Spirit Bliss

Hujder Adrienn

A jövő reménysége

2. könyv

Ez a könyv a http://spiritbliss.hu weboldalról származik, ahol további történeteket olvashatnak a szerzőtől.

A mű Stephenie Meyer Twilight c. regénysorozata alapján készült.

© Spirit Bliss, 2009

© Stephenie Meyer, 2009

A képek forrásai: deviantart.com, notebooktv.hu.

A konvertálást a Kindle-varázs készítette (szerkesztette: Farkas Márta),

további PRC könyvek a Kindle-Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat,

azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

Kindle-varázs Kiadó, 2011

Tartalomjegyzék

- Köszönet

- Hibák

- Remény

- Vándor

- Haláltusa

- Valaki a múltból

- Felbukkanó titkok

- Méreg

- Jasper

- Beszélgetések

- Hívás

- Nomád

- Veszteség

- Oltás

- Tisztás

- Gyakorlás

- Újfiú

- Nyomozás

- Fuvar

- Iskola

- Perzselés

- Russel

- Farkasvér

- Új falka

- Kötelék

- Titkok hálójában

- Elszakadás

- Túszok

- Vérpróba

- Tükörfarkas

- Mellékhatás

- Jasper terve

- Alku

- Önfeláldozás

- A rózsa

Köszönet

Azt, hogy most itt tartok, nektek köszönhetem

Kedves Olvasók!

És persze, Szandinak!

Nagyon hálás vagyok, amiért annyi időt szántál rám és a történetre, még akkor is, mikor vizsgára kellett tanulnod, vagy épp családi programod volt. :) Sosem tudom meghálálni majd eléggé neked, amit értem tettél és teszel!

Köszönöm! :)

Anyunak is köszönöm, hogy elnézte nekem, hogy az időm nagy részét a gép előtt töltöm, és írok, elhanyagolva ezzel sok más feladatomat.

1. fejezet

Hibák

A kijelölt szagot közvetlenül a testem rázkódása és átalakulása után. Igaz, hogy a napok során a bűz elviselhetőbbé vált, de egyáltalán nem hasonlított arra a kellemesen kábító illatra, ami korábban a „prédámat” jellemezte. Lábaim földdarabokat szaggatva a talajból rohantak nem messze álló célom felé, és amint a közelébe értem, a fogaim önkéntelenül kivillantak a számból. Az erő, amivel a kőkemény mellkashoz csapódtam, valószínűleg szilánkosra törte volna bármelyik halandó ember bordáit, de egy vámpírnak maximum némi kellemetlenséget okozott.

Alice tompa puffanással csapódott a földbe, keze a nyakamnak feszült, ahogy próbálta távol tartani vicsorgó fogaimat az arcától. A tudatom egy része bele akart marni, de a másik rész elszörnyedt a gondolattól is.

Nyugalom – hallottam a fejem mélyén a hangot, amelynek engedelmeskednem kellett. Szükségem volt egy kis időre, míg a testem elernyedt a fehér ujjak szorításában. Amint teljesen önmagam voltam, hátraugrottam néhány szőrcsomót hagyva Alice markában. A visszaváltozást most már könnyebb volt irányítani, mint a kezdetekben – de a szétesésem még mindig ugyanolyan kezelhetetlen volt.

Amint két lábbal álltam a földön, egy fürdőköpeny terült hátulról a vállaimra. A fiúknak természetes volt, hogy minden kellemetlen érzés nélkül egymás előtt változtak oda és vissza, de én frusztrálva éreztem magam meztelenül.

– Jól van, ügyes voltál! – dörzsölte meg a vállaimat Nate. Hálásan rámosolyogtam – bár belül egyáltalán nem voltam elégedett magammal –, majd azonnal Alice-hez léptem.

– Sajnálom. – Megszokott szertartássá vált számomra, hogy egy-egy ilyen támadás után sűrű bocsánatkérések szakadnak fel a mellkasomból.

Két hétig csak a farkasokkal gyakoroltam az átváltozást és a visszaváltozást. Jonathan nem kímélt – szinte reggeltől estig újra és újra és újra próbára tett. Aztán, mikor már egész jól ment az önkéntes ide-oda alakulás, úgy döntött, hogy szükségünk van egy segítőre. Kézzel, lábbal és mancsokkal is tiltakoztam Alice felhasználása és veszélybe sodrása ellen, de hiába. Nate és Alice pont ugyanolyan makacsok voltak ez ügyben. Végül csak úgy voltam hajlandó belemenni a dologba, hogy a farkasok biztosítottak róla, letépnek Alice-ről bármi áron, ha ténylegesen veszélyben lenne.

Ő volt az egyetlen, aki tudta, mivel próbálkozom, és hogyha egy halvány lehetőségem is van rá, akkor nem hagyom el Edwardot és a Cullen családot örökre. Szinte szóról szóra emlékeztem annak a levélnek a tartalmára, amit alig több, mint két hete csúsztattam a kezébe annál a szörnyű búcsúzásnál. Bocsánatot kértem benne minden szóért, amivel fájdalmat okoztam nekik, és megkértem, hogy semmiképpen se hagyja, hogy Edward vagy a család bármelyik tagja elhagyja Forksot, amíg nem tudom, képes leszek-e legyőzni önmagam, és arra is, hogy vigyázzon nagyon, nehogy Edward valami hülyeséget csináljon.

Rettegtem attól, hogy fogja magát, és nekiindul felkeresni a Volturit, de miután Jonathan először felhívta Alice-t, és személyesen találkoztunk, megnyugodtam egy kissé.

– Elhitettem a többiekkel, hogy látomásom volt – mesélte Alice három napja. Egy kidőlt fatörzsön üldögéltünk – ő az egyik végén, én pedig a másikon, elég nagy távot hagyva magunk között. – Nagyon erősen kellett koncentrálnom Edward előtt, de ebben az állapotban… Szóval, most könnyebben átverhető – komorult el mindkettőnk arca. Edward állítólag ki sem lépett a szobájából, mióta elváltunk egymástól. Még vadászni sem ment el a többiekkel. Valahányszor arra gondoltam, hogy mennyire szenvedhet, úgy éreztem, a szívem kiszakad a helyéből, és nagy erőfeszítésembe telt, hogy ne induljak el azonnal régi otthonom felé.

– Mit mondtál nekik? – kérdeztem, hogy eltereljem a figyelmemet.

– Hogy ha bármelyikünk elhagyja most Forksot, akkor valami szörnyűség történik… Esmével… – harapta be a száját Alice. – Ő az, aki miatt mindannyian bármit megtennénk, és egyikünk sem kockáztatná meg, hogy baja essen.

– Sajnálom, hogy miattam hazudnod kellett – a lelkiismeret-furdalás újult erővel tört rám.

– Ha ezen múlik, hogy végül Edward és te boldogok legyetek, akkor nem bánom – vonta meg Alice a vállát.

– Szeretlek, Alice. – Ösztönösen meg akartam ölelni őt, de végül a biztonsága miatt inