó rettegéstől, hogy csak hagytam, tegye velem, amit tenni akar. Tudtam, hogy ez a fásult kimerültség nem sokáig tart majd, és újra vissza fognak térni az elmémbe a rémisztő jövőképek, de nem akartam ezzel foglalkozni. Ki akartam élvezni, hogy most semmit sem érzek Edward ölelésén, simogatásán kívül.

Elcipelt az ágyunkig, bebugyolált a takarómba, aztán magához ölelt, és megnyugtató dolgokat suttogott nekem, míg el nem aludtam. Napok óta most először tudtam végigaludni az éjszakát anélkül, hogy harcoló vámpírokról és farkasokról álmodtam volna.

– Mami… – A halk hangocska lassan térített csak magamhoz. Mikor pislogva felnyitottam a szememet, először csak a kusza hajrengeteget láttam, aztán egy apró kéz kisöpörte az arcomba zúdult tincseket.

– Edan? Mmm… Mi az? – motyogtam kiszáradt szájjal.

– A papa mondta, hogy ébresszünk fel, nem sokára indulunk – néztek rám a nagy barna szemek várakozóan. Szédelegve ültem fel az ágyban, és mikor rájöttem, hogy még mindig a fürdőköpenyem van rajtam, zavartan húztam magamon még összébb.

– Hoztunk neked reggelit – lépett beljebb Esme az ajtóból egy tálcával a kezében. – Gondoltam, jól fog esni… – nézett rám aggodalmasan. Nagy sóhaj hagyta el a számat. Valószínűleg, már mindenki tudott róla, hogy az éjszaka kiborultam, és most emiatt kapom az extra odafigyelést.

– Köszönöm, de inkább lemennék reggelizni a kicsikkel – kerestem meg a lábaimmal a papucsomat.

– Mi már ettünk – szólalt meg Edan.

– Ó… – nyögtem fel. Rosszabb állapotban lehettem múlt éjjel, mint gondoltam. Edward máskülönben nem hagyott volna ilyen sokáig aludni – pislantottam az ablak felé. – Edward és Isis? – érdeklődtem.

– Odalent készülődnek – kaptam meg a választ, miközben Esme mellém helyezte a reggelimet. Visszahúztam a lábamat az ágyra, aztán lassan enni kezdtem a pirítóst. Pár falatig bírtam csak elviselni a kutakodó pillantásokat, aztán kezdett szörnyen frusztrálni. – Jól vagyok – fújtam ki a tüdőmben tartott levegőt bosszankodva. – Tegnap csak rossz napom volt, ennyi.

– Igen, most már jobban nézel ki… Csak szükséged volt egy nagy alvásra – mosolygott rám Esme, és úgy tűnt, tényleg komolyan gondolja, amit mond. Elgondolkozva vizsgálgattam az arcát, hogy rájöjjek, akkor mi nézni való van rajtam.

– Történt valami – nyögtem fel letéve a kezemben tartott kenyérdarabot. Esme egy másodpercre a padlóra fordította a tekintetét, és csak aztán nézett ismét rám.

– Négy nap múlva indulunk. – Bár nem mondta ki, hová, tudtam, mire gondol.

– Négy… nap? – szorult össze a torkom.

– Edward ma reggel értesült arról, hogy akkor lesz a temetés. A kis bolt tulajának a nővére hunyt el… Ma Russelnek törölnie kell Gianna emlékezetét teljesen ahhoz, hogy vissza tudjuk időben küldeni – magyarázta Esme.

– Négy nap… – motyogtam magam elé. Az olyan kevés… Annyira szörnyen kevés…

– Reggelizz meg, mami, mert hamarosan indulnunk kell – rázott fel a jeges döbbenetből Edan hangja. Ahogy rápillantottam a tányéromra, szinte éreztem, ahogy a nyelőcsövem egyre szűkebbé válik, aztán teljesen összezárul.

– Nem vagyok éhes, fél perc, és felöltözöm – toltam el magamtól az ételt. Esme sóhajtva lépett az ágyhoz, majd felemelte a tálcát, és kézen fogva Edant, magamra hagyott.

Négy nap… Négy nap… Négy nap…

A két szó úgy lüktetett az elmémben, mint egy migrénes görcs. Hiába próbáltam szabadulni tőle, nem bírtam. Miután felöltöztem, tétován néztem szét a szobánkban. A tekintetem végigcirógatta a gyerekek ágyát, Edward íróasztalát, a közös ágyunkat. Négy nap…

Mosolyt erőltetve az arcomra mentem le a földszintre, és kivételesen szinte megkönnyebbültem, mikor odakint felvehettem a farkasalakomat. Edan vékonyka karjai a nyakamba kapaszkodtak, a fejét pedig a bundámra hajtotta. Hallgattam, ahogy dobog a pici szíve és szaporán veszi a levegőt, és ez egy kicsit segített elterelni a figyelmemet.

A hegyre érve mindenki izgatottabb volt, mint eddig. Gianna Russel mellett ült a földön, és egymás kezét szorították, míg a többiek feszülten figyelték őket. Mindenki tisztában volt vele, hogy a mai nap milyen fontos.

– Kezdjük! – Edward még egyszer ellenőrizte a burkot Edan és Isis körül, aztán megvárta, míg Russel talpra áll, és a bátyjaival le akarta fogni őt.

– Adjatok egy pillanatot… – Russel hangja halk volt – inkább kérő, mint követelő. Edward visszaejtette maga mellé a karját, aztán intett a testvéreinek is, hogy még várjanak. Nem értettem, miért nem kezdjük már el, egészen addig, míg Russel fel nem húzta Giannát is földről. – Én… – kezdte tétován, mint aki mondani szeretne valamit, de fogalma sincs róla, hogyan tegye. Bosszankodva fújtattam egyet – semmi kedvem nem volt végignézni ezt a jelenetet.

– Négy nap múlva találkozunk… – mosolyodott el halványan Gianna, aztán közelebb hajolt Russelhez, és a tekintetét az övébe fúrta. – Aztán pedig miénk az örökkévalóság. – Olyan érzésem volt, mintha egy ígéretet tett volna neki, de ez egyáltalán nem tetszett. Russel nem ihat embervért, neki más életet – vagyis létet – szántam, mint amilyet Gianna mellett élhetett volna.

– A miénk – bólintott Russel ellágyult arccal.

Legszívesebben félrefordítottam volna a fejemet, hogy ne is lássam a csókot, amit váltanak, de a gyerekeim védelme érdekében ezt nem tehettem meg – még akkor sem, ha rajtam kívül még hat óvó szempár figyelt rájuk.

Mikor Russel végre elengedte a vámpírnőt, Edwardék megragadták. Az őrjöngés hirtelen kezdődött minden átmenet nélkül. Russel az egyik pillanatban még nyugodtnak tűnt, a következőben pedig már üvöltve próbált kiszabadulni az őt szorító kezek közül. Már nem viselt meg annyira a látvány – talán, hozzászoktam a napok során, de az is lehet, hogy csak túl sok ennél megrázóbb gondom is akadt.

– Koncentrálj, és törölj minden emléket a fejéből, amely veszélyes ránk nézve! – A menetrend ugyanaz volt, mint mindig. Isis sikeresen a hatalma alá vonta Russelt, aztán kiadta a parancsot. A feszültség szinte kézzelfogható volt – mind lélegzet-visszafojtva követtük az eseményeket, várva, hogy vajon sikerrel jár-e a tervünk, vagy már az első lépésnél elbukunk.

Russel Gianna felé fordult, és megérintette a vállát. Egy másodpercig csak néztek egymásra, aztán a férfiarc izmai megfeszültek. A vámpírnő szeme tágra nyílt, és legalább olyan kábultnak látszott, amilyenek Isis „áldozatai” szoktak lenni.

Idegesen kaparásztam a mancsommal a földet, mert külső szemlélőként fogalmam sem volt róla, hogy Russel hogy halad. Semmi jele nem volt annak, hogy sikerült-e törölnie az emlékeket, vagy hogy bekerültek-e a helyükre a megfelelő új emlékek, amelyek azt mutatták Arónak, amit mi szerettünk volna, hogy lásson.

Öt perc is eltelt már a belső órám szerint, mire Russel végre megmozdult. Pislantott egyet, aztán elengedte Giannát és Isis felé fordult. Gianna kábultan rázkódott meg.

– Sikerült? – tette fel a kérdést izgatottan Isis.

– Igen – bólintott Russel. Halk sóhaj szakadt fel mindenki ajkáról.

Carlisle és Rosalie Giannához léptek, és a karjait megragadva rohanni kezdtek vele az erdő felé, hogy biztonságos terepre vigyék, míg magához nem tér teljesen a zavarodottságából. Nem láthatta többé ezt a helyet, sem Russelt, minket vagy a farkasokat. Azt kellett hinnie, hogy figyelt, tanulmányozott minket, ahogyan Aro is parancsolta, aztán elvesztette a fejét, megharapta Russelt, mi pedig közöltük vele, hogy azonnal vissza kell mennie Volterrába, ha nem akarja, hogy a farkasok végezzenek vele.

– Ügyes voltál, köszönöm – mosolyodott el Isis, aztán az apjára pillantott.

Ennyi volt? – kérdeztem pár pillanat múlva, mikor Russel már ismét a barlangban volt.

– Igen. Belenéztem Gianna elméjébe, és nem találtam ott olyan gondolatot, amely bajt hozhatna ránk – sétált Edward mellém. – Apámék most visszaküldik Volterrába – nézett az erdő felé elkomoruló tekintettel.

Most akkor hazamegyünk? – Motyogtam inkább magamnak a kérdést, mint Edwardnak. Furcsa érzés volt úgy hazasétálni, hogy tudtam, mi vár ránk nem sokára. Mintha ülni egyhelyben, elfecsérelt idő lenne, amit másképp kéne töltenünk. De fogalmam sem volt róla, hogyan…

Edward félrehajtott fejjel fürkészett egy ideig, aztán halványan elmosolyodott.

– Én tudom – simított végig a bundámon. Fogalmam sem volt róla, mit találhatott ki, de az elégedett somolygása megijesztett egy kissé. Pár könnyed lépéssel az éppen visszaérkező Carlisle-hoz sétált, aztán valamit elhadart neki, amire egy bólintást és vállveregetést kapott válaszként.

Mikor leértünk a hegyekből, meglepetten vettem tudomásul, hogy Edward hazafelé vette az irányt – azt hittem, hogy talán, vadászni akar vinni minket kikapcsolódásként –, de nem akartam panaszkodni neki. Így is épp elég bajunk volt, az hogy most semmi kedvem nem volt otthon maradni, egyáltalán nem tartozott a fontos dolgok közé. Csendes elmével követtem őt egészen a házig, ahol levette Edant a hátamról, hogy át tudjak változni.

Nagyot sóhajtva indultam már emberi alakban a veranda felé, mikor Edward megragadta a karomat, és visszahúzott.

– Nem arra! – fordított a garázs irányába. – Elmegyünk – fogta meg Isis és Edan kis kezét is, majd elindult az autók felé.

– Hová? – érdeklődtem kíváncsian.

– Meglepetés – nyitotta ki a saját kocsija hátsó ajtaját. – Fél pillanat, és itt leszek – emelte fel az ujját, aztán elsüvített. Körülbelül két perc múlva megjelent két nagy bőrönddel, aztán egy újabb forduló után három babaülést cipelt ki a házból Esmével a nyomában, aki az öcsémet hozta a karjában.

Edward pillanatok alatt beszerelte a hátsó ülésre a három gyerekhordozót, és mire észbe kaptam, már az anyósülésen ülve figyeltem a mellettünk elszáguldó fákat.

– Most egy pár napon át úgy kell viselkednetek, ahogy a nagybátyátok teszi, rendben? – fordult hátra Edward a gyerekekhez, miközben a kezét a kormányon tartotta.

Régebben a frász kerülgetett volna, de mostanra már hozzászoktam, hogy Edward vezetési technikája, még ha ijesztő is, teljesen biztonságos. Vámpírként nem csak a szemeire, de a fülére és a gondolatolvasó képességére is hagyatkozhatott, és így biztos volt, hogy az úton tudja tartani a kocsit és nem megy neki senkinek, akkor sem, ha épp úgy tűnik, nem figyel az útra.

– Emberek közé megyünk? – döbbentem rá. – Biztos, hogy jó ötlet ez? – aggodalmaskodtam. Az ikrek még sosem jártak sehol, és Juliette-éken kívül más emberekkel még nem is találkoztak.

– Nyugodj meg, mami, jól viselkedünk majd – ígérte Isis.

– Hallottad – vonta meg a vállát Edward. – Különben sem tarthatjuk őket örökké bezárva. Meg kell ismerniük a világot. Félig emberek…

– Tudom, de… – tördeltem az ujjaimat, miközben ki akartam fejteni, hogy a világ mennyire veszélyes lehet rájuk nézve. Aztán rádöbbentem, hogy ez elég furán hangzana a számból azok után, hogy négy nap múlva hová fogjuk vinni őket. – Rendben – adtam meg magam végül. – És mi lesz a vérrel? – jutott eszembe hirtelen.

– Bezacskózva és lefagyasztva hátul a csomagtartóban. Csak egy mikró kell hozzá, és máris kész a friss reggeli – vonta meg a vállát Edward.

Isis elfintorodott egy pillanatra, de aztán mikor rájött, hogy őket nézem, megregulázta a vonásait, és angyali mosoly ült ki a szájára. Eleinte örömmel itták cumisüvegből a lefagyasztott, majd felmelegített vért, de amint megízlelhették a tényleg friss nedű ízét, rögtön elment a kedvük Carlisle zacskós változatától.

– Jó lesz, meglátod – hajolt felém Edward egy csókra. – Csak engedd el magad…

– Igyekszem – dőltem hátra az ülésben, miközben Edward a cd-lejátszó felé nyúlt. Halvány mosoly ült ki az arcomra, mikor meghallottam az a dal, amely az esküvőnkön is szólt, és a hűvös ujjak az enyémek közé csúsztak.

– Fogjuk fel úgy, hogy van pár szabad napunk, amit azzal töltünk, amivel csak akarunk – szorította meg Edward a kezemet finoman.

– Mint egy családi nyaralás? – kérdeztem vissza, erőszakkal száműzve a fejemből a rossz gondolatokat és a kétségeket. Edward elgondolkozva hümmögött.

– Valami olyasmi… – bólintott rá végül.

Lehunytam a szememet, és hagytam, hogy a lágy dallamok olyan emlékek közé sodorjanak, amelyek csak kellemes érzésekkel járnak át.

Négy nap…

32. fejezet

Minden véget ér egyszer…

– Nem lehetne megállítani az időt? – sóhajtottam fel, miközben Edward mellkasának dőlve figyeltem a kicsiket. Isis és Edan egy loch ness-i szörnyet formázó vízipisztollyal rohangált fel-alá a kertben, míg az öcsém nagyra nyílt szemekkel figyelte őket, és hol négykézláb mászva, hol két lábon botladozva megpróbálta utolérni őket. A gyerekzsivaj betöltötte a levegőt és boldogsággal járta át a lelkemet.

– Bár megtehetném… – nyomott egy csókot Edward a halántékomra. Az előző két nap olyan tökéletes volt, mintha tényleg csak egy normális család lettünk volna. Carlisle-ék ingatlanokba is fektették a családi vagyon egy részét, így a ház, amiben most voltunk, az ő tulajdonukat képezte. Nem volt túl nagy, csak olyan otthonos, amelyben a nők általában elképzelik az életüket egy szerető férj és pár imádni valóan rosszcsont gyerek mellett. Még a kerítés is fehér volt, akár a filmekben és a szomszédban sülő almáspite illata átszivárgott hozzánk is.

Mikor megérkeztünk, először igazán meglepett, hogy a ház nem egy elhagyatott erdő közepén vagy mondjuk a hegyekben állt, hanem egy apró kertvárosi utcácskában emberi szomszédokkal körülvéve. Edward csak rám vigyorgott, mikor eltátottam a számat, aztán kiemelte a kicsiket az autóból, és ráintegetett az öreg nénire, aki a saját kertjében állva sokkos csodálattal az arcán figyelt minket.

– Azt gondolja magában, hogy mi vagyunk a leggyönyörűbb család, akit csak valaha látott – suttogta Edward a fülembe, mikor elhaladt mellettem a csomagokkal.

– Vagyis, hogy ti… Sajnos, Edynek és nekem nem jutott ki a vámpírvarázsból… – rándult meg a szám. Bevezettem Edward után a gyerekeket a házba, aztán körbenéztem.

– Tévedsz, ti önmagatoktól vagytok varázslatosan gyönyörűek – termett előttem Edward immár üres kezekkel, és mire észbe kaphattam volna, a derekamnál fogva magához húzott, és szenvedélyesen megcsókolt. Zavartan húzódtam hátrébb néhány pillanat után, de az ikrek már szétszéledtek megnézni a ház többi helyiségét, a testvérem pedig még nem értette, mit is csináltunk az előbb.

Kicsit szédelegve mentem fel az emeletre Edward kíséretében, hogy megnézzem a hálószobát, de ahogy benyitottam, gondterhelten ráncoltam össze a homlokomat.

– Nem tetszik? – kérdezte Edward fojtott hangon, és csalódottnak tűnt.

– De, igazán szép kis szoba, csak… Hogy fogunk elférni öten azon az egy ágyon? – mértem végig a kis kétszemélyes fekhelyet, mire Edward elnevette magát. Megfogta a kezemet, aztán egy másik ajtó elé húzott, és kitárta előttem.

– Íme a gyerekszoba! – tárta szét a karját.

– Saját szobánk lesz? – lepődtem meg. Amióta az ikrek megszülettek, mindig egy helyiségben aludtunk, és úgy megszoktam már a szuszogásukat és a tudatot, hogy a közelemben vannak.

– Úgy bizony, Mrs. Cullen. Saját, vastag falú szobánk. – Edward hófehér fogsora rám villant egy széles mosoly kíséretében, én pedig rádöbbentem, hogy talán, a külön szobának is megvannak az előnyei.

– Anyuuuuuuuu! – Isis hangja riasztott fel az emlékezésből.

Riadtan kaptam fel a fejemet, és a pillantásom azonnal a gyerekeket kereste. Csak akkor nyugodtan meg, mikor Edward nevetgélve állt fel mellőlem. Isis a kerítés melletti bokor előtt térdelt, és érdeklődve meredt valamire, a testvére pedig ott toporgott mellette.

– Mi történt? – keltem fel én is, és odasétáltam Edwarddal együtt melléjük.

– Nézd… – halkított Isis a hangján, és szinte áhítattal suttogva mutatott a bokorra. Kérdőn pillantottam Edwardra, de ő csak intett egy „majd megtudod, csak nézd meg” kifejezéssel az arcán. Óvatosan guggoltam le, aztán finoman félrehajtottam az ágakat.

– Ó! – kerekedtek el a szemeim. Isis befurakodott a bal karom alá, hogy lássa a fészket benne az apró tojásokkal amelyek közül kettő már kezdett repedezni és mozgolódni.

– Kismadarak lesznek belőle – mondta Isis úgy, mintha valami hatalmas titkot osztott volna meg velem.

– Tudom – suttogtam vissza mosolyogva. Vicces volt, hogy Isis és Edan néhány dologban úgy viselkedtek, akárcsak egy felnőtt, de a világnak voltak még olyan részei, amelyekre ismeret és tapasztalat hiányában pont úgy reagáltak, ahogyan akármelyik gyerek.

– Mikor? – érdeklődött. Hátrafordultam, de Edward megvonta a vállát.

– Fogalmam sincs, kicsim – vallottam be. – Amikor úgy érzik, hogy eljött az ideje.

– Akkor itt maradok és kivárom – bújt ki az ölelésemből Isis, majd törökülésben lehuppant a fűbe. Edan sóhajtva nézett a kezében lévő vízipisztolyra – ő valószínűleg, szívesebben játszott volna tovább –, de aztán követte a húga példáját. – Majd szólok, ha megszülettek – ígérte nekem Isis, mikor felegyenesedtem, aztán széles kézmozdulatokkal magyarázni kezdett Edynek a nem sokára megszülető madárkákról. A testvérem valószínűleg, egy szavát sem fogta fel a hallottaknak, mégis elbűvölt arccal figyelt rá.

– Azt hiszem, ezzel ellesznek egész délután – húzott be a hátsó ajtón a konyhába Edward, hogy aztán a mosogatónak nyomva a száját az enyémre nyomja.

– Mmm… – fúrtam az ujjaimat a hajába a tarkójánál. – Figyelni kell rájuk… Nem hagyhatjuk őket… egyedül… kint… – sóhajtoztam, ahogy a hűvös ajkak a nyakamra vándoroltak. – Edward… – csúsztattam a tenyerem a mellkasára, hogy finom nyomást gyakoroljak rá, bár elég nagy erőfeszítésembe telt visszautasítani. Pontosan tudtam, hogy milyen kevés időnk van, és legszívesebben kihasználtam volna minden másodpercet Edwarddal, de elsősorban anya voltam, és csak aztán szerelmes feleség és nő.

– Rendben, rendben, jófiú leszek – hajtotta a homlokát a vállamra, aztán mély levegőt vett, és hátrébb lépett. A tekintete olyan perzselő volt, hogy beleborzongtam.

– Majd este lehetsz rossz is – mosolyogtam rá kihívóan, mire feltört az a halk, érzéki morgás a torkából, ami mindig izgatóan hatott rám.

A nap nagy része csendesen telt, mikor elkészült az ebéd, bevittem Edyt a konyhába, de Isist sehogyan sem tudtam becsábítani, ezért csak felmelegítettem neki egy üvegnyi AB-negatív vért, hogy megfigyelés közben meg tudja inni, és megkértem Edwardot, hogy amíg eszünk, figyeljen rá odakint.

Edan az asztal mellett merengve kortyolgatta a saját véradagját egy műanyagpohárból, miközben a lábát lóbálva figyelte, ahogyan az unokabátyját megetetem.

– Téged nem érdekelnek a madárkák? – érdeklődtem tőle, csak hogy ne unatkozzon, miközben a kanál szélével megpróbáltam felfogni a babaszájból kicsorduló pürét.

– Isis úgyis jelzi majd, ha megszületnek – vonta meg a vállát, és túl komoly arcot vágott még saját magához képest is. Tartottam tőle, hogy őt is a holnapi hazaút aggasztja – és főleg az, ami azután következik majd.

– Tudod, a születés csodaszép dolog – magyaráztam neki olyan hangon, amilyenen anyu is mindig mesélt nekem az élet nagy eseményeiről, mikor még kisgyerek voltam. – Amikor ti megszülettetek, az volt életem legeslegszebb napja. Olyan picikék voltatok… – mutattam meg a kezemmel a hosszukat. – Hihetetlen, hogy csak pár hete volt – sóhajtottam fel.

– Sajnálom, hogy nem választhattál – hajtotta le a fejét Edan, mire zavartan néztem rá.

– Választani?

– Hogy minket szeretnél-e vagy normális kisbabákat – magyarázta elcsukló hangon, mire összerándult a szívem. Letettem az asztalra az almapürés tálat, aztán odasétáltam és leguggoltam hozzá.

– Jaj, szívem… Én ezernyi normális kisbabára sem cserélnélek el titeket! – simítottam végig a fején, mire a nagy barna szemek rám szegeződtek. – Ti vagytok a mindeneim! Ha visszamehetnék az időben, és megadatna nekem a választás lehetősége, titeket akarnálak. Isist és téged. – Edan oldalra hajolva belefészkelte magát a karjaimba, én pedig olyan szorosan öleltem magamhoz, ahogyan csak képes voltam rá anélkül, hogy fájdalmat okoznék neki. – Csak egy valamit sajnálok… – mosolyodtam el szomorúan.

– Mit, mami?

– Hogy olyan gyorsan felnőttök, és olyan kevés időm lesz így babusgatni titeket – simítottam végig a vékonyka háton. – Pár hét még, és azt sem engeditek majd, hogy puszit adjak nektek – nevettem fel.

– Miért ne hagynánk? – Edan hangja értetlennek és döbbentnek tűnt, mire felkuncogtam.

– Hát, a gyerekek már csak ilyenek… Amint nagyobbak lesznek, függetlenedni akarnak a szüleiktől – sajnos, túl korán –, és úgy érzik, ha ilyen öleléseket és puszikat kapnak, az… zavaró – kerestem meg a megfelelő szót. Én is ilyen elutasító voltam tinédzserként, és bár ez volt a természetes viselkedés egy korombelitől, anyuék halála után ezerszer megbántam, hogy nem öleltem meg őket többször, vagy nem mondtam nekik el minden nap, hogy mennyire szeretem őket.

– Nekem sosem lesz az, mami. Ígérem! – kaptam puha, cuppanós puszit az arcomra. – Én téged szeretlek a világon a legjobban, és örökre veled maradok.

– Az ám jó hosszú idő – nevettem fel, miközben megsimogattam a vörös tincseket.

– Nem baj, így lesz – erősködött Edan harciasan.

– Rendben, kincsem – egyeztem bele abba, amire a világon úgyis a legjobban vágytam.

– Anyu! Edan! Anyuuuu! – A kert felől jövő izgatott kiáltásra mind a hátsó ajtó felé fordultunk.

– Azt hiszem, itt a jel! – mosolyodtam el, aztán segítettem Edannek lekászálódni a székről, majd Edyt a karomba véve kisétáltam az udvarra.

Isis izgatottan integetett nekünk. Láttam rajta, hogy legszívesebben elénk rohanna, és gyorsabb iramra késztetve, úgy vonszolna oda minket a bokorhoz, mégsem mozdult, nehogy lemaradjon a nagy pillanatról. Kipirult arccal kapkodta a levegőt, miközben az egyik tojást figyelte, amelyiknek a tetején apró repedés keletkezett már, és egy kis sárga csőr mozgolódva igyekezett kitágítani a rést.

– Mindjárt… mindjárt… – mondogatta magában Isis az ujjait tördelve, aztán halkan felsikkantott, mikor a tojás tetejéből letört még egy darabka, és az összeragadt tollú, ronda kis madárfej előbukkant. A hangos csipogás szinte fülsértő volt, Isis mégis elbűvölten figyelte a születés csodáját. – Ó! – sóhajtott fel, mikor a fióka teljesen kiszabadult, és csivitelve szemlélte meg a világot. Isis kezei kinyúltak, hogy megfogják őt, de Edward finoman megállította.

– Nem szabad hozzáérni, mert akkor az anyukája idegen illatot érez majd rajta, és nem fogja etetni – magyarázta.

– Én etetem helyette – csillant fel a gyermeki tekintet, mire Edwarddal egymásra pillantottunk.

– Gyere ide! – Edward letérdelt a fűbe, és az ölébe húzta a lányát. – Biztos vagyok benne, hogy nagyon jó mamája lennél a kismadaraknak, de… Képzeld el, milyen lenne, ha a mami helyett valaki más nevelne téged. Mondjuk, Esme… Szereted Esmét, igaz? Ő is szeret téged. De az mégsem ugyanaz lenne… – Isis hátrafordulva felnézett rám, aztán bólintott.

– Ez igaz. Akkor nem fogom meg – ígérte. Ahogy a nem messze lévő fa felől felhangzott a csipogás, Edward felfelé pislantott.

– Menjünk egy kicsit hátrébb, hadd menjen oda hozzájuk a madármama – pattant fel, aztán Isist felkapva elhátrált pár métert, mi pedig követtük. Pár perc múlva egy barnás tollú madár szállt le a fészekre.

– Úgy szeretnék én lenni a mamája – sóhajtott fel Isis keserűen. Edward riadtan nézett a mogyoróbarna szemekbe.

– Még bőven ráérsz arra, hogy anyuka legyen belőled. Van még rá sok-sok-sok-sok időd, hallgass rám! – fejtette ki a nézeteit, mire elfojtottam egy kuncogást. Úgy látszik, nem csak én szerettem volna lelassítani az időt, hogy Isist és Edant minél tovább gyereknek tudhassam.

– Szerinted, mit szólnának a többiek, ha vennénk Isisnek egy kiskutyát? – kérdeztem, miután elaltattuk a kicsiket. Isis egész délután figyelte a fészket, és arról csacsogott, hogy mennyire jó lehet a madármamának, hogy vannak fiókái. Nagyon beleélte magát a dologba, hogy egyszer majd ő is vigyázhat a saját kisbabájára, de valahányszor ezt hangosan ki is fejtette, Edward olyan arcot vágott, mint aki beleharapott a világ legsavanyúbb citromába.

– Rosalie biztosan kiakadna – nevetett fel Edward. – Tele lesz szőrrel az egész lakás, én ugyan nem fogok takarítani egy bolhás dög után! – figurázta ki a nővérét vigyorogva.

– Igen, ő valószínűleg, nem díjazná az ötletet – kuncogtam fel, miközben kinyitottam az ablakot, hogy a kellemes tavaszi szellő besodorja a virágok illatát a hálószobánkba. – De talán, ha kapna valami szép ajándékot bocsánatkérésként… – simítottam végig Edward mellkasán, mikor mellém lépett. – Te úgyis tudod, mit szeretne – mosolyogtam rá kérlelőn.

Jól esett valami olyan tervezgetése, ami hosszú távra szólt – mintha elűzte volna a ránk váró feladat felhőit azt bizonyítva, hogy még az után is lesz lehetőségünk olyan dolgokra vállalkozni, mint egy háziállat gondozása.

– Hát inkább egy kutya, minthogy ideje korán legyünk nagyszülők – fintorodott el. – Csak az a kérdés, hol találunk olyan kutyát, aki nem rémül halálra ösztönösen a közelünkben? – vonta fel a szemöldökét Edward.

– Biztosan találunk majd egy bátor, vállalkozó szellemű ebet, aki megfelel a célra – vontam meg a vállamat. Edward szemében huncut fény csillant. – Na mondd! – sóhajtottam fel.

– Mit? – kérdezte ártatlan arcot vágva.

– A poént a fajtámról… – forgattam meg a szemeimet.

– Honnan veszed, hogy poénkodni akartam? – ráncolta össze a homlokát meglepetten, mintha fogalma sem volna, miről beszélek.

– Mert pont úgy néztél rám, ahogyan Emmett szokott, mielőtt azt mondja például, hogy: Minek költsünk pénzt kutyára? Csak változzon át az egyik farkaskoma, és máris megvan a háziállat. – Edward egy másodpercig komoly arccal nézett rám, aztán kitört belőle a nevetés. – Hé, nem ér kiröhögni! – csaptam rá a vállára.

– Azt hiszem, sürgősen el kell beszélgetnem Emmettel! – túrt bele a hajába szórakozottan, miközben még mindig rázkódott a válla az elfojtott kacagástól.

– Miért is? – értetlenkedtem.

– Mert az előbb, mikor olyan arcot vágtam szerinted, amilyet ő szokott, éppen arra gondoltam, hogy milyen izgató is vagy ebben a hálóingben, és hogy milyen paradox, hogy mégis mennyire meg szeretnélek már szabadítani tőle – mért végig azzal a félmosollyal az arcán, amitől megremegett a lábam és libabőr szaladt végig a karomon.

– Ó! – nyögtem fel, és jelenleg ez volt tőlem a legértelmesebb válasz, amire képes voltam.

– Szóval, ha Emmett tényleg így szokott rád nézni, akkor kénytelen leszek darabokra tépni őt – hajolt hozzám, hogy megkapjam tőle életem legérzékibb csókját.

Remegő lábakkal próbáltam talpon maradni, miközben a keze lassú mozdulatokkal csúsztatta le a hálóingem pántjait a vállaimról. Ahogy a vékony anyag suhogva lehullott a földre, halk, elégedett mormogást hallatott. – Gyönyörű vagy! – hajolt rá a kulcscsontomra, hogy aztán nem sokkal később lejjebb merészkedhessen a mellemhez. Az elmúlt két éjszaka is szeretkeztünk, de ez most valahogy más volt. Sokkal gyengédebb, sokkal érzékibb…

Edward a csípőmnél fogva megemelt és a falhoz támasztott, miközben a lábaim köré fonódtak. Ahogy belém hatolt, a tekintetünk is összeolvadt, a porcikáimat pedig elektromos bizsergés járta át. Igyekeztem visszafogni magam, de akaratlanul is újra és újra felnyögtem, ahogyan Edward kínzóan lassú mozdulatokkal a magáévá tett.

– Istenem… Istenem… – Az ujjaim begörbülve kapaszkodtak bele a márványhátba, miközben a gyönyör végigszáguldott a sejtjeimen megremegtetve az egész testemet. Éreztem, ahogy Edward is megfeszül mozdulat közben, aztán mély nyögés hagyja el a száját. – Ó, istenem, ez… – sóhajtottam fel lehunyt szemekkel.

– Tökéletes volt – fejezte be Edward a mondatomat.

– Igen, az – helyeseltem az ajkaimat nyújtva egy csókra, amit azonnal meg is kaptam. Egymásba forrva jutottunk el végül ágyig, hogy aztán ott kényelmesebben folytathassuk egymás szeretgetését még hosszú órákon át.

A másnap reggel túl korán jött el – ijesztően korán. Valamikor hajnalban már felriadtam az álmomban tudatosuló gondolatra, hogy ennyi volt. Pár óra, és elindulunk hazafelé, aztán pedig olyasmi vár ránk, ami még a legrosszabb rémálmaimat is felülmúlja.

Azonnal olyan éber lettem annak ellenére, hogy csak későn aludtam el, mintha megittam volna egy hordónyi kávét, és képtelen voltam visszaszenderedni. Edward gyengéden simogatta a hátamat, de nem szólalt meg – valószínűleg, pontosan tudta, hogy mi aggaszt, és úgy gondolta, még nem állok készen arra, hogy beszéljünk róla.

Igaza volt – legszívesebben elfelejtettem volna az egészet. Persze, nem tehettem… Nem hagyhattuk cserben a többieket, és bárhová is bújtunk volna, a Volturi előbb vagy utóbb, úgyis ránk talál. Le kellett zárnunk ezt az ügyet egyszer és mindenkorra, hogy ha nem is teljesen normális, de legalább békés életet élhessünk mindannyian.

A reggel nagyon csendesen telt, még Isis is elég szótlan volt, csak akkor élénkült fel egy kicsit, mikor megengedtem neki, hogy kimenjen a hátsó kertbe elbúcsúzni a már kikelt fiókáktól. Kirángatta magával Edant is, miközben én lezártam az utolsó összepakolt bőröndünket is.

– Kiviszem őket – jelent meg Edward az ajtóban. Arrébbléptem a csomagoktól, de ahelyett, hogy azokkal foglalkozott volna, hozzám sietett, és szorosan magához ölelt. Belemarkoltam az ingébe, és mély levegőket véve igyekeztem nem sírni.

– Jól vagyok – mondtam végül pár perc után, bár ez egyáltalán nem volt igaz. Edward még egyszer végigsimított a hátamon, aztán eleresztett. Az ő arca is gondterhelt volt, mikor lementünk az emeltről, de mielőtt kiléptünk volna az ajtón, a vonásai hirtelen ellágyultak – nem értettem, hogy miért, egészen addig, míg Mrs. Modesta háza felé nem intett a fejével. Én is megpróbáltam összeszedni magam a látszat kedvéért, bár úgy éreztem, a világ legpocsékabb színésznője vagyok.

– Már mennek is? – Mrs. Modesta éppen akkor lépett ki az udvarára, mikor Edward betette a bőröndjeinket a csomagtartóba.

Az öreg hölgy még az első napon, a kezdeti csodálat után, gyorsan sütött nekünk egy almatortát, aztán áthozta, csak hogy megismerhessen minket. Igazán kedves nő volt, csak folyton azon aggódtam, hogy a gyerekek valamivel elszólják magukat előtte vagy olyasmit tesznek, amit a korukbeliek nem igazán szoktak. De szerencsére, Isis és Edan nagyon ügyesek voltak. Legalább olyan ügyesek, mint az apjuk…

– Igen, haza kell mennünk. Tudja, a munka… Örül az ember, ha egy kis szabadságot kap, hogy együtt lehessen a családjával – sóhajtott fel Edward. Ha nem tudtam volna az igazat, én is elhittem volna neki, amit mond – hihetetlenül meggyőzően tudta játszani a szerepét.

– Még mindig képtelen vagyok elhinni, hogy már a húszas éveik közepén járnak… – mért végig minket a szemüvege mögül Mrs. Modesta. Edward azt mesélte neki, hogy kivett pár napot a munkahelyén, és eljöttünk egy kis családi kikapcsolódásra. Valamint, hogy mindketten huszonhat évesek vagyunk. – Annyira fiatalnak néznek ki. És már három gyerek meg munka… Hihetetlen – csóválta meg a fejét.

– A szerelem fiatalon tart – mosolyodott el Edward, aztán elsietve mellettem egy puszit nyomott az arcomra.

– Igazán szerencsés, angyalom, hogy ilyen férjet fogott ki – fordult hozzám a nő. – Szinte lángol a tekintetében a szerelem. Ritkán látni ilyet.

– Igen, tudom – próbáltam mosolyt erőltetni az arcomra, miközben Isis és Edan kezét szorongattam. Edy már bent ült a kocsiba, és szundikálva tudomást sem vett a világról.

– És ezek a kis angyalkák is… Istenem, sosem láttam még ilyen gyönyörű gyerekeket – simogatta meg a gömbölyded babaarcocskákat csillogó szemekkel. – Sajnálom, hogy máris menniük kell. Talán, egyszer ideköltözhetnének véglegesen is… – nézett a ház felé. – Igazán takaros kis otthon egy ilyen szép családnak – hümmögött maga elé.

– Igen, talán… Majd egyszer… – szorult össze a torkom a gondolat lehetetlenségétől. – Viszontlátásra, Mrs. Modesta! – köszöntem el, mikor Edward ismét megjelent, és felkapva Isist beültette a gyerekülésbe. Megfogtam Edant, és őt is beültettem a másik oldalról a helyére. Még egy utolsót intettem az öreg hölgynek, amit viszonzott, aztán beszálltam én is az anyósülésre.

– Indulhatunk? – nézett rám Edward gyengéden. Mély levegőt vettem, aztán bólintottam.

– Igen, mehetünk. – Ahogy a motor halkan felberregett, rá kellett harapnom az alsó ajkamra, hogy ne sírjam el magam. Miért kell minden tökéletes dolognak véget érnie?

33. fejezet

Elkezdődött

Russel szállítása okozta számunkra a legnagyobb problémát. Nem vállalhattuk a kockázatot, hogy emberek közé vigyük őt, ezért Jasper lefoglalt egy kis magángépet a szállításához. Ő, Alice, Daniel és Aidan kísérték akár a foglyokat, míg mi úgy tettünk, mintha nyaralni indulnánk, és egy turistajáratra foglaltunk jegyet.

A reptéren igencsak nagy feltűnést keltett, mikor megjelentünk – több okból is. Edwardék szépsége is elég lett volna ahhoz, hogy mindenki figyelmét felénk fordítsa, de erre még rátett egy lapáttal Jonathanék jelenléte is – szerintem, az emberek sosem láttak még ennyi indiánt együtt ezen a helyen.

Isis és Edan izgatottan nézelődött, miközben Edward elintézte az útleveleket, én viszont úgy éreztem, mintha éppen a vesztőhelyünk felé sétálnánk. Legszívesebben a karomba kaptam volna Isist, a fogaim közé vettem volna Edant az ingecskéjénél fogva, aztán megragadtam volna Edward kezét, és pucolás. Ehelyett görccsel a gyomromban haladtam át az ellenőrző kapun a kicsikkel.

A repülőút kivételesen cseppet sem tűnt hosszúnak. Mintha az idő direkt felgyorsult volna, csak hogy még kevesebb maradjon nekünk így együtt. Edward kezét szorongattam, és igyekeztem visszafojtani a pánikrohamot, ami iszonyatos erővel ki akart törni a mellkasomból.

Ahogy hallgattam a velünk utazók izgatott beszélgetésének zaját, csak még inkább tudatosult bennem, hogy mi nem nyaralni megyünk, de még csak nem is üzleti útra. Valószínűleg a többiek is érezték a hatalmas súlyt a mellkasukon, mert mindenki csendben ült a helyén. A farkasok közül volt, aki a gondolataiba merülve nézett ki az ablakon, vagy csukott szemmel úgy tett, mint aki alszik, míg a Cullen párok leginkább azzal töltötték az időt, amivel én és Edward is – egymást nézték.

A kicsik szerencsére elszenderedtek a mellettünk lévő székekre rögzített gyerekülésekben, így nem érezték azt a fesztültséget, ami belőlünk áradt. Nem tudtam, hogy bírnak ilyen nyugodtan aludni, de irigyeltem őket. Az érettségük ellenére talán nem tudták még úgy felfogni a veszély nagyságát, mint mi.

Az egyetlen gondolat, amitől egy hajszálnyit könnyebbnek éreztem a lelkemet, hogy legalább az öcsémet jó helyen tudhattam. Ha velünk történik valami… Nem. Amíg vissza nem érünk – javítottam ki önmagamat. –, addig Saore és Juliette vigyáznak rá. Egy szerettem biztonságban van.

– Kérem, kapcsolják be az öveiket, a leszállást nem sokára megkezdjük! – A recsegő hang olyan volt, mintha a halálos ítéletünket mondta volna ki valaki. Az ujjaim önkéntelenül szorosabban fonódtak Edward kezére, miközben zihálva kapkodni kezdtem a levegőt.

– Mindjárt lent leszünk, nem kell félnie – szólt oda nekem az egyik stewardess, ahogy elhaladt mellettünk. Az arcán együttérző mosoly volt, ezért én is magamra próbáltam kényszeríteni egyet, de csak egy szájrándulásra futotta a lelki erőmből.

– Nyugalom, kedves, lélegezz mélyeket – suttogta Edward, miközben bekapcsolta az övemet. Hálásan pislogtam rá, mert nem voltam biztos benne, hogy az ujjaim remegésétől én képes lettem volna-e erre.

A repülőtér úgy zsongott a sok embertől, hogy beleszédültem. Az olasz nyelv érthetetlen susmorgása csak még egy lapáttal rátett erre az érzésre. Carlisle, Nate, Joshua és Edward elmentek kocsikat bérelni, miközben mi lehuppantunk a váró székeire. Éreztem, hogy kiver a víz és kezdett hányingerem is lenni.

– Ki kell mennem a mosdóba – álltam fel végül szédelegve.

– Vigyázok a gyerekekre – ajánlotta Esme. Bólintottam egyet, aztán elsiettem a kék tábla felé, amelyen az állt: TOILETTE. Gyorsan feltéptem az ajtót, aztán a legelső kabinba lépve előre hajoltam, hogy kiadjam magamból, amit Edward még otthon belém erőltetett – merthogy üres gyomorral nem lehet kibírni egy hosszú repülőutat.

Mélyeket lélegezve egyenesedtem fel, aztán a mosdóhoz akartam menni, de megtorpantam.

– Jól vagy? – Rosalie a fal mellett állt maga előtt összefont karokkal, és engem figyelt.

– Igen, minden rendben – bólintottam, aztán megnyitottam a csapot, és kiöblítettem a számat. – Sajnálom, hogy ilyen… gyenge vagyok – sóhajtottam fel, mikor egy kéztörlő jelent meg az orrom előtt. Elvettem Rose-tól, és letöröltem magamról a vízcseppeket.

– Hidd el, ha képesek lennénk ilyen emberi dolgokra, mind itt állnánk sorban a mosdó előtt – szólalt meg, mire meglepetten néztem fel rá. – Azt hiszed, hogy csak te vagy halálra rémülve? – nevetett fel keserűen.

– Nem – ráztam meg a fejemet. – Csak ti annyira jól kezelitek ezt az egészet, én meg… – néztem a tükörbe. Az arcom elkínzottnak tűnt, a bőröm majdnem olyan sápadt volt, mintha vámpír lettem volna, a kezeim pedig még mindig remegtek.

– Jobb színészek vagyunk, ennyi – vonta meg a vállát Rosalie. – A Volturival szembenézni… Azt hiszem, ez minden vámpír rémálma. De a gondolat, hogy annak is eléjük kell járulnia, akit szeretünk, még ennél is sokkal ijesztőbb.

– Emmettel nem lesz semmi gond, ő nagyon erős – próbáltam gyorsan megnyugtatni.

– Igen… Igen, tudom – sóhajtott fel. – De mégis… – Rosalie tekintete hirtelen olyan nyílttá vált, amilyennek még sosem láttam azelőtt – mintha levetette volna az álarcát előttem, most először. – Rettegek – ismerte be a szemeimbe nézve, miközben az aranyszemekben ezernyi érzés kezdett kavarogni.

Élesen szívtam be a levegőt, hogy aztán felé induljak, de egyetlen lépés után előttem termett, és mielőtt még én ölelhettem volna meg őt, a hideg, fehér karok körém fonódtak.

– Tudom, hogy néha szörnyű vagyok, és ha ezt túléljük, én letagadom mindenki előtt, ezt az egészet, de úgy félek – suttogta a fülembe. – Olyan hideget érzek a mellkasomban, hidegebbet, mint én magam vagyok. – Éreztem, ahogy Rose ujjai megmarkolják az ingemet a hátamon.

– Nem lesz semmi baj. Jasper terve sikerülni fog, elintézzük őket, aztán hazamegyünk. Mind. – Bár egyetlen szavamban sem voltam biztos, igyekeztem meggyőző lenni. Pár pillanatig csak csendben öleltük egymást, aztán Rosalie elhúzódott tőlem.

– Igen. Igen, így lesz – bólogatott. – Gyere, menjünk! – intett a fejével az ajtó felé kelletlenül. Mély levegőt véve indultam el, de mielőtt még kiléphettem volna a váróba, Rosalie a fülemhez hajolt. – Ha ezt elmondod valakinek, hiába vagy a húgom, megbánod – suttogta, mire őszinte vigyor ült ki az arcomra. Nem a fenyegetés, hanem a megnevezés miatt. Rose csak ritkán éreztette velem, hogy a rokonaként szeret, de így ezerszer többet jelentett, mikor kimondta, mintha minden nap hallhattam volna.

– Nyugalom, nővérkém, hallgatni fogok – nevettem fel rá.

– Minden rendben? – mért végig minket Edward. Rosalie büszkén a magasba emelt fejjel sietett oda Emmetthez, aztán az ujjait belecsúsztatta a hatalmas tenyérbe.

– Igen – feleltem.

Amíg a mosdóban voltam, Emmett, Edward és Carlisle baseball sapkát húztak – ami elég furcsa összképet biztosított a sállal és a kesztyűvel együtt, főleg, hogy odakint volt vagy negyven fok – Esme pedig kendőt kötött a fejére, napszemüveget húzott, és amikor jobban megnéztem, észrevettem, hogy rajta is van kesztyű, csak bőrszínű. Rose követte az anyja példáját, és gyorsan bebugyolálta magát.

– Akkor indulhatunk – lépett közelebb hozzánk Carlisle, majd Esmét kézen fogva elindult a kijárat felé. Jonathan és Joshua közvetlenül az épület elé parkolt le minden járművet, így amint kiléptünk az ajtón, Cullenék azonnal be is szállhattak a fedett helyre.

– Először összeszedjük Jasperéket a magánreptéren, aztán külön válunk – magyarázta Edward, miután elindultunk a nekünk kijelölt autóval a Carlisle vezette kocsikaraván után. – Végül pedig Volterrától nem messze ott hagyjuk az autókat, és gyalog közelítjük meg a várost.

– Értem – bólintottam. Isis izgatottan markolta a gyerekülés szélét, szemei ide-oda rebbenve fürkészték az ablakon át az utat. – Benji – szóltam az anyósülésen helyet foglalóhoz. –, ideadnád kérlek, a szatyrot a lábad mellől? – mutattam a kért dologra, aztán mikor megkaptam, kutatni kezdtem benne. – Tessék, kincsem! – adtam oda Isisnek a kedvenc takaróját, amit mindig szorongatott, ha félt valamitől. A nagy barna szemek hálásan néztek rám, az apró ujjak pedig megragadták a vékony anyagot.

– Veszünk neked egy kiskutyát – csúszott ki pár perc múlva a számon. Egyszerűen képtelen voltam elnézni, ahogy a gyerekeim csendben rettegnek. – Már persze, ha szeretnél… – tettem hozzá.

– Igazi kiskutyát? – tátotta el Isis a száját.

– Persze, igazit – kuncogtam fel tettetve a fesztelenséget.

– Én választhatom ki? – csúszott előrébb izgatottan. Örültem, hogy sikerült kicsit elterelnem a figyelmét.

– Te – egyeztem bele.

– Nevet is választhatok neki? – jött az újabb kérdés.

– Persze – bólintottam rá. Az apró mutatóujj elmélkedve a pici cseresznyeajkakra simult.

– Hmmm… Rendben, gondolkozom – hajtotta vissza a fejét a gyermekülésre, és láttam az arcán, hogy most már nem a ránk váró dolgokon, hanem egy kutyusnéven töri a fejét. Edward rám hunyorgott a visszapillantó-tükörből – most már értettem, miért mondta azt, hogy Isiséknek szükségük lesz rám akkor is, ha már a világ összes tudása a fejükben lesz.

Az ablakon kibámulva igyekeztem megfeledkezni arról, hová is tartunk, de a táj szépsége sajnos, nem tudta elterelni a figyelmemet. Isis és Edan sutyorogva próbáltak rájönni, milyen név illene egy vámpírcsalád kutyájához, de még nem jutottak dűlőre. Szerettem volna ismét gyerek lenni, hogy egy kutya gondolata lefoglaljon annyira, hogy megfeledkezzem a veszélyekről is, de sajnos, ez egy lehetetlen kívánság volt.

Mikor lefékeztünk a magán-repülőtéren, a kocsiban maradtam a kicsikkel. Edward és Benjamin kiszálltak, hogy ha kell, segítsenek, de Jasper úgy tűnt, eléggé kordában tudja tartani Russelt. Beültette őt az egyik kocsi hátsó ülésére, aztán maga is beszállt mellé. Egészen addig ő nyugtatja, amíg Volterrába nem érünk, hogy Isis pihenhessen az akció kezdetéig.

– Minden rendben ment? – kérdeztem hátrapillantva Jasperék autójára, mikor Edward visszaült a vezetőülésbe.

– Igen. Nem volt semmi gond – fordította el a slusszkulcsot, miközben Benji is elhelyezkedett.

Az út további része csendben telt. Eddig bíztathattuk magunkat azzal, hogy még van egy kevés időnk, de most már nagyon a vége felé közeledtünk. Kezdett lemenni a nap, mikor nem messze Volterrától leparkolt a kis karavánunk. A szívem olyan gyorsan kezdett el dobogni, hogy attól féltem, kiugrik a torkomon. Kiemeltem a kicsiket a gyerekülésből, aztán leguggoltam eléjük.

– Nem mozdultok mellőlem, és amíg én nem adok rá engedélyt, addig nem engeded le a burkot a húgod és magad körül, érthető voltam? – néztem Isisre és Edanre aggodalmasan.

– Igen, mami – válaszoltak azonnal kórusban.

– Rendben – húztam magamhoz őket, hogy utoljára összepuszilhassam az arcukat, még mielőtt a pajzs megakadályozhatná ezt. Vettem egy mély levegőt, hogy magamba szívjam az illatukat, aztán Edan felhúzta a védőburkot.

A gyerekekkel az autó mellé húzódva figyeltem, ahogy Rosalie elbúcsúzik Emmettől. A csók, amit váltottak, egyszerre volt szenvedélyes, aggódó és gyengéd, nekem pedig a látványtól összeszorult a gyomrom.

– Megyek utánad, angyalom! – ígérte Emmett, miközben a tekintetük összefonódott.

– Várni foglak – bólintott Rose. Egy utolsó, apró csókot nyomott Emmett szájára, aztán eleresztette őt, és Carlisle-ék mellé lépett. Esme gyorsan végigölelt mindenkit, és csak aztán fogta meg a férje kezét.

– Nem sokára találkozunk – ígérte Carlisle miközben végignézett mindnyájunkon. A tekintete végül Isisen állapodott meg, aki azonnal Russel felé fordult. Edward és Emmett megragadták Russel karjait, hogy Jasper átadhassa az irányítást a kislányomnak. Némi őrjöngés után Russel engedelmesen sétált Carlisle-ékhoz, ahogyan Isis parancsolta neki.

– Vigyázzatok magatokra! – biccentett Edward a szülei felé feszült arccal, aztán utoljára megölelte Esmét.

Ahogy az első csoport elrohant Volterra irányába, a szorító érzés a torkomig kúszott fel.

– Pár perc, és mi is indulunk – lépett hozzánk Jasper. Néhány pillanatig egymás arcát fürkésztük, aztán kinyúlt felém, és magához ölelt. – Ne aggódj, és vigyázz Alice-re és magatokra! – motyogta a hajamba.

– Inkább te vigyázz magadra nagyon! – motyogtam. Mi az erdőben hátvédként, nagyobb biztonságban voltunk, mint ő és az első két csoport tagjai, akik közvetlenül bemerészkedtek a sárkány barlangjába.

– Úgy lesz – mosolygott rám, és egy pillanatra elöntött a testvéri szeretet érzése, amit Jasper irántam érzett. – Legyetek jók, és hallgassatok a mamátokra – pillantott le a gyerekekre, aztán mély levegőt vett.

– Nem sokára… – szorítottam meg a kezét.

– Nem sokára – helyeselt, majd egy halvány mosollyal az arcán Alice-hez sietett, hogy elbúcsúzhasson tőle is.

– Nos… Farkashúgocskám… – lépett elém Emmett.

– Vámpírbátyó – nevettem fel, miközben elöntötték a könnyek a szememet.

– Hé, hé, csak nem fogsz pityeregni? – A mély brummogó nevetés melegséggel töltötte el a mellkasomat. – Nyugalom, nem fogom hagyni, hogy egy is elfusson. Biztonságban lesztek – kacsintott rám.

– Úgy legyen – bólogattam hevesen. Ahogy Emmett magához húzott, szinte teljesen elvesztem a karjai között. Mormogva ütögette meg a hátamat finoman, aztán eleresztett. – Pár óra, és elmegyünk medvére vadászni – nyomott egy puszit végül az arcomra, aztán eleresztett. – Vigyázz rájuk, öcsi! – csapott bele Edward tenyerébe, aki miután elköszönt Jaspertől, mellénk sétált.

– Még szép – ütögette meg a bátyja vállát Edward. – Csak óvatosan… – komolyodott meg a hangja végül. – Kapj el minél többet, de vigyázz a saját bőrödre is.

– Kemény a bőröm – kopogtatta meg magát Emmett vigyorral az arcán, aztán Jasper hívására egy biccentés után otthagyott minket. Edward a karjába húzott, és egy csókot nyomott a halántékomra.

– Azt hiszem, valakik még el szeretnének köszönni – nézett fel, mire követtem a pillantását. Jonathan meghúzódott a többi farkassal az egyik fa mellett arra várva, hogy mikor búcsúzhatnak el tőlem.

– Megbocsátasz, ha egy pillanatra… – néztem fel Edwardra.

– Menj csak – mosolygott rám. Ahogy elindultam a fák felé, Edward halkan felnevetett. Meglepetten fordultam hátra – annyira nem illett ez a fesztelen nevetés a búcsúzkodás hangulatához, de mikor megláttam, hogy az ikrek tipegve követnek engem, ahogyan azt kértem tőlük, én is felnevettem. Egy röpke, meghatott pillantást váltottunk Edwarddal, aztán továbbmentem Nate-ékhez a gyerekekkel együtt.

Mielőtt még bármit is mondhattam volna hosszú férfikarok fontak át és az arcomhoz forró, sima, kemény mellkas szorult.

– Vigyázz magadra, gyönyörűm. – Jonathan lehelete megbizsergette a fülemet, ahogy lehajolt hozzám. – Szeretlek – suttogta alig hallhatóan a szót, ami máskor zavarba hozott volna, de a mostani helyzetben, ha Edward dührohamot kap, akkor sem szidtam volna le miatta Nate-et.

– Vigyázz te is nagyon magadra! Szükségem van az én farkas bátyámra – fordítottam felfelé az arcomat, hogy adhassak egy puszit Nate karakteres állára. – És rátok is szükségem van, úgyhogy csak óvatosan! – fordultam Aidan és Benjamin felé. Ők is megölelgettek, és elköszöntek Isistől és Edantől, majd eligazították a velük tartó fiatal farkasokat és átváltozva Jasperék után iramodtak.

– Akkor most én jövök… – sóhajtottam fel. Edward egy pillanat alatt mellettem termett, és még mielőtt átváltozhattam volna, magához húzott egy csókra. Hallottam Alice, Isis és Edan halk kuncogását, ezért zavartan pirultam el, mikor Edward eleresztett. Szédelegve pislogtam magam elé pár másodpercig, aztán aprót ráztam a fejemen.

– A létemnél is jobban szeretem, Mrs. Cullen, úgyhogy csak ügyesen! – simított végig az arcomon a hűvös kéz.

– Én is szeretlek – néztem fel a kavargó aranyba. Pár pillanatig élveztem a lelkeink összekapcsolódását, aztán mikor Edward eleresztett, hátrébb léptem. Mire átváltoztam, a többiek is felvették a farkas alakot, és a csapatunk elindulhatott a számunkra kijelölt hely felé.

– Mondd meg Nate-nek, hogy kerüljenek kelet felé – hallottam meg Edward hangját magam mellől futás közben. Figyelte a város körül járőröző Volturi őrök gondolatait, nehogy valamelyik csapatunk belefusson egybe. Gyorsan átadtam a kapott információt, aztán oldalra pillantottam, hogy leellenőrizzem Edan és Isis bírják-e az iramot. Kézen fogva rohantak mellettünk a menetszél miatt kipirult arcocskával – Isis szemeiben láttam, hogy erősen koncentrál, és az irányváltásokkal kapcsolatban inkább a testvérére támaszkodik.

Mikor Edward lelassított, majd megállt, mi is követtük a példáját. Még bőven a fák között voltunk, de a szemeink elég élesek voltak ahhoz, hogy lássuk Volterra vörösesbarna falait és a mögöttük lenyugvó nap utolsó sugarait.

Egy pillanatra csodálat öntött el – a város gyönyörű, régi és méltóságteljes volt még így kívülről is. Amennyire nem illett a Cullen házra a vámpírtanya kifejezés, annyira el tudtam képzelni, hogy Volterra ősi falai között több száz éves vámpírok rejtőznek.

– Nos? – Alice idegesen pislantott a testvére felé.

– Jaspernek igaza volt – feszült meg Edward arca. – Aro mindenképpen ki akar irtani minket. A megbeszéléshez összehívta a Volturi minden tagját és jó pár szemtanút is. Most, hogy Giannától megtudta, Russel már vámpír, azzal akar megvádolni minket, hogy lázadásra készülünk. A vádak között szerepel a farkasokkal való barátkozás, a házasságom az egyikükkel – vetett felém egy röpke pillantást –, és egy új hibrid, korcs faj létrehozása – vicsorodott el, amiből tudtam, hogy Aro a gyerekeinket illette a fenti jelzőkkel. Átadtam a megtudottakat Nate-nek, miközben azon elmélkedtem, hogyan végeznék azzal a mocskos fő-vérszívóval.

– Aro mindig is értett az igazság más színben való feltüntetéséhez – sóhajtott fel Alice. – De így legalább a mi malmunkra hajtja a vizet. Mások előtt nem végezhet azonnal Carlisle-ékkal, ezért ő húzni tudja majd az időt, amíg kell.

– Így van – értett egyet Edward. – Hamarosan odaérnek a városkapuhoz – tolmácsolta.

Nate-ék is mindjárt a várakozóponton lesznek – lestem bele Jonathan gondolataiba.

Isis feszülten huppant le a földre, valószínűleg a képessége használatától dupla annyira kifáradt, mint a testvére. Edan valahogy sokkal könnyebben használta már a pajzsát – olyan volt, mintha figyelnie sem kéne arra, hogy fel legyen húzva. Ezzel szemben Isis képessége csak fókuszálással együtt működött.

Aggódva fürkésztem a környéket, miközben nyomon követtem, hol tart a második csapat. Mikor ők is megálltak – kissé közelebb Volterrához, mint mi –, Edwardra pillantottam. Az arca feszült volt – tudtam, hogy figyeli a mieink és a Volturi gondolatait is –, ezért nem akartam túlságosan zavarni. Leültem én is a fűbe, és mélyeket szippantottam a levegőből, hogy megérezzem, ha valaki közeledne felénk.

– Carlisle-ék a városban vannak – szólalt meg pár perc után Edward. – Nem sokára értük mennek. Aro már utasította Demetrit és Felixet. Amint Gianna visszakapja az emlékeit, Jonathanék indulhatnak. Majd szólok…

Rendben.

– Még mindig nem látsz semmit? – kérdezte Edward a húgát, aki bosszankodó fejrázással válaszolt.

– Túl sokan hozhatnak döntést ebben a harcban, és túl sok az alternatív következmény ezáltal. Csak annyit tudok, hogy Carlisle-ék elhaladnak amellett az üzlet mellett, semmi mást – préselődtek össze az apró ajkak.

Idegesen kaparásztam magam előtt a földet, miközben hol a fák között fürkésztem a városfalakat, hol a gyerekeket ellenőriztem. Ez a várakozás rosszabb volt, mint bármi más. A gyomrom kezdett teljesen kikészülni, és úgy éreztem, megőrülök. Ahogy Edward hirtelen megmoccant, felkaptam a fejemet.

– Arónál vannak – mondta ki hangosan, amit megtudott, mire a szívverésem a háromszorosára gyorsult. – Elkezdődött.

34. fejezet

A trónteremben

Őrjítő volt, hogy nem láthatom a saját szememmel, mi történik az első csapatunkkal. Edward persze, szinte minden percben közvetített, de ez nem volt ugyanaz. Mintha egy filmet néztem volna kép nélkül, csak hanggal. Egy filmet, amelyben a szereplők – a szeretteim – egy másodperc alatt meghalhatnak.

Görcsölő gyomorral próbáltam visszafojtani a nyüszkölést, ami elő akart törni a torkomból.

– Aro most fogadja őket – közölte Edward. – Mindenki ott van. Az egész Volturi, és… Carlisle felismert néhány nem hozzájuk tartozó vámpírt is Egyiptomból és Dél-Amerikából, de vannak ismeretlenek is.

Ismételd. Ismételd, amit mondanak. Kérlek… – könyörögtem izgatottan. Edward a kicsik felé pillantott – mérlegelve, hogy árthat-e nekik, ha túl sokat hallanak –, aztán végül mégis bólintott.

– Üdvözöllek, barátom! – kezdte Edward teljesen más hangon, mint a sajátja – borzongva jöttem rá, hogy valószínűleg Arót utánozza. Alice maga köré fonta a karjait, mintha fázna. – Örülök, hogy elfogadtad a meghívásomat. – A behízelgő modort akár még barátságosnak is lehetett volna nevezni, ha nem lett volna benne az a sejtelmes, fenyegető él.

– Aro! – váltott át Edward hangja Carlisle-éra, és önkéntelenül is aprót hajtott a fején, ahogyan az apjától is láthatta. – Természetesen, én is örülök a viszontlátásnak, de valójában, én kértem penitenciát, nem te hívtál meg – javította ki Carlisle a Volturi vezetőjét.

– Persze, persze, de mit is számít ez. A lényeg, hogy itt vagy. Vagyis… vagytok. Bemutatnád, kérlek, a barátaidat? – Edward hangja visszaváltott a megszokottra.

– Most felállt a trónjáról, és közelebb megy hozzájuk – közvetítette. Visszafojtott lélegzettel vártam, hogy megérinti-e Carlisle-t, mert akkor lebukunk. Mikor Edward elégedett arccal pislantott a lányunk felé, kíváncsian vakkantottam.

– Russel halkan morogni kezdett, ahogy Aro feléjük lépett – közölte Edward, de még mindig nem értettem.

– Megparancsoltam neki, hogy ha Aro meg akarná érinteni őket, vaduljon meg egy kissé – szólalt meg halk hangon Isis.

– Egy újszülöttől ez normális reakció. Nem szeretik, ha a közelükbe mennek, ezért gyilkolják egymást is az újszülött seregekben a tagok – többek között. Okos ötlet volt! – dicsérte meg Edward, és a farkasok is csóválni kezdték a farkukat. Büszkén húztam ki magam. – Aro még nem akar gondot. Ha Russel támadna, elterelődne a figyelem rólunk. Fél, hogy nem lenne újabb esélye a vádaskodásra. Nem megy a közelükbe – rázott aprót a fején Edward.

– Helyes – mosolyodott el Alice. – Folytasd – kérte helyettem is, mire Edward ismét Carlisle hangján kezdett beszélni.

– Nem a barátaim. A családom – jött az újabb korrigálás. – Ő itt Esme, a feleségem. Rosalie, a lányom és Russel, a családunk új tagja – ferdítette el egy kicsit az igazságot. – De gondolom, hallomásból mindannyiukat ismered már – utalt Carlisle a kémkedésekre, de Aro nem vette fel a kesztyűt. – Mint láthatod, Russelt átváltoztattuk, minden rendben van. A családja úgy tudja, megszökött otthonról. Kaptak búcsúlevelet, és Russel elég nehéz természetű tinédzser volt ahhoz, hogy hihető is legyen a történet. Nem szegtünk szabályokat.

– Igen, igen, nagyon elégedett vagyok – hümmögött Aro. – De nem teljesen. Elég aggasztó híreket kaptam felőletek. – Edward halk morgással adta a tudtunkra, hogy egyáltalán nem tetszenek neki a Volturi vezetőjének gondolatai.

– Aggasztó híreket, nocsak? – Egy kívülálló számára Carlisle hanglejtése egész szórakozottnak tűnhetett, de mi pontosan tudtuk, hogy legalább annyira feszült, mint mi.

– Igen, barátom, úgy bizony. Éppen ezekről a hírekről beszélgettünk a többiekkel, de úgy gondoltam, az lenne igazságos, ha titeket is meghallgatnánk…

– Rohadt szemétláda! – sziszegte Edward a fogai között, aztán az ikrek felé kapta a fejét. – Ezt nem hallottátok… – figyelmeztette őket.

– Igen, papi – mosolyodott el halványan Edan. Isis is bólintott, de ennél többre most nem volt képes. Az arcocskája még mindig feszült volt, és a tekintete alapján nem két-három, hanem legalább negyven-ötven évesnek saccoltam volna. A lelkiismeret-furdalás ostorként csapott végig rajtam, amiért nem voltam képes megvédeni a gyermekeimet. Nekik most egy meleg szobában kéne lenniük, biztonságban, nem pedig egy erdő közepén az életükért aggódva.

– Hallhatnám, hogy milyen hírekről van szó? – érdeklődött Carlisle.

– Természetesen. Először is, hogy farkasokkal barátkoztok… – kezdte Aro a felsorolást. – Mi okotok lehet egy másik, természetfeletti, erős fajjal összefogni? – utalt az árulás gondolatára, de nem merte még kimondani. Valószínűleg, hatásosabbnak gondolta a kis színjátékát, ha szép apránként csepegteti a többieknek a hazugságait, mintha egyszerre zúdítja a nyakukba bizonyíték nélkül.

– Vádolsz minket valamivel, Aro? – érdeklődött Carlisle.

– Egyelőre nem, barátom. Csak szeretnénk mind tisztán látni. Válaszolnál a kérdésemre? – Hirtelen egy régi horrorfilm jutott eszembe. Egy teljesen átlagos, kedves arcú férfi megállított az utcán egy középkorú nőt, hogy megkérdezze tőle, mennyi az idő. Kedves volt, udvarias, a nő pedig teljesen nyugodt maradt. Mi történhetne vele egy verőfényes délutánon az utca közepén? Egy idő után még az én szívverésem is lenyugodott a kanapén ülve, és szórakozottan vettem a számba egy újabb szem pattogatott kukoricát. Aztán csak a kés villanását lehetett látni. A kígyó alattomosan lecsapott…

Tényleg ilyen lehet… – szólalt meg Joshua végigkövetve az emlékeimet gondolatban. – Egy kígyó, aki a lábad körül tekereg kedvesen, elhitetve veled, hogy csak egy ártalmatlan sikló. Aztán mikor lehajolsz megsimogatni, belemélyeszti a méregfogait a kezedbe, és a görcsben rángó tested körül siklik élvezkedve, míg el nem hagyja az utolsó lélegzet is a tüdődet – öntötte szavakba a megérzéseimet.

– Egyszerűen csak békét kötöttünk velük. Hagyják, hogy a területükön éljünk, amíg nem bántunk senkit. Ennyi – zökkentett ki Carlisle hangja a közös elmélkedésből. Ismét megpróbáltam a figyelmem nagy részét Edward közvetítésére fordítani.

– Ennyi lenne? – A vámpír hangja jókedvűnek hangzott, és egyáltalán nem illett Edward komor arckifejezéséhez. – Akkor lenne pár kérdésem… Miért pont ott telepedtetek le, mikor olyan helyen is megtehettétek volna, ahol nincsenek farkasok? – Pár pillanatig csend volt, Edward csak azután folytatta – Carlisle jól megfontolhatta a szavait.

– Mikor először Forks mellé költöztünk, fogalmunk sem volt róla, hogy farkasok élnek ott. És mire rádöbbentünk, már megszerettük a helyet.

– És másodszorra meg harmadszorra? Miért mentetek vissza oda újra és újra? – követelte a választ egy új hang.

– Caius – tátogta oda nekem Alice.

– Jogos a kérdés. Ha tudtátok, ellenség él azon a területen, miért nem választottatok más várost? – ismét Aro vette át a szót.

– Mit éreznél, ha el kéne hagynod Volterrát? Nem akarnál visszatérni az otthonodba, amikor csak lehetőséged van rá? Persze, lehet, hogy te nem is érted, mit jelent az otthon szó. – Carlisle hangja egyáltalán nem tűnt lenézőnek, inkább tényként könyvelte el, hogy Arónak nincsenek erről tapasztalatai. – Inkább valahogy másképp kéne elmagyaráznom … Hol találnál még egy ilyen jó rejtekhelyet az emberek elől? Vagy ilyen hatalmas, díszes tróntermet? A praktikus és szép része biztosan hiányozna, nem igaz? – fogta meg egy másik oldalát a dolognak.

– Szóval, kötődtök a helyhez, ezért szövetséget kötöttetek a farkasokkal, hogy időnként eltölthessetek ott némi időt – foglalta össze a lényeget Aro. – Akkor már csak azt nem értem, hogy puszta szövetségből miért vett feleségül a fiad egy farkast? Csak nem volt benne az egyezségben az is, hogy el is kell hálnia valakinek? – vált kissé gúnyossá a hangja.

– Szerelem. Ez volt az ok, amiért Edward, a fiam nőül vette Isabellát, az egyik farkast. Egyszerű és prózai, mégis csodálatos ok, nem gondolod? – érdeklődött Carlisle. Ha nem tudtam volna, hogy életek múlnak ezen a beszélgetésen, egyszerű, teázás melletti, baráti csevelynek hittem volna.

– Szerelem, ez tényleg csodás! – Edward összecsapta a tenyerét, mire összerezzentem.

– Elnézést, ez csak… Önkéntelen – nézett felém bocsánatkérően, hogy megint utánozta a látottakat, majd ismét a feladatára koncentrált.

– És milyen romantikus… Mint egy Rómeó és Júlia történet, ahol a két ellenséges család egy-egy tagja egymásba szeret. Halálosan… – Az utolsó szótól végigfutott a hideg a gerincem mentén. Annyira kétértelműen hangzott, mintha csak fenyegetésnek szánták volna beszélgetés-köpenybe rejtve.

– Van esetleg még valami, amire magyarázatot szeretnél?

– Csak még egy apróság… – Aro hangja vonatottá vált. – Mi vett rá arra, hogy egy új faj létrehozásával kísérletezz? – Edward arca megrándult, és tudtam, hogy elérkeztünk a legkényesebb ponthoz.

– Az egész terem felhördült. Aro nem beszélt nekik előre Isisről és Edanről. Így nagyobb a sokk, és kevesebb idejük jut átgondolni a dolgokat. Arónak pedig nagyobb esélye van meggyőzni őket az igazáról – magyarázta meg Edward a Volturi vezetőjének tetteit. Azt kívántam, bár én is a fejébe látnék, hogy előre tudjam, mi fog történni, és meg is akadályozhassam.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz, Aro! – lett feszültebb Carlisle, mintha a gondolat, hogy az unokáiról ilyen tárgyasított hangon beszélnek, bántotta volna.

– Szerintem, nagyon is tudod! – Caius stílusa teljesen más volt, mint a társáé, a méreggel átitatott szavak a szájából most már igazi vádként hangzottak el. – Új fajt hoztatok létre, te és a családod. Farkas és vámpír keverékeket. Egy fiút és egy lányt, akik ki tudja, milyen erővel rendelkeznek, mennyire tudják szabályozni magukat, mi lesz belőlük az idő múlásával, és mekkora veszélyt és fenyegetést jelentenek mindannyiunkra nézve!

– Az unokáimat, Isist és Edant Isten, a Természet, egy Felsőbb Erő – vagy nevezzük bárhogyan – alkotta. Edward és Isabella szerelmének a gyümölcsei, mesterséges rásegítés nélkül születtek erre a világra. Az egyetlen, amivel vádolhatsz minket, hogy nem öltünk meg két csecsemőt – közölte fojtott hangon Carlisle.

Sejtettem, hogy micsoda vihar tombol benne, mert a hallottak után én is csak épphogy vissza tudtam fogni magam. A torkom mélyéről folyamatos morgás tört fel, miközben az izmaim megfeszültek, a számban pedig összegyűlt a nyál a vágytól, hogy belemarhassak a gyermekeim létezésének jogosságát megkérdőjelező démonba.

– Lehet… De tudja ezt valaki bizonyítani? – vádolta hazugsággal Carlisle-t Aro, miután pár perce még a barátjaként szólította meg. Nem értettem, hogy hihet egyáltalán valaki neki. Hát nem látják, milyen kétszínű? Nem veszik észre, hogy a hatalomért bármire képes lenne?

– Tudják – szólt Edward most hozzám. – Csak félnek tőle és attól, hogy mi történne, ha nem lenne a Volturi. Még Jasper és Carlisle is elismerik, hogy szükség van irányításra. Szerintem is szükség van rá – mondta ki zavartan, mire elképedve kerekedtek el a szemeim, és a farkasok is Edward felé fordították a fejüket. – Nyugalom, nem Aro irányítására vágyom! – tette hozzá gyorsan. – Mi tudjuk, hogy egy uralkodót le lehet váltani, ha nem a népe érdekében kormányoz már, és a helyére lehet ültetni egy jobb vezetőt, de a fajtánk többségének kényelmes a jelenlegi felállás.

– Ha nem vétenek a szabályok ellen, soha nem is kell talán találkozniuk a Volturival – magyarázta meg Alice röviden.

Gyávák – morogtam.

– Csak nem akarnak meghalni más baja miatt – vonta meg a vállát Edward.

És szerinted, ez normális hozzáállás? – bosszankodtam.

– Nem. Emberi. Te sem rohansz egy prágai tűzesethez, hogy kiments egy idegent a lángokból, és az összes véredet sem adod oda a betegeknek. Megtehetnéd, hogy a saját életedről mondasz le, hogy az utolsó cseppel is megments valakit, de az ember mérlegeli, hogy mennyit tenne meg másokért a saját kárára – fejtette ki Edward, és be kellett ismernem, igaza van.

Oké, oké, inkább folytasd… Mi történik? – bökdöstem meg az orrommal az oldalát.

– Carlisle azt mondta, hogy Isisék nem veszélyesek egyáltalán. Uralják a szomjúságukat és eszükben sincs sem embernek, sem más lénynek ártani – foglalta össze azt, ami a beszélgetésünk alatt történt.

Mit válaszolt Aro? – kérdeztem izgatottan.

– Hogy lehetnénk biztosak abban, hogy ez később sem fog változni? Még sosem léteztek ilyen lények ezen a világon, nincs előttünk példa. Vagy talán, ki mered jelenteni teljes bizonyossággal, hogy az idő múlásával nem őrülhetnek bele a vérszomjuk elfojtásába, és nem kezdhetnek el tombolni? Meg mersz esküdni rá, hogy nem lesznek fizikailag sokkal erősebbek, mint mi, és ha az őrület eluralkodna rajtuk, meg tudjuk majd állítani őket? – sorolta a kérdéseket Aro.

– Azt sem tudhatod előre, hogy nem születik-e erre a világra egy egyszerű ember, aki egy szép napon feltalál majd valamit, amivel kiirthat minket. Mégsem gondolod úgy, hogy le kell mészárolni az egész emberiséget, hátha később majd a végünket okozza valamelyikük.

– Valamiért úgy érzem, nagyobb az esély arra, hogy egy új, erős faj kerekedik fölénk, mint hogy egy ember – ejtette ki gúnnyal a szót Caius. – rájön, milyen módon öljön meg minket.

– Alábecsülöd az embereket, Caius, mint mindig. – Carlisle tisztelete az emberek iránt tagadhatatlan volt. Míg a legtöbb vámpír valamiféle istenségnek tartotta magát – vagy legalább is magasabb szinten álló fajnak, mint az ember –, addig fogadott apám ugyanolyan értékesnek talált mindenkit.

– Lehet, hogy így van – szólalt meg ismét Aro. – De véleményem szerint, mind inkább egy valós, már létező veszélytől tartunk, mint egy lehetséges, de cseppet sem valószínű jövőképtől. Éppen ezért tennünk kell valamit mindenképpen. Ebben azt hiszem, mind egyetértünk.

– Tenni? Mire gondolsz? – Edward kezei ökölbe szorultak.

– Megelőzésképpen végeznünk kell a fenyegetés forrásaival – mondta ki Aro a gyermekeimre a halálos ítéletet. Hallottam, ahogy Isis és Edan mocorogni kezdenek, ezért bátorító pillantást vetettem feléjük.

– Vagyis azt várod tőlem, hogy öljem meg az unokáimat? – Carlisle hangja megremegett a mondat végén. Egy másodpercig csend volt, aztán Edward felém fordult.

– Szólj Jonathanéknak, hogy indulhatnak, Gianna újra emlékszik! – A hirtelen jött utasítástól ugrott egyet a gyomrom.

Hallottad? – kérdeztem Nate-től. Az elmém folyamatosan nyitva volt előtte, hogy tudják, mi történik velünk és Carlisle-ékkal, és én is informálódni tudjak felőlük.

Még szép! Indulunk! Drukkoljatok nekünk! – vakkantott harcias buzgósággal, aztán kiadta a parancsot a többieknek, és jelzett Jaspernek is.

Hajrá, testvér! – lépett közelebb hozzám Joshua.

Drukkolok! – üzentem még utoljára, aztán csendben figyeltem, ahogy elindulnak a félhomályos alagútba. A bejáratát eredetileg egy emberek számára elmozdíthatatlan szikla takarta, míg Jasper arrébb nem görgette egyetlen mozdulattal.

– Edward? – Alice idegesen követelte testvérétől a közvetítés folytatását. Edward mély lélegzetet vett, mintha ki akarná tisztítani a fejét, és csak aztán szólalt meg újra.

– Ez is egy lehetséges megoldás. Vagy át is adhatjátok őket nekünk, hogy mi felügyelhessük a növekedésüket, és ha úgy látjuk, gond van, magunk végezhessünk velük – felelte könnyedén Aro. Az ínyem visszahúzódott a fogaimról, és szinte sajnáltam, hogy nem mehettem be a többiekkel az alagútba. Én akartam végezni Aróval! Annyira vágytam rá, hogy az már ijesztő volt.

– Azt hiszem, egyik sem elfogadható lehetőség számunkra – felelte Carlisle, aztán sokáig csend volt, amit nem tudtam mire vélni.

Mi az, miért nem mondasz semmit? – kérdeztem idegesen, de végül magam is rájöttem a válaszra.

Jonathan orrát elöntötte a kellemetlenül édeskés szag, a következő pillanatban pedig vicsorogva és morogva vetette magát előre. Ahogy a vámpír torka felé kapott, én is összerezzentem, mintha utánozni akarnám, de bármennyire is vágytam rá, nem segíthettem neki.

Próbáltam rájönni, mi van a többiekkel, de Nate elméjéből csak foszlányokat tudhattam meg. Emmett harcias üvöltését, farkasok vonyítását, fogak csattogását hallottam, láttam néhány felvillanást is, de semmi konkrétat – Jonathan túlságosan el volt foglalva a saját harcával.

– Tudtam, hogy nem bízhatok bennetek! – Aro dühösen felcsattanó hangjára összerezzentem. Edward arca eltorzult a dühtől, én pedig igyekeztem egyszerre két helyre figyelni – rá és az alagútban lévőkre. – Most kaptam a hírt, hogy megtámadtak minket. A családod tagjai és néhány korcs. Látjátok, hogy nem tévedtem? – kérdezte valószínűleg a tömegtől.

– Mi történik? Jasper jól van? Gyerünk már, Edward! – Alice sürgető kérdései arra késztették Edwardot, hogy abbahagyja a szó szerinti ismétlést, és maga mondja el az eseményeket. Még sosem láttam ennyire zaklatottnak. A mondatai rapszodikusan csapongtak, nem volt bennük kivételesen semmi megfontoltság. Csak egymás után sorolta, amit megtudott, miközben az érzésektől hol elcsuklott, hol feldúlttá vált a hangja.

– Az egyik testőr szólt Arónak, hogy betörtek az alagúton át. A tömeg nagy része Aro mellett áll. Azt hiszik, tényleg a hatalom megszerzése miatt lázadunk. Apám… apám próbálja meggyőzni Arót, de ő tombol. Legalább is látszólag… – futott át megvető fintor Edward szép arcán. – Valójában boldog. Azt hiszi, megfogott minket. Hogy mi magunk adtunk lehetőséget a kezébe ahhoz, hogy törvényesen végezhessen velünk. Megjátssza az áldozatot, de meg sem fordul a fejében, hogy győzhetünk. Elbizakodott – még csak le sem fogatta Carlisle-ékat. Már azt várja, mikor jelentik neki az alagútban lévők halálát. Akkor győzedelmesen kivégzi mindenki szeme láttára Carlisle-t és a többieket…

– Jasperék? – kérdezett rá ismét Alice.

– Nagyon ügyesek, jól vannak. Már félúton lehetnek körülbelül, mert egyre több testőrt küldenek eléjük. Aro a legerősebbeket maga mellett tartja, biztos, ami biztos. Helyes – túrt bele a hajába Edward, aztán hirtelen felnevetett. Alice, én és a többi farkas úgy fordultunk felé, mintha attól tartanánk, megőrült a feszültségtől. – Emmett… – rázta meg a fejét elnéző mosollyal az arcán, de nem magyarázta el, mit tett a fivére, mert hirtelen másra terelődött a figyelme. – Jön a negyedik csapat – mondta, mire kiegyenesedtek a füleim, mert azt hittem, rosszul hallok.

Negyedik?

– Tanyáék, és hozzák a titkos fegyvert – csillogott elégedettség Edward sötétarany tekintetében. – Egy másik alagúton mennek, de hamarosan ők is a trónteremnél lesznek. Ha minden ilyen simán megy továbbra is, rendben leszünk – vett mély levegőt.

Kopogd le! – követeltem.

– Tessék? – ráncolta össze a homlokát.

Kopogd le, nehogy elkiabáld! Gyerünk, csináld már! – intettem egy fa felé. Nem mintha babonás lettem volna, de a kellemetlen csomó nem akart elmúlni a gyomromból. Én nem tudtam annyira könnyedén venni a harcot, mint Emmett, és valamiért úgy éreztem, ha Edward nem teszi azt, amit kérek, és történik valami, egész életemben ezen a buta babonán fogok gyötrődni. – Kérlek, Edward! Rossz érzésem van. Tudom, hogy bolondság, csak csináld… – kérleltem, mire felemelte a kezét, és egy faágon alulról felfelé hármat koppantott.

– Mikre nem veszel rá, te jó ég! – sóhajtott fel, aztán hirtelen elhallgatott.

– Mi az? – Alice is észrevette a változást a testvére arcán, mert a kérdése elég kétségbeesettre sikerült. A szívem eddig is veszettül dobogott, de most csodálkoztam azon, hogy még nem ájultam el vagy kaptam infarktust.

– Aro egyre dühösebb. Azon gondolkodik, hogy mégis el kéne küldenie Alec-et Jasperék elé.

– Azt nem teheti! – Alice szemei rémülten kikerekedtek. Az egyik eligazításon megtudtam, hogy Alec az a vámpír, aki képes blokkolni az érzékszerveket, ez pedig végzetes az áldozataira nézve. Vakon, süketen, némán, ízlelés és tapintás nélkül képtelenség védekezni. Úgy téphetik szét és égethetik el azt, akin a képességét használta, hogy az fel sem fogja, mi történik vele.

A rám törő rémület miatt úgy éreztem, nem vér, hanem jeges víz áramlik az ereimben.

35. fejezet

Mártír

Alice és én rettegve meredtünk Edwardra, miközben ő távolba révedő tekintettel gondolatban épp a Volturi tróntermében járt. Meg akartam rázni, hogy szólaljon már végre meg, de farkasként ez elég nehezen ment volna. Végül Alice tette meg helyettem. A testvéréhez lépett, és megragadta a karjait.

– Edward! Mondd már, hogy mi történik! – A hangja kétségbeesett volt.

– Alec, talán jobb lenne utánanézni a látogatóinknak! – Aro szavai hideg fuvallatként söpörtek végig közöttünk Edward közvetítésének köszönhetően. A következő pillanatban csak egy halk, tompa csattanást hallottam, ahogy Edward keze a húga csuklójára kulcsolódott.

– Alice, nem! – nézett a szemébe komolyan.

– Muszáj odamennem! Eressz el! – próbálta meg Alice kirángatni magát a szorításból. Mikor látta, hogy nem sikerül neki, hirtelen minden felgyorsult.

Csak villanásként láttam, ahogy Alice megpördül hátát testvére mellkasához szorítva, majd hirtelen előre hajolva áthajítja őt saját maga fölött. Edward puffanva csapódott a földnek, de azonnal felugrott. Farkasszemet nézve bámultak egymásra, miközben a hátam mögött a fiatal farkasok mozgolódni kezdtek. Figyelmeztető pillantást vetettem feléjük, hogy maradjanak ki a dologból – nem akartam, hogy bárkinek baja essen. Joshua mellém sétált, hogy ha segítségre lenne szükségem a családtagjaim megfegyelmezésénél, kéznél legyen.

– Te sem maradnál! – Bár Alice támadóállásba görnyedt, mégis szavakkal próbálta meggyőzni a bátyját. Olyan kétségbeesettnek tűnt, hogy a látványtól majd megszakadt a szívem. Pontosan tudtam, mit érezhet. Inkább halna meg Jasperrel együtt harcolva, mint élne egyedül. – Ő az életem.

– Alice… – feszült meg elkínzottan Edward arca, aztán halk, megadó suttogás szakadt fel az ajkairól. – Menj. – Ez az egy, engedélyadó szó fájdalommal és félelemmel teli volt. Alice kiegyenesedett és megkönnyebbülten felsóhajtott. – Alice! – szólt utána Edward, mielőtt még elrohanhatott volna.

– Igen? – fordult felé a sötétarany szempár.

– Ha te is… Ha a családunkból egyedül én… – motyogta Edward. Képtelen volt kimondani, amit gondol, de mind pontosan tudtuk, mi jár a fejében. Ha Alice is elmegy, ő marad az egyetlen Cullen, aki biztonságban van hátvédként, a többiek akár mind meghalhatnak és teljesen magára hagyhatják. Összeszoruló szívvel próbáltam feldolgozni a szófoszlányokat. – Gyere vissza, könyörgöm! – nyújtotta ki Edward a húga felé a kezét. Alice egy pillanatra megszorította a hosszú ujjakat, aztán bólintott.

– Visszajövünk – ígérte, majd egy szempillantás alatt eltűnt Volterra irányába.

Felkeltem, és Edward mellé sompolyogva vigasztalóan dörzsöltem a fejemet a karjához. Annyira szerettem volna megölelni, de egyelőre csak ennyit tehettem. A karja felemelkedett, és tenyere a fejem tetejére simult.

Minden rendben lesz… – próbáltam megnyugtatni. – Inkább mondd tovább, mi történik, kérlek…

– Apám megpróbálja feltartani őket. Azt ígérte Arónak, hogy leállítja a többieket. Azt mondta, tudja, hogy nem győzhetünk, csak adjon neki lehetőséget beszélni a testvéreimmel és a farkasokkal, és ne küldje rájuk Alecet – torzult el Edward arca haragosan.

Mi az? – vettem észre a változást rajta.

– Csak Aro… Viszket a tenyerem attól, hogy mennyire élvezi Carlisle megalázkodását és könyörgését – vicsorodott el, aztán hirtelen felnevetett. A hangulatváltozása most nem lepett meg, mert tudtam, minek örül – a második és negyedik csapatunk végre egyesült egymással. Jonathan és a farkasok egy pillanatra meglepődtek Tanyáék és a többi idegen vámpír érkezésétől, de csak egy gondolatfoszlányba került elmagyarázni, hogy ők is hozzánk tartoznak. – Csak még egy kicsit kell Carlisle-nak kitartania. A folyosókon lévő testőrök túl kevesen vannak, és nem számítottak Tanyáékra. – Pár pillanatig csend volt – hallottam, hogy Edward még a lélegzetét is visszatartja. Én is alig mertem megmoccanni, csak feszülten figyeltem az eseményeket Jonathan szemén át.

Ott vannak! – vakkantottam fel lelkesen, mikor megláttam a díszes ajtót. Biztos voltam benne, hogy a mögött van a trónterem, és Edward arckifejezése is megerősített ebben. Joshua izgatottan kaparni kezdte a földet, mire a fiatalabb farkasok is felélénkültek.

– Nem bízom benned, Carlisle! Alec, Jane! Nézzétek meg, mi folyik kint! – Aro parancsára a szél halk zúgásába morgások vegyültek.

– Még ne… Még ne… – motyogta maga elé Edward, mintha szuggerálni akart volna valakit. Úgy tűnt, szinte egyáltalán nincs közöttünk. Az izmai görcsösen megfeszültek, az ajkai hátrahúzódtak a fogáról, mintha ő maga is támadásra készülne. Nem tudtam eldönteni, hogy Arót próbálja rávenni, hogy ne küldje még ki az embereit, vagy Giannát, hogy még ne használja rajtuk a képességét. – Most! – tört ki belőle hirtelen, mire összerezzentem.

Abban a pillanatban, ahogy a hatalmas ajtó mögött kiáltások hangzottak fel, Jasper áthajította az egyik testőrt a folyosó másik oldalára, majd betört a terembe. Tudtam, hogy csak pár másodpercük van mindenre, de az kicsit könnyebbé tette a tétlenség érzését, hogy Jonathan fejében végre láthattam, mi történik odabent.

Carlisle, Esme, Rosalie és Russel védelmezően körbevették Giannát, akinek az arca eltorzult a koncentrációtól. A teremben lévők nagy része felbolydult, de a veszélyesebb harcosok mind mozdulatlanságba merevedtek, ahogyan azt előre elterveztük. Úgy tűnt, hogy Jasper terve tényleg működik, és már csak az ügyességükön és gyorsaságukon múlik az életünk.

Még fel sem fogtam igazán, mi történik, Jasper máris Alec felé indult. Bár sosem láttam még a vámpírfiú arcát, biztos voltam benne, hogy ő lesz az első számú célpont. Ő volt a legveszélyesebb. Az is alátámasztotta a feltevésemet, hogy közvetlenül mellette egy másik fiatal, szinte még gyerek vámpírlány állt mozdulatlanul – valószínűleg a húga, Jane lehetett. Így mozdulatlanul olyan szépségesek voltak és annyira ártatlannak tűntek. Egy pillanatra megesett rajtuk a szívem, de aztán Aro hangja elfojtotta bennem a bizarr együttérzést.

– Elfogni őket! – kiáltotta dühösen, mire a mozogni tudó testőrök nagy része támadásba lendült. Egyikük Jasper és Alec közé ugrott eltérítve a támadást, de fogalmam sem volt, mi lett a harc végkimenetele, mert Nate figyelme másfelé terelődött.

Próbáltam mindenkit szemmel tartani rajta keresztül, de ez lehetetlenség volt. Túl nagy volt a felfordulás, és minden másodpercek alatt történt. Ahogy Nate körbenézett, azonnal felmérte, hogy az erőviszonyok a Volturinak kedveznek, bár a testőrségnek csak a háromnegyede vette fel a harcot. Aro úgy gondolhatta, hogy így is biztos a győzelem, és a maradék Volturi harcossal inkább magát, a társait és a feleségeiket védte.

Falat képeztetett maguk előtt a saját embereiből, nehogy valaki a közelükbe juthasson. Ez a fajta elvakult önfeláldozás egyszerre volt ijesztő és bátor. A szemtanúnak hozott vámpírok közül volt, aki sietve távozott, míg mások a fal mellé húzódva csak figyelték a történéseket, de olyanok is akadtak, akik beszálltak a harcba a Volturi oldalán.

Jonathan rávetette magát egy megmerevedett vámpírra, akinek fogalmam sem volt a kilétéről. A fogai belemartak a márványnyakba, aztán hirtelen éles fájdalom hasított az oldalába. A rá támadó vámpír felé kapott, akinek bár nem volt képessége, elég erősnek tűnt.

A következő másodpercekben a szívem a torkomban dobogott, de Nate végül győzött. Diadalmasan hajította az egyik sarokba a férfifejet, aztán azonnal Jane felé indult, Jasper pedig ezzel pont egy időben lendült Alec felé. Három Volturi vámpír utánuk iramodott, hogy megállítsa őket, mi pedig lélegzetvisszafojtva vártuk, mi fog történni.

A mozdulat, amellyel Jasper letépte Alec fejét, mindannyiunkból megkönnyebbült sóhajt csalt elő, de a sziklák épphogy csak legördültek a mellkasomról, máris újabbak kerültek a helyükre. A nyüszítő hangtól végigfutott a hideg a gerincemen. Tudtam, hogy mi történt, de az egész olyan volt, mintha csak egy rémálomban szerepelnék külső szemlélőként.

Jonathan? – Csak suttogtam, ennél többre most gondolatban sem voltam képes. Pár másodpercig csak a fájdalmat éreztem, aztán Joshua eszembe juttatott valamit, ami segített elfojtani a pánikomat – csak az érezhet fájdalmat, aki él. Mikor meghallottuk Jonathan hangját, mindketten egyszerre kaptunk levegő után a megkönnyebbüléstől.

Ne ijedj meg, gyönyörűm… Nem olyan szörnyű… – Nate hangja halovány volt. – Megérte. Kicsináltam a kicsi szőkét – nevetett fel elégedetten.

Igen, láttuk, szép volt! – biztosította róla Joshua túl gyorsan ahhoz, hogy csak egy egyszerű dicséretnek szánja. A tekintetünk egymásba kapcsolódott, és láttam, hogy ő is tudja… Nate bármennyire is megjátssza, hogy jól van, a fájdalmának gondolatait nem tudta elrejteni előlünk. Baj volt. Nagy baj…

Nate…

Nyugalom, itt a doki, segít majd. – Egy pillanatra láttam Carlisle-t, aki kivált a Giannát védők gyűrűjéből, és próbált átjutni a terem másik felébe, aztán Jonathan lehunyta a szemét. Szörnyen fáradtnak érezte magát. Nyüszítve fúrtam az orromat Edward karjához. Érzékeltem, hogy valaki megemeli a sérült testet és arrébb cipeli, de egészen addig nem tudtam, ki volt az, míg Jonathan ki nem nyitotta újra a szemét.

– Megsérült, még van kettő – közölte az információkat Jasper Carlisle-lal. Tétovázva nézett a terem belseje felé, mintha nem tudná eldönteni, mit tegyen – segítsen tovább a harcban vagy védje Jonathanékat az orvtámadásoktól.

– Menj! – utasította Carlisle, mire aprót bólintott, aztán visszarohant a többiekhez.

Jonathan hagyta magát megvizsgálni, de a figyelme inkább a többiekre koncentrálódott, mint a saját fájdalmára. Fontosabb volt számára, hogy a testvérei jól vannak-e, mint bármi más. Ez segített, hogy én is összeszedjem magam. Három fiatalabb farkas darabokra cincált még egy különleges képességgel bíró vámpírt, miközben a rájuk akaszkodókkal is küzdöttek, és valaki tüzet gyújthatott, mert Jonathan érezte a füst fojtogató illatát.

– Ki kell vinnünk innen téged minél előbb. – Carlisle arca jelent meg a szemeim előtt, ahogy Nate elé hajol, de azt, hogy mit mond, csak idővel értettem meg. Jonathan kezdett egyre kábább lenni, és így olyan volt a szemén át figyelni mindent, mintha én magam sem lettem volna teljesen magamnál. A termet már csak homályosan láttam, a beszéd pedig érthetetlen hangokká esett szét, még mielőtt felfoghattam volna.

Nate, gyerünk, ébresztő! – próbáltam noszogatni őt Joshuával együtt.

Isabella… Azt hiszem…Elájulok – nyögte, aztán hirtelen csend lett. Rémülten kerekedett el a szemem.

Josh? – fordultam felé kétségbeesve, de válasz nélkül is láttam rajta, hogy már nem hallja a barátja hangját.

– Csak elvesztette az eszméletét – szólalt meg Edward mellettem. Furcsa érzés volt teljesen visszazökkenni a valóságba. Mivel a velünk lévő fiatal farkasok pillanatnyilag Joshua irányítása alatt álltak, és nem voltak mentális kapcsolatban Nate falkájával, ezért teljesen el lettünk vágva a trónteremtől. Egyedül Nate fejébe láthattunk bele alfaként, ám ez a kapocs jelenleg szünetelt. – Eltört pár csontja és belső vérzése van – magyarázta Edward azt, amit Carlisle-tól megtudott, aztán halk sóhaj hagyta el a száját. – Vége…

Mi? Minek van vége? – nyüszköltem fel kétségbeesve.

– Végeztek az utolsó elsődleges célponttal is. Úgy tűnik, minden simán megy – mosolygott rám halványan.

Simán? Edward! – förmedtem rá. – Majdnem frászt kaptam!

– Bocsánat – pislogott rám bűnbánóan. – Esme elindult Jonathannal. Kihozza hozzánk, hogy biztonságban legyen. Bár lehet, hogy a harcnak hamarosan amúgy is teljesen vége lesz. Már Aro sem olyan magabiztos. Maga köré gyűjtötte az összes életben lévő emberét. Csak állnak egymással szemben és kivárnak. Most patthelyzet van… Egyelőre…

Egyelőre? A titkos fegyver? – érdeklődtem izgatottan, miközben próbáltam nem foglalkozni a csomóval a gyomromban, amit a Nate miatti aggódás okozott.

– Úgy bizony – bólintott Edward. – Már kezdődik is… – meredt ismét a távolba a tekintete.

– Ha most megadjátok magatokat, még megbocsátok nektek. – Aró magabiztosnak hangzott, de amit mondott, az biztosított róla, hogy a korábbi fölényessége már elszállt a trónterme közepén égő máglya füstjével együtt. Az erős képességgel bíró emberei mind halottak voltak, és bár a létszámfölény még mindig nekik kedvezett, tisztában volt vele, hogy ez semmit sem jelent.

– Inkább fordítva, Aro. Add meg te magad, és békében távozhatsz. Igaz, hogy a hatalmad nélkül, de legalább épségben.

– Carlisle jól csinálja. A válasza még jobban elbizonytalanította Arót – kommentálta az eseményeket Edward.

– Ez igazán mókás… – Örültem volna, ha az ideglelő nevetést nem utánozza Edward, mert a hideg kirázott tőle. – Tudod, hogy többségben vagyunk.

– Néha az erőt legyőzi az ész. – Szinte láttam magam előtt Carlisle bölcs, nyugodt mosolyát.

– Lehet. Lehet, hogy győznétek. – Aro helyeslésére mind meglepetten néztünk össze, kivéve Edwardot. Ő pontosan tudta, mire akar kilyukadni a Volturi vezetője, de az arcán nem láttam aggodalmat kivételesen. – De mi lesz később? Mi lesz, ha a társadalmunk megtudja, megszegtetek minden létező szabályt kockáztatva a világunk sorsát? Mind tudjuk, hogy szükség van a Volturi irányítására és védelmére.

– Most már a szemtanúnak hozott vámpírokhoz beszél. Azt akarja, hogy csatlakozzanak hozzá, úgy a mérleg megint jócskán az ő oldalára billenne át.

Annyira, hogy legyőzhetnének minket? – ijedtem meg.

– Igen, valószínűleg – ismerte be Edward.

Akkor most mi lesz? – toporogtam tehetetlenül.

– Elismerem, szükség van irányításra és védelemre. De nem egy olyan vezetőtől, aki ezt terrorral és átveréssel viszi véghez, hogy megtartsa és növelje a hatalmát.

– Te beszélsz terrorról, aki a barátomnak nevezte magát, aztán betört az otthonomba és megölte a legjobb embereimet? Carlisle, ez elég képmutató vád, nem gondolod? – Aro a „támadás a legjobb védekezés” elvet követte, hogy meggyőzze a jelenlévőket az igazáról, és egyelőre úgy tűnt nekem, hogy egész jól csinálja. Kívülállóként én is hittem volna neki, hiszen mi voltunk azok, akik látszólag elsőként támadtak. Arról másoknak fogalmuk sem lehetett, hogy ha nem tesszük, az számunkra egyenlő a biztos halállal. – Én mindent azért teszek, hogy védjem a fajtánkat. Szükség van törvényekre és arra is, hogy kemény kézzel tartassuk be őket, különben kitör a káosz és mind elveszünk.

– És aki nem szegi meg őket? – érdeklődött Carlisle. Aro egy másodpercig sem fontolgatta a válaszát, azonnal rávágta, amit a jelenlévők hallani akartak.

– Azzal természetesen a Volturinak semmi dolga.

– Szóval nem öltél olyat közülünk, aki betartotta a szabályokat, igaz? – fogalmam sem volt, hogy Carlisle mire akar kilyukadni, de reméltem, hogy nem csak a levegőbe puffogtat.

– Én és Marcus minden kivégzésnél jelen voltunk, ahogyan jó pár szemtanú is. Bizonyíthatjuk, hogy a vádjaid hamisak – szólt bele a vitába most először Caius. A hangja dühös és ideges volt, érezni lehetett rajta, hogy legszívesebben azonnal darabokra tépne mindannyiunkat. – De te… Mivel magyarázod ezt az összeesküvést, ha nem azzal, hogy nem csak a vérre, hanem a hatalomra is szomjazol? – kérdezte éles hangon.

– Nekem nem kell a hatalmatok, csak békében szeretnék élni a családommal. Ezt viszont nem tehetem, amíg Aro azon ügyködik, hogy végezzen velünk. Mert ő mindenkit félreállít, aki az útjában áll. Akár a saját húgát is, nem igaz, Aro? – Kérdőn pislantottam Edwardra, de nem elégítette ki a kíváncsiságomat, csak tovább folytatta a szócső szerepét.

– Hogy mit mondtál? – Egy teljesen új hang vegyült a beszélgetésbe, melyet eddig még nem hallottam.

– Nemrégiben megtudtunk egy titkot, amelyet már hosszú évszázadok óta rejteget a társad. Sajnálom, hogy nekem kell felnyitnom a szemedet… – Carlisle hangja tényleg együttérzőnek tűnt.

– Carlisle, gondold meg, mivel vádaskodsz… – fenyegetőzött Aro, de hiába.

– Te és a feleséged, Didyme, el akartátok hagyni a Volturit, de Arónak szüksége volt rád. Tudta, hogy csak egy módon tarthat maga mellett. Ha végez a testvérével. Ő ölte meg a társadat. – A lélegzetem elakadt a hallottaktól. Aro tényleg odáig ment volna a hatalomért, hogy meggyilkolja a saját vérét? Ez sokkolóbb volt, mint amire számítottam, bár fogalmam sem volt róla, hogyan akarja Carlisle ezt bebizonyítani. Hiszen egy vámpírtól nem lehet ujjlenyomatot venni, és valószínűleg DNS-mintát sem hagyott hátra a helyszínen.

– Ugyan, Marcus, testvérem, ne is foglalkozz vele. Próbál viszályt szítani, és össze-vissza beszél – nevetett fel Aro. – De ez nálunk nem fog működni. Marcus pontosan tudja, hogy mennyire szerettem a testvéremet. – Ez igaz volt. Bárki más fülébe bele lehetett volna ültetni a kétely apró bogarát, de Marcusról Alice azt mesélte, hogy érzékeli az emberek közötti kapcsolatokat. Ha Aro nem szerette volna a testvérét, arról biztosan tudott volna.

– Igen, ez így van. De a hatalmat még nála is jobban szeretted. – Az újabb ismeretlen hangot most már tényleg nem tudtam hová tenni.

– Ő Vladimir, az erdélyi vámpírok egyike – magyarázta Edward abbahagyva egy pillanatra a tolmácsolást. – Aro nagyon elővigyázatos volt, ez tény. De elkövette azt a hibát, hogy szereti fitogtatni a hatalmát. Szereti megalázni a másikat és bebizonyítani neki, hogy felsőbbrendű mindenkinél. Egy igazi Isten.

Igen, ezt látom, de hogyan bizonyítja ez, hogy megölte a húgát?

– Mikor a Volturi leigázta az erdélyieket, Aro elég durván a porba tiporta őket. Vladimir és Stefan azt hitte, végezni fog velük is, de közölte, hogy még arra sem méltóak, hogy véget vessen a létüknek. Nevetett azon, hogy isteneknek hitték magukat, hiszen mit tettek azon kívül, hogy ültek a trónjukon és kezdtek megkövülni, miközben Ő, Aro, arra is képes volt a cél érdekében, hogy feláldozza a saját húgát! Aro szemében ez egy igazi hőstett, amire csak egy valódi Isten képes.

Ezt így az arcukba mondta? Miért vallotta volna be nekik? Ez… őrültség – ráztam meg a fejemet hitetlenkedve.

– Aro tudta, hogy nem fogják elárulni, hiszen mi értelme lenne? Marcus akár hinne nekik, akár nem, Arónak nem eshetne baja, mert a tényleges hatalom az övé – Jane, Alec és a többi vámpír, akikkel most végeztünk, mind elvakultan hittek Aróban. És ha Vladimirék beszélnek, mindenképpen végezne velük – vonta meg Edward a vállát.

De akkor mi változott most? – tette fel a kérdést helyettem Joshua, aki szintén érdeklődve figyelte Edward magyarázatát.

– Most itt vagyunk mi. Vladimiréknak megéri kockáztatni. Hosszú, nagyon hosszú idő óta most először úgy látják, hogy van esélyük visszavágni. Bíznak abban, hogy elég erősek vagyunk átvenni a hatalmat Arótól és tudják, hogy nem biztos, hogy lesz még egy ilyen alkalmuk valaha – vagy ha lesz is, akkor arra még egy vámpír időszámítását nézve is rengeteget kell várniuk megint. Ha Marcus hisz nekik, az jó, ha nem, akkor is ott marad a kétely, ami segíthet nekünk a harcban. Mi vagyunk az a tényező, amivel Aro nem számolt, mikor elbizakodottan és önelégülten megadta az utolsó döfést is a korábbi legfőbb ellenfeleinek – mosolyodott el elégedetten Edward, aztán hirtelen felkapta a fejét.

Történik valami?

– Vladimir elmesélte a jelenlévőknek azt, amit én nektek, de Marcus nem tudja, higgyen-e neki – közölte.

– A te dolgod, hogy eldöntsd, hiszel-e nekünk, én megtettem a dolgomat, elmondtam az igazat – kezdte utánozni Edward ismét Vladimirt.

– Nevetséges, hogy egyáltalán úgy gondoltátok, érdemes ezzel próbálkoznotok – szólalt meg Aro. – Egyetlen dolog volt igaz a történetetekből, hogy szánalmasak vagytok. Még mindig. Marcus sosem hinne el egy ilyen képtelen és arcátlan hazugságot, nem igaz, testvérem? – A kérdés válasz nélkül maradt. – Marcus… Csak nem hiszel ezeknek? – emelkedett meg hitetlenkedve Aro hangszíne.

– Tudom, hogy szeretted Didymét. – Mikor Marcus végre megszólalt, a hangja halk volt.

– Persze, testvérem, persze, hogy szerettem. Ő volt az egyetlen húgom – helyeselt nyugodtabb hangon Aro, én pedig aggodalmasan kezdtem újra topogni a mancsaimmal felszaggatva néhány helyen a fűtakarót.

– Azt is tudom, hogy szereted a hatalmat.

– Mire akarsz kilyukadni, Marcus?

– Hogy nem tudom, melyiket szeretted jobban. – Ahogy Marcust hallgattam, rádöbbentem valamire. Arót elvakította a hatalomvágy, Caiusban pedig valamiféle folyton fortyogó haragot éreztem. Marcus velük szemben maga volt a bölcs csendesség.

– Marcus… – nyögött fel Aro hitetlenkedve. – Az nem lehet, hogy hiszel nekik. Ugye, nem?

– Nem tudom. Egy részem nem akarja elhinni, hogy képes voltál elvenni tőlem a nőt, aki a létezésem középpontja volt. Egy másik részem viszont… képtelen lenne melletted maradni ebben a bizonytalan tudatban. Sosem fog kiderülni az igazság, nem igaz? – Marcus hangjába olyan mély fájdalom vegyült, hogy összeszorult a torkom. – Hogy állhatnék melletted úgy, hogy közben az jár a fejemben, vajon tényleg megtetted-e… Vajon, képes voltál-e végignézni, ahogy Didyme könyörög neked az életéért vagy el tudtad-e venni orvul úgy az életét másodszorra is, hogy ő semmit sem sejtett?

– Esküszöm, hogy… – kezdett volna bele Aro a hamis eskübe.

– Ne! Nem harcolok ellened, de nem harcolok melletted sem – jelentette ki Marcus.

– A teremben kitört a zsivaj. Vannak, akik szívesebben követnék Marcust, és lennének inkább semlegesek a harcban.

Jasper egy zseni! Előre megmondta, hogy ez fog történni. Oszd meg és uralkodj! – értettem meg végre azt, amit nemrég Edward mondott, mikor segített elmagyarázni Jasper tervét a falkának.

– Pontosan – bólintott Edward, aztán a mosoly hirtelen lefagyott az arcáról és elakadt a lélegzete.

Akkor győztünk, nem? – kérdeztem, de nem válaszolt, mintha megdermedt volna. – Ha átállnak néhányan Marcushoz, akkor Aróék kevesebben lesznek, mint mi. Így már nincs értelme támadniuk. Egyszerűen csak megadják magukat, és kész, ugye? Edward? – Az orrommal megböktem a kezét, hogy felhívjam magamra a figyelmét, de semmi. – Edward…

– Ne… Ne, ne, ne! – túrt bele a hajába, miközben az átlagoshoz képest még inkább elsápadt, a tekintetét pedig elhomályosította a rémület.

Edward, mi a baj? – idegesen löktem meg újra és újra a karját, de csak hosszú percek után kaptam választ.

– Alice… – suttogta maga elé.

Mi van… vele? – Csak nehezen voltam képes kinyögni gondolatban is ezt a három rövid szót, mert hirtelen mintha jeges fuvallat fújt volna át a mellkasomon. – Edward! Mi van Alice-szel? – követeltem most már hisztérikusan a választ. Ahogy a feketévé vált tekintet rám emelkedett, hirtelen megtelt könnyel a szemem.

– Ennyi volt, Aro. Lásd be, és spóroljuk meg az embereid életét, kérlek. – Carlisle hangja még idegenebbnek tűnt most Edward szájából. Láttam rajta, hogy képtelen a saját szavaival elmondani, mi történik, ezért automatikusan mondja vissza a hallottakat.

– Talán, mégsem… – Aro ismét vidámnak hangzott. – Felix, hozd be az újdonsült vendégünket! – Alig bírtam kivárni, hogy a pár pillanatnyi csend végre elteljen. Úgy éreztem, beleőrülök a bizonytalanságba és a tudatba, hogy bármi is történt, Edwardot a kiborulás szélére kergette. – Ha jól tudom, ő a másik lányod, Alice. Nos… Alice… Nézzük, hogy mennyire szeret téged a családod…

– Ereszd el őt, különben megbánod! – Jasper hangja kemény volt a gyilkos indulattól.

– Teljes megadást kérek az életéért cserébe – mondta el az ajánlatát Aro.

– Ne! Ne tegyétek! – Alice könyörgő hangjától reszketni kezdtem, és egy hatalmas könnycsepp hullott ki a szememből a földre. – Így is, úgy is megöl mindannyiunkat. Végezzetek vele! Bosszuljatok meg és végezzetek vele! – kiáltotta, aztán síri csend lett.

Edward… – A percek múlásával egyre kétségbeesettebben vártam, hogy folytassa az utánzást, de hiába. Tehetetlenül Joshuára néztem, aki megrázta a fejét jelezve, hogy fogalma sincs, mit csináljunk. Tudtam, hogy nem lenne szabad visszaváltoznom, de egyszerűen képtelen voltam tovább elviselni ezt a szörnyű bizonytalanságot. Megrázkódtam, aztán anélkül, hogy egy másodpercig is foglalkoztam volna a meztelenségemmel, Edwardhoz léptem, és az arcát a kezeim közé fogtam.

– Edward, kérlek, mondj valamit! – könyörögtem neki. A tekintete mereven rám szegeződött, de biztos voltam benne, hogy nem engem lát, hanem azt a belső filmet nézi, mely csak és kizárólag az ő fejében pörög. – Edward, gyerünk! Esküszöm, hogy felpofozlak, ha nem reagálsz! – kiáltottam rá, miközben megráztam.

A szája hirtelen elnyílt – mintha rá akarna kiáltani valakire –, ám hang nem jött ki a torkán. Ahogy térdre zuhant előttem, önkéntelenül is utána kaptam, de nem hagyta magát felhúzni. A halántékához szorította a kezeit, és rázni kezdte a néma zokogás.

36. fejezet

Túlélés és továbbélés

Fogalmam sem volt, mit kéne tennem. Gyorsan felvettem a ruhámat, aztán tehetetlenül figyeltem, hogy Edward a földre rogyva zokog teljesen összetörve. Bár nem mondta ki, biztos voltam benne, hogy Alice… Istenem, Alice…

A szememből potyogni kezdtek a könnyek, és csak akkor tértem kissé magamhoz, mikor Joshua hirtelen megmerevedett, aztán elrohanva mellettem a fák közé vetette magát. Két fiatal farkas is követte. Zavarodottan néztem utánuk, és csak most vettem észre, hogy a távolban, az erdő szélén fekete füst száll az ég felé. A rémület újult erővel támadt fel bennem. Meg kell nyugtatom Edwardot minél előbb. Mielőtt ránk találnak…

– Nem értem volna oda időben. – Edward teljesen megtörten motyogott maga elé. Még sosem láttam ilyennek.

– Persze… persze, hogy nem – ráztam meg a fejemet, aztán végigsimítottam a haján. Az arcát a hasamhoz nyomta és átölelt a derekamnál fogva.

– Nem tudtam segíteni… Nem… Miért? Miért kellett…? Hogy fogja ezt túlélni…? – Jasper említésére újabb könnycseppek csordultak végig az arcomon. Tudtam, hogy ebbe ő is bele fog halni. Hogy ténylegesen vagy csak lelkileg, az nem jelentett sok különbséget.

– Nem a te hibád. Semmit sem tehettél – cirógattam Edward tarkóját.

– Mami…

– Semmi baj, kincseim – fordultam az ikrek felé, de nem eresztettem el Edwardot. A két mogyoróbarna tekintet rettegve figyelt minket. Számukra az erős, legyőzhetetlen apjukat így látni, valószínűleg felért egy világvégével. – Nincsen semmi baj, ne féljetek… – töröltem le gyorsan a könnyeimet. Legalább nekem erősnek kell tűnnöm. Értük.

– Oda kell mennem… Ha megtudja… Ő is meg akar majd… Nem hagyhatjuk! Őt nem – motyogta Edward a hasamba.

– Nem mehetünk oda, amíg veszély van. Edward, gondolj Isisre és Edanre – próbáltam meg magához téríteni az őrült gondolatokból. – Edward, szerelmem… Kérlek, szedd össze magad, azt hiszem, erre felé tartanak már – pillantottam ismét a fekete füst felé. Nem akartam belegondolni, ki lehetett az okozója, de ha a Volturi már kijött az erdőbe, akkor muszáj, hogy Edward is harcra kész legyen.

– Már vége… Mindennek vége – rázta meg a fejét.

– Dehogy is van vége! – csattantam fel. – Nézz rám! – fogtam gyengéden a kezeim közé az arcát. – Tudom… Nekem is fáj… De nincs vége! Mi még itt vagyunk – néztem a szemébe. A fájdalomtól zavaros tekintet lassan tisztulni kezdett.

– Igen, itt vagytok – bólintott. – De akkor is vége van. A harcnak… – magyarázta végre úgy, hogy én is megértsem.

– Ó! – nyögtem, aztán a gyomrom csomóba szorult. – Vesz… vesztettünk? – kérdeztem remegő hangon, miközben azon gondolkoztam, hová rejthetném el a kicsiket, ha a Volturi értünk jönne. Mert hogy nem hagynak elmenekülni minket, abban biztos voltam.

Edward megrázta a fejét.

– Nem? – emelkedett a magasba a hangom. – Nem vesztettünk? – ismételtem meg, mire újra megrázta a fejét. – Akkor… Vége? Győztünk? Vége van? – kérdeztem szinte hisztérikus hangon.

– A Volturi nincs többé – felelte Edward.

– Ó, Istenem! – szorítottam a számra a kezemet, hogy elfojtsam a kitörni készülő zokogást. Nem tudtam, mit is érzek valójában. Megkönnyebbülést, gyászt, fájdalmat, örömet? De azt tudtam, hogy valami belül robbanásszerűen feszíti a mellkasomat. – A többiek… Mi történt? Tényleg nem veszélyes már? – fordultam tétován a város felé. Látni akartam a családomat, tudni, hogy… Alice-en kívül…

Ökölbe szorítottam a kezemet, hogy erős maradjak.

– Marcus, Caius és a tagok egy része megadta magát. Aki ellenállt, az pedig halott.

– És Aro? – kérdeztem, mire Edward teste megfeszült, és összepréselt fogai közül halk morgás tört elő. Megijesztett. Még soha nem láttam Edwardban a vámpírt, aki tényleg képes lenne gyilkolni, de most egy másodpercre ott tükröződött az íriszében. – Edward? – cincogtam. Lehunyta a szemeit egy pillanatra, és mikor ismét rám nézett, már újra önmaga volt.

– Menjünk. Apámnak szüksége lesz ránk. – tápászkodott fel a földről lassú mozdulatokkal. A vállai beesettek voltak és az arcáról nem tudta eltűntetni a fájdalom és a düh nyomait. A velünk maradt fiatal farkasok türelmetlenül kezdtek toporogni.

– Biztos, hogy a kicsiknek biztonságos? – aggodalmaskodtam.

– Csak a város széléig megyünk. Nekem kell… – csuklott el a hangja. – Vissza kéne változnod, hogy időben odaérjünk.

– Rendben – bólintottam. Meg akartam kérdezni, hogy mihez időben, de nem mertem, csak csendben tettem, amit Edward kért tőlem.

Ahogy ismét felvettem a farkasalakot, úgy éreztem magam, mint akit fejbe vágtak. Nate magához tért és az elméjén keresztül képek suhantak át előttem. Nem… Uramisten, nem! – Hatalmasra nyílt szemekkel pillantottam fel Edwardra, de ő nem nézett rám. Halk nyüszítés hagyta el a számat. Most már tudtam, miért kell sietnünk, de képtelen voltam elhinni. Alice és…

Futás közben nehezen vettem a levegőt és úgy éreztem a mellkasomra hatalmas kőszikla zuhant. Próbáltam az ikrekre és Edwardra koncentrálni, és úgy tenni, mintha a látottak csak egy rémálom részei lennének, de csak arra tudtam gondolni: hogy fogjuk ezt mind túlélni?

Magamban azért imádkoztam, bár soha ne érnénk oda, ám minél inkább vágytam erre, annál közelebbről facsarta az orromat a füst illata. A gondolattól megtelt a szemem könnyel. Először visszatartottam a lélegzetemet, mintha az, hogy beszívom a füstöt, valamiféle szentségtörés lenne. Aztán az jutott eszembe, hogy a légzéssel talán megmenthetek belőle valamit.

Mint az indiánoknál a csók esetében… Néhány törzs úgy gondolta, hogy egy csókkal a két szerelmes lelkének egy része egymásba költözik. Lehet, hogy így bennem is marad belőle egy rész. Bizarr gondolat volt, mégis összefacsarodott szívvel kezdtem ismét lélegezni.

Sajnálom, én nem tudtam… Nem segíthettem… – jöttek felém a gondolatok.

Tudom – feleltem szűkszavúan. Ennél többre most nem voltam képes. – Kérlek, zárj ki! – Nem bírtam tovább elviselni az újra és újra ismétlődő képsorokat. – Majd beszélünk nem sokára, de ez most nem megy.

Rendben – érkezett a halovány válasz, aztán csend lett.

Edward még azelőtt megállt, hogy odaértünk volna arra a helyre. Először értetlenül pislogtam rá, aztán a fejével a kicsik felé biccentett. Igaza volt, nem kell ezt látniuk.

– Kincseim, mi megállunk a fák mellett, rendben? Megvárjuk, aput… – mondtam, miután ismét átváltoztam, aztán megmutattam nekik, hová üljenek le. – Veled vagyok! – léptem Edward elé, és egy csókot nyomtam a szájára. Végigsimított az arcomon, aztán a farkasokkal együtt tovább ment.

A gyerekeken tartva a fél szememet egy előrébb lévő fához sétáltam, de a lángoló halom látványára nem voltam kész. Háttal a fa törzsének dőltem, és mélyeket lélegeztem.

Edward megint sírt. Nem akartam hallani, de nem volt erőm felemelni a kezemet, hogy befogjam a fülem. Legszívesebben elrángattam volna onnan. Magamhoz akartam ölelni őt és a gyerekeimet, és úgy maradni. Érezni az illatukat, a közelségüket. Tudni, hogy velem vannak. Hogy épségben vannak.

Ahogy meghallottam a többiek közeledő hangját, előbújtam a fa mögül, de a kezem megtámaszkodott a törzsében. Összeszoruló szívvel vettem tudomásul, hogy csak Carlisle, Emmett és Rosalie tart felénk. Hol lehet Jasper? Ő is…

– Maradjatok itt! – szóltam rá a kicsikre, aztán közelebb siettem. Tudnom kellett, mit történt…

– Aro elmenekült, de most már mindegy… – szólalt meg Carlisle, amint a közelünkbe ért. – Hadd fusson – adott neki kegyelmet, mire Edward teste megfeszült. Láttam, hogy ökölbe szorulnak a kezei és egész testében remegni kezd, de Carlisle annyira el volt foglalva, hogy neki nem tűnt fel. Pillantása a fák alá kúszott, ahol Jonathan feküdt. Josh és a fiatal farkasok immár emberi alakban védelmezve vették körül őt. – Emmett, ültesd le Rosalie-t, én megvizsgálom Jonathant. Esme hol van? – nézett körül.

– Apa… – Edward hangja halk és rekedt volt. Carlisle megtorpant lépés közben, és kérdő pillantással tekintett a fiára. – Minden… minden olyan gyorsan történt, nem volt időm… – kezdte, én pedig ledermedve vártam a folytatást.

Carlisle vonásai még nyugodtak voltak, fogalma sem volt, mi vár rá. A vér a fülemben kezdett dobolni, ezért semmit sem hallottam abból, amit Edward mondott. Csak a korábban Nate fejében látott képek peregtek a szemem előtt, képtelen voltam tovább elnyomni őket.

Jonathan arra ébredt, hogy a földre zuhan. Fájdalom hasított az oldalába. Csattanásokat hallott és kiáltásokat. A lába önkéntelenül megrándult, hogy segítsen, de képtelen volt megmozdulni. Attól félt, valaki a szeretteit bántja, és ez elég erőt adott neki ahhoz, hogy ne zuhanjon vissza a kábulatba és kinyissa a szemét.

Tehetetlenül figyelte a harcot. Esme és Aro harcát. Megpróbálta talpra küzdeni magát, de nem ment. Egyébként sem tudott volna segíteni, mert egy másodperccel később a férfi megragadta a női fejet, és… Esélye sem volt.

A lángok a magasba csaptak, fojtogatták őt, nyüszíteni kezdett. Aztán Aro felé közeledett. Tudta, hogy ennyi volt. Vége. Képtelen lesz megvédeni magát, és a vámpír megöli. Abbahagyta a nyüszítést, nehogy Aro azt higgye, magát siratja félelmében.

– Mondd meg Carlisle-nak, hogy kvittek vagyunk. Elvette, ami számomra a legfontosabb volt, én is ezt tettem – guggolt le hozzá Aro és vérvörös szemével egyenesen rá bámult.

– Nem! Az nem lehet! Esme!

Az ordítástól összerezzentem. Annyira szívszaggató volt, olyan fájdalmas, hogy még fel sem fogtam mi történt, már potyogni kezdtek tőle a könnyeim. Carlisle kezei a hajába markoltak, és a tekintete… Az őrület kavargott benne. Rosalie zokogása halk mellékzöngeként hatolt a fülembe. Hirtelen úgy éreztem, nem kapok levegőt.

A következő pillanatban Carlisle a tűz felé fordult és az arcán olyasmit láttam, ami megrémisztett. Ahogy rohanni kezdett a lángok felé, felsikoltottam, de a fiai gyorsabbak voltak. Zihálva figyeltem, ahogyan Edward és Emmett megpróbálják visszatartani. A karját markolták olyan szorosan, hogy szinte recsegtek bele a márványizmok.

– Eresszetek! Engedjetek el! Esme! Esme, szerelmem! – A kiáltások fájóan hasították ketté a csendet. Carlisle megszállott tekintettel bámult bele a lángokba, miközben vicsorgott és morgott.

Aztán egyszer csak hatalmas dörgés rázta meg a világot, és hűvös esőcseppek kezdtek záporozni odafentről mintegy égi jelként. Mind ledermedve figyeltünk, ahogy a tűz lassan kialszik. Carlisle megadóan rogyott a földre és zokogni kezdett, mi pedig követtük a példáját. Együtt sirattuk Esmét.

Hosszú percekig senki nem mozdult, csak csendben gyászoltunk. Aztán apró léptek neszét hallottam. Ahogy Isis előtipegett a fák közül, megtörtem az állóképet, és odasiettem hozzá.

– Mondtam, hogy maradjatok ott – kaptam fel a karomba. A ruhája és haja nedves volt az esőtől, de a szipogás miatt biztos voltam benne, hogy nem csak emiatt vizes az arcocskája.

– Hadd menjek oda a nagypapához… – motyogta elhaló hangon.

– Most nem lehet – ráztam meg a fejem. Felém nyújtotta a kezecskéjét, és megérintette az arcomat. Éreztem a fájdalmat és a rémületet, de emellett a nagyszülei iránti határtalan szeretetet is.

– Engedj oda hozzá, mami – kérte újra. Egy másodpercig csak belesüppedtem a szomorú, barna tekintetbe, aztán bólintottam.

Edward megfeszülve figyelte, ahogy a lányunk odasétál Carlisle-hoz, és én is kiélezett érzékekkel követtem minden mozdulatot, hogy ha baj van, közbe tudjak lépni. Egyéb esetben tökéletesen megbíztam Carlisle-ban, de most… Fogalmam sem volt, mennyi maradt meg a józan eszéből. Ha elképzeltem, milyen lenne Edwardot elveszíteni, arra gyanakodtam, nem sok.

– Nagypapa. – Isis megállt Carlisle előtt, de ő nem nézett rá. Lehajtott fejjel rázta a zokogás – valószínűleg fel sem fogta, hogy hozzá beszélnek.

Isis az öklével letörölte az arcára hulló cseppeket, aztán tenyerét a férfi arcára simította. Pár pillanattal később összerezzentem, ahogy Carlisle karjai kinyúltak, de mivel Edward nem moccant, így én sem tettem. Az apró test szinte eltűnt az ölelésben. Féltem, hogy Carlisle akaratán kívül túl szorosan tartja majd Isist, de úgy tűnt, hogy minden rendben.

Emmett visszasietett Rosalie mellé, aki a földön ült a térdeit átkarolva. Muszáj volt megtudnom, jól van-e, és mi történt Jasperrel, így Edwardra bízva Isis felügyeletét követtem őt.

– Jól vagytok? – guggoltam le, de nem kaptam választ. Emmett lágyan cirógatta Rosalie haját, aki még mindig a lábait bámulta. – Mi… mi történt? Odalent… – motyogtam halkan.

– Meddig láttátok? – kérdezte Rosalie anélkül, hogy rám nézett volna.

– Hogy Alice-t… – akadt el a hangom. Pár pillanatig csend volt, aztán Rosalie felsóhajtott.

– Harcoltunk… Alice-ért… Jasper akarta magának Felixet, de hárman rátámadtak, ezért Emmett küzdött meg vele – mesélte halovány hangon és megremegett. Emmett leült mellé, és szorosan magához húzta.

– Az én hibám volt, annyira szörnyen sajnálom – feszült meg a máskor mindig vidám arc fájdalmasan. – Túl felelőtlen voltam. Azt hittem, olyan egyszerű lesz legyőzni, mint egy medvét.

– De végül sikerült, nem? – ráncoltam össze a homlokomat. Nem értettem, miért kér bocsánatot Emmett, hiszen itt van, nem esett baja, vagyis le kellett győznie Felixet.

– Igen, Felix végül meghalt – bólintott aprót Rosalie, aztán felnézett rám. A döbbenettől tátott szájjal meredtem az arcára és a tüdőmben akadt a lélegzet. – Mikor elkapta Emmettet és majdnem… Segítenem kellett. Én… magammal rántottam a tűzbe. – Rosalie keze megremegett, és csak most vettem észre, hogy a kissé felcsúszott kabát alatt a karját ugyanolyan égési hegek borítják, amilyenek az arcát is elcsúfították.

– De ez… begyógyul. Ti sérthetetlenek vagytok… – fordítottam a föld felé a tekintetemet. Tudtam, hogy nem kéne félrenéznem, de képtelen voltam tovább sírás nélkül elviselni a látványt. Rosalie… A szépséges Rosalie…

– A tűz az egyetlen, ami maradandó kárt okozhat bennünk – remegett meg Emmett hangja. Nem tudtam, mit mondhatnék és azt sem, mit kéne csinálnom. Csak meredtem a fűszálakra a lábam előtt. – Utána mi történt? – szólaltam meg végül rekedten. Rose Emmett vállába rejtette az arcát, így Emmett volt az, aki folytatta.

– Aro – ejtette ki úgy a nevet Emmett, mintha felfordulna a gyomra a hallatától is. – a felfordulásban lelépett, mi pedig győztünk. A többség megadta magát, rájuk most a farkasok és a barátaink vigyáznak Jasper irányításával.

– Akkor Jasper… Jasper él? – szorítottam a kezemet a mellkasomra, mert a szívverésem annyira felgyorsult, hogy féltem mindjárt elájulok.

– Persze.

– És jól van? Mármint… Alice miatt… – kezdtem újra könnyezni.

– Igen. Mindketten megijedtek, de most már rendben vannak nagyjából – felelte Emmett, mire meglepetten kaptam fel a tekintetemet.

– Alice is életben van?

– Igen. Ti… azt hittétek, hogy ő is? – ráncolta össze a homlokát Emmett.

– Én… – gondolkoztam el. Végül is, Edward egy szóval sem mondta, hogy Alice-nek baja esett, csak a viselkedéséből következtettem erre. – Ó, hála az égnek, hogy ő… – sóhajtottam fel, aztán zavartan pillantottam Carlisle-ék felé. Nem akartam örömet érezni azok után, hogy…

Meg akartam tudni, hogyan menekült meg Felixtől, de nem éreztem helyénvalónak a további kérdezősködést. Alice él, Jasper is jól van, és ez elég volt egyelőre. Fáradtan mentem vissza a fa mögé, ahol Edan ücsörgött szipogva, aztán lehuppantam mellé, és magamhoz húztam.

– Nem lett volna szabad leengedni a pajzsodat… – motyogtam a fülébe, miközben a bronzvörös tincseket simogattam.

– Sajnálom, mami – sírta el magát, nekem pedig majd megszakadt a szívem a látványtól. – Nem tudom felhúzni, nem megy… – bújt bele az ölelésembe. – A nagyi… Nem megy…

– Jól van, semmi baj – nyomtam puszit a puha arcocskára, aztán szabad folyást engedtem a könnyeimnek.

Fogalmam sem volt, mennyi ideig ültünk ott csendben, de úgy éreztem, nincs elég erőm megmozdulni. Bár nem harcoltam, mégis úgy éreztem magam, mintha ezer Volturi vámpírt küldtem volna a pokolra. Edan is a sírástól kimerülten szuszogott a karjaim között, és csak akkor emelte meg a fejét egy kicsit, mikor Edward megjelent mellettünk.

– Hol van Isis? – kérdeztem azonnal.

– Carlisle-lal. Félek, ha elvinném a közeléből most, megint teljesen összeomlana – rándult meg fájdalmasan a gyönyörű arc. Edward leült mellénk és bár ez lehetetlenség volt, vagy tíz évvel öregebbnek tűnt, mint korábban.

– Mi lesz most? – kérdeztem meg félve.

– Nem tudom… Nem is érdekel… Semmi sem érdekel – hajtotta ő is a vállamra a fejét. Jó pár percig csend volt, csak aztán szólaltam meg.

– Nem maradhatunk itt örökre. – Edward felsóhajtott. – Mi lesz a Volturival? Mármint… Vezetőkre van szükségetek. Jó vezetőkre – kezdtem a kevésbé fájdalmas témával.

– Ezt meg kell beszélnünk még. Carlisle úgy tervezte, hogy Marcus kezében hagyja a hatalmat, de ő nem kér belőle.

– És Tanyáék? – vetettem fel az ötletet. Valahogy megnyugtatott volna a gondolat, hogy olyan vámpírok irányítanak, akik felhagytak az emberöléssel.

– Nem hiszem, hogy ilyen pozícióra vágynának. És nem tudnának olyanokat vezetni, akik más törvények szerint élnek, mint mi. Nem tilthatják meg minden fajtánk bélinek, hogy embervért igyon. – Ellenkezni akartam, de tudtam, hogy Edwardnak igaza van. Bármennyire is jó lett volna egy erőszakmentes vámpírvilág, nem lehetett ennyi vámpírt megfegyelmezni. – Talán az erdélyiek… Beszélnem kéne velük, de…

– De? – játszottam szórakozottan Edward ujjaival.

– Az ilyesmit mindig apám csinálta. Az ő dolga, hogy… Az övé, és… – Edward a nyakamba rejtette az arcát. Éreztem, hogy mély lélegzeteket vesz, hogy megnyugodjon, ezért nem szólaltam meg. – Carlisle ezt nem fogja túlélni. Ahogyan mi sem. Esme… Az édesanyám volt a családunk lelke. Ő volt a jóság, ami visszafogta a bennünk lévő gonoszt – emelte rám a tekintetét, amiben rettegés ült. – Mi lesz most velünk? – Edan mozgolódni kezdett a karomban. Őt is megviselte ez a kérdés. Igyekeztem összeszedni minden erőmet, hogy olyan választ adjak, ami megnyugtathatja életem két férfiját.

– Túlélünk. Eleinte – köszörültem meg a torkomat. – Aztán emlékezünk és tovább élünk. Boldogan és együtt – fúrtam a tekintetemet Edwardéba. – Mind együtt. Mert Esme odafent van – néztem az ég felé. – Tudom, hogy ott van valahol, és figyel minket. Szeret minket. Vigyáz ránk és velünk van. Lehet, hogy nem úgy, mint eddig, de akkor is velünk van. Muszáj túlélnünk, hogy ő is túlélhesse, mert csak mi tarthatjuk életben az emlékét, érted? Nem hagyhatjuk cserben őt! – remegett meg az alsó ajkam.

– Szeretlek. Annyira szeretlek – csúszott Edward keze az arcomra.

– Én is szeretlek téged – mosolyodtam el szomorúan.

– Be kell mennem Volterrába. El kell varrnom a szálakat – hagyta el újabb beletörődő sóhaj a száját.

– Igen, ezt kell tenned – helyeseltem. – De nem kell most azonnal – bújtam most én hozzá, és lehunytam a szememet. Egyelőre nem akartam gondolkozni, csak érezni, ahogy a karja védelmezően körém fonódik.

37. fejezet

A jelen boldogsága

Jó pár évvel később

Izgatottan ébredtem a nagy esemény miatt. Azonnal kipattantam az ágyból, és a szekrényhez léptem, miközben átgondoltam a fontos teendőket, amikkel mindenképpen el kell készülnünk délutánig. Annyi dolgunk volt, hogy úgy éreztem, a fejem már előre zsong. Alice egy több oldalas listát állított össze pár hete – nagyon fel volt dobva attól, hogy megint lehetősége van egy ünnepség megszervezésére. Utoljára majdnem egy évtizede volt ilyen esemény a családban, úgyhogy már emiatt is nagy dolognak számított ez a nap. Edward egy ideig felkönyökölve figyelte, ahogy pakolászom, aztán lassú mozdulatokkal felkelt, és mögém lépve átölelt.

– Máris megszöksz? – nyomott csókot a fülem mögé, miközben mormogó hangot hallatva mélyet lélegzett a nyakam kipárolgásából.

– Muszáj, különben nem készülünk el időben – húztam le a cipzárt az előkészített ruha védőnejlonjáról.

– Még van időnk… – motyogta, miközben a keze vándorútra indult a csípőmön. Elnevettem magam.

– Valld be, hogy csak nem fűlik a fogad ahhoz, hogy a lányod hivatalosan is felnőtt lesz ma – cukkoltam. A szekrényen lévő tükörben láttam, ahogy az arca megfeszül egy pillanatra.

– Gúnyolódj csak, de majd a fiad ideje is eljön… – csiklandozott meg. Nevetve próbáltam megmenekülni a karmai közül, de felkapott és a következő pillanatban már újra az ágyon feküdtem, fölöttem Edwarddal.

– Rossz vagy! – feddtem meg, mikor az ajkai a kulcscsontomon kezdtek kalandozni.

– Ezt magyarázom már neked, mióta megismertél – nevetett fel rám nézve. Elmosolyodtam. Régen is sokat viccelődött ezzel, de akkoriban mindig ott volt a szemében a komolyság. Mostanra eltűnt az önvád. Talán, mert hosszú évek óta meg tudta adni nekem azt a boldogságot, amit úgy érezte, megérdemlek.

– Nehéz a felfogásom – vontam meg a vállamat, aztán megcsókoltam. – Na, de most le rólam! – toltam el magamtól végül, mire morgolódva az ágyra gördült.

– Nem lehetne csak egy kicsit visszapörgetni az időt? Istenem, nem akarok belegondolni! – szorította az arcára a kezeit.

– Pedig jobb, ha hozzászoksz – érintettem meg az ujjait, mire rám nézett. – Nekem is nehéz, de örülhetünk, hogy biztonságban és a közelünkben tudjuk majd őt, nem igaz? – próbáltam vigaszt nyújtani.

– De, igen. Igazad van, mint mindig – sóhajtott fel. – Rendben, akkor menjünk. Essünk túl ezen a napon – pattant fel, aztán felhúzott engem is az ágyról.

– Na, gyerünk! Mosolyogj egy kicsikét, mert a lányod még megijed, hogy megeszed… – érintettem meg a szája sarkát, mire rándult egyet az ujjam alatt az arca, aztán mosolyba szaladtak az ajkai.

– Még mindig kimondhatatlanul szeretlek! – lágyult el a mézarany tekintet, én pedig hihetetlenül szerencsésnek éreztem magam.

– Szintúgy, jó uram! – álltam lábujjhegyre egy újabb csókhoz, de a gyors, ám halk koppanások az ajtón félbeszakították a terveimet. – Jó reggelt, Alice! – Nyitottam ki az ajtót előtte. Idegesen nézett körbe, mintha attól tartana, valaki leskelődik utána, aztán belépett a szobába.

– Baj van – suttogta. Edward és én riadtan pillantottunk egymásra.

– Isis jól van? – kérdeztem azonnal.

– Igen, egyelőre… De ha megtudja, hogy Carlisle eltűnt, akkor biztos, hogy kiborul. – Kellett pár másodperc, mire felfogtam a hallottakat.

– Carlisle eltűnt? – emeltem meg a hangomat, mire Alice rám pisszegett. Behúztam a nyakamat, és halkabban ismételtem meg a kérdésemet. – Mi az, hogy Carlisle eltűnt?

– Beszélni akartam vele, de nincs a házban. Emmettet és Jaspert elküldtem a virágokért, Rose pedig az ételekkel van elfoglalva. Én nem mehetek megkeresni, mert akkor Isis gyanút fogna. Körülbelül két perc, és nála kell lennem, hogy elkészítsem a haját – hadarta egy szuszra.

– Azt hiszem, tudom, merre lehet – szólalt meg Edward komor hangon. – Érte megyek – indult el, de megragadtam a kezét.

– Hadd menjek inkább én – kértem. – Azt hiszem, jobb lenne… – fúrtam a tekintetem az övébe. A történtek még mindig megviseltek mindenkit, de én jobban kezeltem ezt a gyászt, mint Edward, és ezt ő is jól tudta. Lassan bólintott egyet. – Rendben, igyekszünk vissza – nyitottam ki a szekrényt, hogy kikapjak belőle egy rövidnadrágot és egy felsőt.

Pár perccel később már a bejárati ajtót nyitottam halkan, hogy kiléphessek a napsütésbe. Alice képessége egyre jobb és jobb lett idővel a farkasok mellett, és most, hogy már pár éve mind La Push-ban éltünk, magabiztosan meg tudta jósolni, hogy ez a nap pont megfelelő lesz az ünnepléshez.

Sosem hittem volna, hogy egyszer a Black ház lesz a családunk otthona, de így utólag, ez volt a lehető legjobb döntés, amit meghozhattunk. Mikor Forksban az embereknek kezdett feltűnni, hogy nem öregszünk, azt hittem, az egyetlen, amit tehetünk, hogy elhagyjuk a környéket, ahogyan Cullenék régebben is tették mindig, és ez halálra rémített.

A családunk Esme elvesztése után darabokra hullott, hiába próbáltunk úgy tenni, mintha nem így lenne. Együtt éltünk, mindenki tartotta magát azokhoz az elvekhez, amelyekhez korábban, de már semmi sem volt ugyanolyan. Ha még a környéket is el kellett volna hagynunk – és nekem a farkascsaládomat –, valami javíthatatlanul elromlott volna. Ezt mind éreztük.

Rosalie depressziós volt a sérülése miatt és elüldözte maga mellől Emmettet az állandó hisztirohamaival, Emmett pedig érthető módon szenvedett emiatt. A mindig vidám férfiból alig pár hét alatt komor és csendes ember lett, akit lelkiismeret-furdalás gyötört. A házunkból teljesen kihalt a nevetés és a jókedv.

Carlisle hosszú hónapokig ki sem mozdult a szobájából és nagyrészt csak Isisszel kommunikált. A kislányom egyszerűen elbűvölte őt. Azt hiszem, csak az ő kedvéért nem csinált semmi őrültséget. Nem akarta, hogy a gyermeki arcon miatta is szomorúság üljön.

Jasper… Az ő számára otthon lenni olyan volt, mint egy véget nem érő kínzás, éppen ezért az ideje nagy részét vadászattal töltötte. Kivételesen nem állati prédát űzött, hanem Aro nyomait kereste mindenfelé. Végül Emmett is csatlakozott hozzá, majd pár hónap után Carlisle szintén gőzerővel vetette bele magát a kutatásba. Edward és Alice is velük tartottak olykor-olykor, de ők inkább az itthoni gondokkal foglalkoztak.

Mikor először felmerült, hogy mennünk kell, Alice remegve jött be a fürdőszobába utánam. Csak egymásra néztünk, és tudtuk, hogy mindketten ugyanattól rettegünk.

– Nem mehetünk el innen, ez egyszerűen… Nem lehet – rázta Alice a fejét hevesen. Nem tudom, volt-e valami látomása arról, mi várna ránk, ha meghoznánk ezt a döntést de nem is mertem rákérdezni.

– Tudom. Tudom, Alice… Tudom… – hajtogattam a földön kuporogva a kád mellett. – De mit tehetnénk? Mi más választásunk lenne? A forksi emberek kérdezősködni fognak. Nem tudják csak úgy elfogadni válaszok nélkül, hogy nem öregszünk – ráztam meg a fejem, és elkeseredetten felsóhajtottam, Alice szeme viszont felcsillant.

– Nem, a forksi emberek tényleg nem tudnák elfogadni – pattant fel mellőlem. – Nem sokára visszajövök! – vigyorgott rám úgy, ahogyan azt a régi Alice tette volna, aztán elrohant. Hosszú idő után akkor először valami reményfélét éreztem.

Hetekig tárgyaltunk a falkával és La Push öregjeivel, és végül megkaptuk az engedélyt a farkasok és Cullenék közötti szerződés módosítására. A La Push-ban élő emberek egy része pontosan tudta, kik is Cullenék, a másik része pedig megszokta a farkasok miatt – hiszen ők sem öregedtek –, hogy vannak furcsaságok, melyekről jobb nem kérdezni, csak csendben elfogadni a létezésüket.

Ahogy végigsétáltam az ösvényen, amin utoljára majdnem egy éve jártam, ezernyi apró emlék jutott eszembe még, jók és rosszak egyaránt.

A költözés megváltoztatott valamit már az első pillanatban. Mikor az autóink megálltak La Push-ban, és kiszállva felnéztünk a Black házra, mind éreztük, hogy új esélyt kaptunk, és azt is, hogy muszáj élnünk vele, ha nem akarjuk elveszíteni egymást és önmagunkat.

– Hát, kisfarkas – fordult felém Emmett. –, ezzel lesz elég munkánk, mire rendesen kikupáljuk – sóhajtott fel, de az arcán halovány mosoly ült.

– Nem ártana hozzáépíteni még pár szobát – vetette fel az ötletet Jasper. – Lehetne egy külön könyvtárszobánk is, akkor tudnám hová pakolni a könyveimet és a térképeket.

– És kell hely a zongorámnak is – szólt közbe Edward. A következő percben már együtt járták körbe az épületet és arról vitatkoztak, milyen anyagokat kéne használni az építkezéshez.

– Kérhetnénk egy gardróbszobát is, mit szóltok? – léptem oda Rosalie-hoz és Alice-hez.

– Ez jó ötlet! – derült fel Alice arca, de Rose csak megvonta a vállát.

– Na, gyerünk, egy kis lelkesedést kérek! – löktem meg viccelődve, mire hátat fordítva nekem elrohant a fák közé. Neki több időre volt szüksége. Akkor még nem gondoltam volna, hogy pont egy olyan ember fog segíteni neki feldolgozni azt, ami vele történt, aki korábban örömmel végzett volna vele és a többi Cullennel is. A Sors fintora.

– Mami, képzeld – rohant oda hozzám Isis és Edan izgatottan kicsi Edward kezét szorongatva. Növekedésben jóval megelőzték a nagybátyjukat, már nyolc-kilenc éveseknek tűntek. Bár a fejlődésük lassult a kezdeti ütemhez képest, mégis úgy éreztem, nőnek, mint a bolondgomba. – A nagypapa megígérte, hogy épít nekünk egy faházat oda – mutatott a kislányom egy magas tölgyre a Black ház kertjében. – Én rendezhetem be úgy, ahogyan akarom – húzta ki magát.

– Ez nagyon klassz – helyeseltem reménykedve. Jonathan felajánlotta Carlisle-nak, hogy dolgozhat a kis helyi kórházban és úgy gondoltam, ez és a faház talán egy kis időre eltereli a figyelmét majd. Ekkor még nem is sejtettem, hogy mennyire.

A múlt utolsó nyílt sebe a Volturi üzenete után kezdett behegedni.

Esett az eső, mi pedig otthon töltöttük az egész napot. Emmett, Benji és Daniel egy új videójátékkal játszottak, és egymást túlharsogva bíztatták a saját harcosukat, míg Isis éppen azt próbálta kitalálni, milyen színűre legyen festve a faház belseje és színmintákkal nyaggatta a testvérét. Edant nem igazán érdekelte a dolog, de türelmesen végighallgatta a húgocskáját. Rosalie újdonsült barátjával és egyben amatőr pszichológusával mászkált valamerre, Alice, Jasper és Carlisle pedig tervrajzokat nézegetett a ház további átépítését tervezgetve.

Edward és én a verandára kitett hintaágyon üldögéltünk, és élveztük az eső kopogását a tetőn és a friss illatot, amit a szél hozott magával, de a nyugalmunk nem tartott túl sokáig. Edward egyszer csak felkapta a fejét, és tekintete a távolba meredt.

– Baj van? – kérdeztem azonnal aggódóan fürkészve az arcát.

– Itt a Volturi.

– Tessék? – kerekedett el a szemem. – Miért jöttek? – kérdeztem idegesen, mikor észrevettem, hogy Edward keze ökölbe szorult és reszket.

– Ajándékot hoztak… – pattant fel.

– Ajándékot? Várj, Edward! – siettem utána, ahogy beviharzott a házba. Mindenki érdeklődve kapta fel a fejét.

– Carlisle… – kezdte Edward halk hangon. – Elhozták nekünk Őt! – mondta, és mind tudtuk, kiről is van szó. Carlisle kezéből kiesett a toll, amivel a tervrajzra irogatott idáig, a tévéképernyőn pedig egy dallamot követően megjelent a Game over felirat.

Carlisle, Edward, Jasper és Emmett mentek a vendégeink elé, Rose, Alice és én itthon maradtunk a gyerekekkel. Mi is velük akartunk tartani, de Carlisle a fiúknak is csak nehezen engedte meg. Ebben szigorú és hajthatatlan volt. Miután hazajöttek, nem mondtak semmit, mi pedig nem kérdeztünk. Carlisle másnap reggel nekiállt megépíteni a faházat Isisnek.

A gondolataimba merülve szinte észre sem vettem, hogy megérkeztem. Csak akkor torpantam meg, mikor észrevettem Carlisle-t. A földön térdelt a hófehér márványsír előtt, ujjai a követ simogatták.

– Sejtettem, hogy te fogsz utánam jönni – fordult hátra szomorú mosollyal az arcán.

– Alice pánikba esett. Azt hitte, hogy megszöktél – sétáltam oda hozzá.

– Azt soha – rázta meg a fejét. – Csak beszélni akartam vele… – siklott végig a mutatóujja a kőbe vésett feliraton: Esme Cullen. A legcsodálatosabb feleség és anya. A Szeretet, ami örökre összetartja a családunkat. – El akartam mondani, hogy… – akadt el a hangja. Letérdeltem mellé, és megfogtam a kezét.

– Mit?

– Hogy még mindig szeretem és iszonyatosan hiányzik – fordult felém az arany tekintet érzésektől kavarogva. – És hogy ennek ellenére most bármennyire is szégyellem, boldog vagyok – sütötte le a szemét. – Nem értem, hogy történhetett, észre sem vettem. Azt hittem, hogy sosem csitul majd az, amit itt érzek – tette a mellkasára mindkettőnk összekulcsolt kezét. – Aztán egyszer csak a hurrikánból vihar lett, majd zápor. És még mindig esik az eső szomorú dolgokat suttogva a fülembe, de…

– …már ott a szivárvány is – fejeztem be a gondolatot együttérző mosollyal az arcomon. – Carlisle – sóhajtottam fel, de a folytatással megvártam, hogy ismét felém fordítsa a pillantását. – Nem bűn, hogy gyógyulnak a sebeid. Nem bűn, hogy boldog vagy. Esme is ezt akarná. Biztos vagyok benne, hogy a ma ő is velünk örül. Nézd csak, hiszen süt a nap és a virágok … Nem gondolod, hogy ma valahogy szebbek, mint máskor? Mintha csak ő segített volna fentről, hogy szebbé tegye ezt az ünnepet – mosolyodtam el, mikor Carlisle szája felfelé szaladt. – Ha boldog vagy, mi is boldogok vagyunk, és Esme mindig is erre vágyott. Számára mi, a családja voltunk az elsők és legfontosabbak – simítottam én is végig a márványon, aztán kitöröltem egy könnycseppet a szemem sarkából.

– Azt hiszem, jobb, ha megyünk – vett mély levegőt Carlisle. – Alice még a végén idegösszeomlást kap.

– Igen, erre elég nagy az esély – nevettem fel, aztán elcsendesedve egy utolsó pillantást vetettem a sírra, majd felálltam. Arrébb sétáltam pár lépést, hogy Carlisle rendesen el tudjon búcsúzni, majd mikor egy csókot lehelt a tenyerére és a kőhöz szorította, lesütöttem a szemem.

– Rendben, mehetünk – lépett mellém.

– El sem hiszem, hogy a kicsi lányom férjhez megy – karoltam bele, miközben elindultunk visszafelé.

– Elhiheted, hogy számomra is legalább ugyanolyan hihetetlen – nevetett fel.

Csendesen mentünk vissza a házhoz, miközben újra azon elmélkedtem, hogy is sikerült idáig jutnunk. A csata után minden olyan kilátástalannak tűnt, de most, annyi szomorúság, gond és baj után, végre ismét láttuk a fényt mind.

– Ó, hála istennek! – emelte az ég felé a tekintetét Alice, mikor meglátott minket. Észre sem vettem, milyen sokáig voltunk el, de ezalatt az idő alatt felállították a székeket, az oltárt és nekiálltak a díszítésnek is. – Majdnem idegösszeomlást kaptam! – sietett oda hozzánk vádló tekintettel. Carlisle-lal egymásra pillantottunk, és egyszerre tört ki belőlünk a nevetés. – Örülök, hogy ilyen jó kedvetek van, de most már igyekezzetek! Vagy azt akarjátok, hogy Isis úgy sétáljon az oltár elé, hogy ti sehol sem vagytok? – tette csípőre a kezét.

– Az nem lenne túl jó… – felelte Carlisle nyugodt hangon. – A szobájában van? – érdeklődött.

– Igen, már majdnem teljesen készen van. Most Rose sminkeli.

– Megyek, megnézem – indult el, de két lépést sem tett, Alice felháborodott tekintettel ragadta meg a karját.

– Arról. Szó. Sem. Lehet! – tagolta határozottan a szavakat. – Te most felmész a saját szobádba és felveszed az öltönyödet – adta ki az utasítást, majd felém fordult. – Te pedig követed a példáját, és ugyancsak felöltözöl végre.

– Oké, oké, megadjuk magunkat – emeltem fel védekezően a kezemet, aztán Carlisle-lal együtt elindultunk a bejárat felé. Még hallottam, ahogy Alice rákiált Danielre és Benjaminra, hogy rossz helyre akarnak akasztani valamit, aztán becsukódott mögöttünk az ajtó.

Megvártam, amíg Carlisle eltűnik a szobájában, majd halk léptekkel Isiséhez osontam. Ahogy kinyitottam az ajtót és beslisszoltam, elakadt a lélegzetem és könnybe lábadt a szemem.

– Istenem, de gyönyörű vagy! – sóhajtottam fel. Isis rám mosolygott az állótükörből, aztán megfordult. Pont annyi idősnek nézett ki, mint én, mégis gyereknek láttam még. Az én kicsi babámnak. Annak a pöttöm kislánynak, aki a mosógép tetején ül és sírva vallja be nekem a legnagyobb félelmét.

– Tényleg? Vagy csak azért mondod, mert az anyukám vagy? – simított végig a hófehér ruhán a női kéz reszketve.

– Esküszöm, hogy te vagy a leggyönyörűbb az egész világon – léptem elé, miközben szipogva próbáltam abbahagyni a sírást.

– Szerinted… Neki is tetszeni fogok? – harapta be az alsó ajkát, miközben Rosalie összepakolta a sminkkészletét.

– Ebben egy cseppnyit sem kételkedek – törölgettem meg az arcomat, de a könnyeim csak tovább záporoztak.

– Na, mami, ne sírj… – kuncogott fel Isis, aztán hozzám lépett, és megölelt.

– Csak óvatosan lányok… Nehogy elkenődjön a smink. Egy órás munkám van benne – figyelmeztetett Rosalie, de a hangja egyáltalán nem volt olyan fenyegető, mint Alice-é. Ahogy felpillantottam, ellágyulva pislantott rám. Bár nem volt saját gyermeke, megértette, mit érzek most.

– Nézd csak, mama, mit kaptam! – eresztett el hirtelen Isis, és izgatottan az ágyon lévő csomaghoz sietett. Ahogy a kezembe tette a szépen megmunkált és nagyon réginek tűnő ezüst nyakláncot, meglepetten pislogtam rá.

– Ezt meg ki küldte?

– Marcus bácsi. Azt írta, hogy egy olyan szép lány hordta ezelőtt, mint én, ezért nekem adja nászajándékba. Segítesz feltenni? – fordított nekem hátat. Marcus évente egyszer meglátogatott minket, mióta a régi Volturi megszűnt létezni. Talán hálából, amiért általunk megtudhatta az igazat, vagy csak mert Carlisle maradt az egyetlen, aki az előző életére emlékeztette. Minden esetre, mi mindig örömmel fogadtuk, mert ha nem segít akkor régen, Alice biztosan meghal és valószínűleg mi is.

– Nagyon jól áll – igazgattam el a láncot.

– Hűűűha. – Az ajtóból jövő hangra mind összerezzentünk, aztán nevetve fordultam meg. Edan, Edy és Phaidra – Aidan és Saore kislánya – kukucskáltak be a résen, mint az orgonasípok. Az én Edanem olyan nagyra nőtt, hogy lehagyta már Edwardot is, de lélekben még mindig gyerek maradt. Amikor csak tehette, ő vigyázott a testvéremre és Phaidrára. A kislány most öt éves volt, és a szülei igazi csodának tartották, ezért adták neki a fényhozó nevet.

– Hát ti meg, mit kerestek itt? Alice néni elfenekel mindannyiunkat, ha megtudja, hogy leskelődtök. Na, gyertek, gyertek be, mielőtt észreveszi – tereltem be őket a szobába.

– Gyönyörű vagy, húgocskám! – mérte végig csillogó tekintettel Edan Isist, miközben megfogta a kezét és megforgatta, mintha táncolnának. – Igaz, srácok? – nézett a két gyerekre, akik hevesen bólogattak. Phaidra apró kezével óvatosan érintette meg a menyasszonyi ruha fehér anyagát, mintha attól félne, hogy elpárolog az ujjai alatt, és tátott szájjal csodálta Isist.

– Ne pityeregj, mama, én veled maradok örökre – engedte el Edan a húgát, hogy hozzám lépve lehajoljon és egy puszit nyomjon az arcomra.

– Ah, ne bolondozz! – legyintettem meg a karját, de elmosolyodtam.

– Nem bolondozom – vigyorgott rám, miközben megigazítottam a nyakkendőjét.

– Neked nem kéne átöltöznöd? – szólt közbe Rosalie.

– Ó, dehogyis nem! – kaptam a fejemhez. Teljesen megfeledkeztem arról, hogy még a hétköznapi ruhámban vagyok. – Na gyerünk, gyerekek, kifelé! – nyitottam ki az ajtót, és megvártam, amíg a kicsik és Edan kimennek. – Várunk odalent, és ne izgulj! – nyomtam még egy puszit Isis fejére, aztán én is elhagytam a szobát.

Kapkodva készülődtem, és mikor Edward megpróbált eltéríteni a célomtól egy csókkal, kizavartam a hálóból. Legalább olyan izgatott voltam, mintha a saját esküvőmre tartottam volna. Akkor régen, nem is volt időm igazán átélni a menyasszonystresszt a meglepetés-ünnepség miatt, így most extrán bepótolhattam ezt az érzést.

Ahogy elkészültem, még utoljára megszemléltem magam a tükörben, aztán lementem a kertbe. A vendégek már gyülekeztek, Alice pedig úgy pörgött, akár egy tornádó. Odamentem Benjaminékhoz, akik aggódva próbáltak kitérni az útjából azok után, hogy a készülődés során megkapták egy párszor a magukét tőle, amiért nem vették elég komolyan a munkájukat.

– Esküszöm, hogy mi csak öt percre ültünk le, hogy együnk valamit – dünnyögte Daniel, mire a fiúk helyeslően bólogatni kezdtek. – Tiszta megszállott… A fenébe, már megint erre jön… – próbált meg elbújni a testvére háta mögött, de hiába.

– Daniel, Benjamin! Azok a lampionok mindjárt leesnek onnan, igazítsátok meg őket! – mutatott Alice az egyik fa ágára, aztán már sietett is tovább. A fiúk fújtattak egyet. – Most! – csattant még a távolból a női hang, mire összerezzentek. Alig bírtam elfojtani a kuncogásomat.

– Szegények…

– Ennyit kibírunk, hogy tökéletes legyen Isis számára a nap – nézett Nate a barátai után. A két fiú Lupe segítségével megpróbálta teljesíteni Alice parancsát, de ahogy elnéztem a bolondozásukat, biztos voltam benne, hogy Benji a létráról leesve a földön fog kikötni. – És te, hogy vagy?

– Csodásan – mosolyogtam rá, miközben lesöpörtem egy porszemet az öltönyéről. – És Elicia? Ő nem jön el? – néztem körbe, de sehol sem láttam a lányt.

– Ki? – vonta fel a szemöldökét kérdőn.

– A lány, akit elhoztál a kerti sütésre két hete – tájékoztattam összevont szemöldökkel.

– Ja, ő… – bólintott megvilágosodva. – Nem láttam azóta. Csak egy kaland volt. – Felsóhajtottam.

– Nem tetszenek ezek a kalandok – ismertem be, mire elvigyorodott.

– Féltékeny vagy?

– Nem – mondtam nagyon komolyan. Megköszörülte a torkát és zavartan félrenézett. – Találnod kéne már egy rendes lányt. Hosszútávra.

– Semmi szükségem rá – jelentette ki.

– Joshua is ezt mondta, aztán nézd meg most – intettem a fejemmel felé. Joshua boldogságtól csillogó szemekkel hallgatta a mellette álló nőt. Savannának hosszú, szőke haja, kék szeme volt és a harmincas évei közepén járt. Kicsit hasonlított Jade-re, talán Josh ezért is vésődött belé. Vagy azért vonzódott korábban Jade-hez, mert a sejtjeiben érezte, hogy valahol vár rá egy hasonló lány. Lényegtelen volt, hogy melyik az ok és az okozat, az egyetlen, ami számított, hogy most végre boldognak láthattuk.

– Én nem vésődtem be senkibe, nincs kényszer – felelte Nate legnagyobb szomorúságomra.

– Még eljöhet az az idő.

– Ha így van, minek kezdjek komoly kapcsolatba. De kétlem, hogy így lenne. Én már megtaláltam azt, akibe belevésődhettem volna, csak valaki megelőzött – pillantott Edward felé, aki Alice utasítására éppen még pár széket tett az eddigiek mellé.

– Ne mondd ezt! – ráztam meg a fejem. – Ez nem így működik.

– Honnan tudod? – nézett rám.

– Tudom és kész! – szisszentem fel dühösen. Nem Jonathanra haragudtam, nem is Edwardra vagy magamra. Leginkább a tehetetlenség bosszantott fel. Hogy nem tehettem semmit. Nem adhattam Jonathannak a szívemet, sem egy másik lány szívét, aki boldoggá tehette volna.

– Hagyjuk inkább ezt. Nem akarom elrontani a kedvedet, sajnálom – kaptam egy engesztelő puszit a halántékomra.

– Oké… – fújtam ki a levegőt a tüdőmből, miközben elkaptam Edward aggódó pillantását. Egy másodpercig azt hittem, hogy féltékeny, de aztán rájöttem, hogy valami más a baj. – Megbocsátasz egy pillanatra? – kértem elnézést Nate-től, aztán odasiettem a férjemhez.

– Mi az? – kérdeztem. Edward megfogta a kezemet, és félrehúzott a ház mellé.

– A Volturi az erdőben vár minket – felelte. – Szeretnék leróni a jókívánságaikat, és arra kérnek, menjünk eléjük mi ketten.

– Most? – kérdeztem izgatottan. – Alig egy óra, és kezdődik a szertartás. Nem tudok már átváltozni, és…

– Ha menni szeretnél, megoldom – vágott közbe Edward, és mikor bólintottam a karjaiba kapott.

– Alice most már tényleg ki fog borulni – motyogtam a férfivállba, miközben Edward rohanni kezdett velem. Válaszként egy halk kuncogást kaptam csak. Alig pár perc múlva éreztem, hogy lelassulunk, aztán mikor felnéztem, megláttam a három köpenyes alakot. Óvatosan megemeltem a ruhám alját, mikor Edward talpra állított, és a szívemmel a torkomban léptem közelebb.

– Hát eljöttél – mosolyogtam a legmagasabb vámpír felé. A fehér kezek felemelkedtek, és hátrahajtották a sötét csuklyát. – Jaj, Russel, úgy örülök, hogy látlak! – siettem elé, és átöleltem. Pár másodperc után zavartan tolt el magától, és láttam, hogy visszatartja a lélegzetét.

– Sajnálom, még mindig nehezemre esik visszafogni magam. Talán pár év még, és könnyebb lesz – mosolygott rám.

– Biztosan így lesz. És… hogy vagy? – tettem fel a leghülyébb kérdést, amit csak vámpír hallhat. Mindketten felnevettünk és a vörös tekintet barátságosan simogatott végig.

– Jól. Én azt hiszem, elmondhatom, hogy igazán jól vagyok – bólintott. – Tudod, hogy amolyan vezetőféleség vagyok? – vigyorgott rám. – Én… A lúzer az iskolából, akit folyton piszkáltak. Ha tudnák…

– Igen, hallottam róla – mosolyogtam vissza.

Vladimir és Stefan, a két erdélyi vámpír csak időlegesen vállalta el a Volturi vezetését – nem akarták újra elkövetni azt a hibát, amit korábban. Áthelyezték a székhelyüket Volterrába, és maguk mellé vették Russelt, hogy kiképezzék vezetőnek, mert láttak fantáziát a képességében és látták benne az elhivatottságot.

Eleinte aggódtam, hogy Russel megfelelő-e a posztra, de úgy tűnt, Gianna a helyes úton tartja, és nem hagyja, hogy ugyanúgy elteljen a hatalomtól, ahogyan korábban Aro.

A Volturi új törvénye nyugtatott meg véglegesen, amit Russel talált ki a hírek szerint. A Volturi megtiltotta a nők és gyermekek gyilkolását minden vámpírnak, és előírta, hogy ha lehetőség van rá, akkor elsősorban bűnözőkből és idősebb vagy súlyos beteg emberekből kell táplálkozni. Persze, ez a törvény nem tett tökéletesen elégedetté, de reményt adott, hogy a vörös szemek mögött még ott van az a kedves, bohókás fiú, aki odacsempészte elém a matek háziját, csak hogy a tanár ne engem szidjon le.

– A doki jól van? – kérdezte Russel kizökkentve a gondolataimból.

– Carlisle? Igen. Igen, azt hiszem, hogy most már jól – bólintottam. – Túl van a nehezén, hála Isisnek.

– Ha el akarja fogadni az ajánlatomat, akkor még mindig áll.

– Nem hiszem, hogy bármelyikünk is el akarná felejteni Esmét – ráztam meg a fejem. – Fáj. De amíg fáj, addig ő velünk van – próbáltam megmagyarázni az okot, ami miatt Carlisle és mi is visszautasítottuk akkor régen Russel felajánlását. Esmét elfelejteni szentségtörés lett volna. Megérdemelte, hogy emlékezzünk rá, milyen jó és kedves volt, és szükségünk volt nekünk is az emlékére, hogy példa legyen előttünk arra, milyenek szeretnénk lenni.

– Nem igazán értem, de a ti döntésetek. Engem bármikor megtaláltok. És a nagyi? – lágyult el a márványarc.

– Carlisle megtalálta a legjobb öregek otthonát a számára. Van egy kis kertje, és havonta egyszer elmegyek hozzá.

– Köszönöm, nagyon hálás vagyok neked ezért – nyújtotta ki felém Russel a kezét.

– Igazán nincs mit – fogadtam el a gesztust. Edward a háttérben halkan megköszörülte a torkát. – Sajnálom, de lassan mennem kell – fordultam hátra. – Szeretnélek meghívni, de…

– Az nem lenne túl jó ötlet – húzódtak mosolyra a férfiajkak. – Megértem. Talán majd egyszer, ha már tökéletesen ura vagyok magamnak.

– Talán – ígértem meg. Bár mindketten tudtuk, hogy ennek az esélye elég kevés, mégis jó volt elképzelni, hogy egyszer majd úgy ücsöröghetünk egymás mellett újra, mint két átlagos barát.

– Ezt, kérlek, add át a lányodnak! – nyújtott felém egy kis dobozt. – És mondd meg az ifjú párnak, hogy legyenek nagyon boldogok.

– Köszönöm és átadom – vettem el az ajándékot.

– Légy jó, Russel! – emeltem intésre a kezemet. Russel bólintott, aztán visszahúzta a csuklyáját.

– Minden jót, barátnőm – hallottam még az anyag rejtekéből, aztán futni kezdett, két társa pedig utána iramodott.

Sóhajtva hagytam, hogy Edward ismét a karjába vegyen, és hála az égnek még pont időben értünk vissza a házunkhoz.

– Csak ügyesen – adtam egy csókot neki, aztán elfoglaltam a helyemet, miközben ő besietett a házba, hogy a lányát az oltárhoz kísérhessen.

– Meg fogtok ölni egyszer! – hajolt oda Alice hozzám morogva, aztán visszalépett a koszorúslányok közé.

– Bocsánat – suttogtam magam elé, de tudtam, hogy hallja, mert elmosolyodott.

Mikor felcsendült a nászinduló első üteme, biztató pillantást küldtem a vőlegény felé, aztán hátrafordultam, hogy láthassam a kislányomat. Minden vendég lélegzete elakadt, mikor kilépett a házból Edwardba karolva. Az apja mellett tényleg ő volt a leggyönyörűbb lény ezen a világon.

Könnyfátyolon át figyeltem, ahogy odaérnek az oltárhoz, Edward átadja a lányunkat a leendő férjnek, majd odasétál hozzám. Ahogy leült mellém, éreztem, hogy a hűvös ujjak összefonódnak az enyémekkel. Egy pillanatra felnéztem a kavargó mézaranyba, és a szívem olyan heves dobogásba kezdett, mint legelső alkalommal. Csak nehezen tudtam elszakadni ettől a tekintettől, de végül mégis visszafordultam Isis felé. A múlt árnyai között a jövőben reménykedve én megtaláltam a jelen boldogságát. Most már ő következik…

VÉGE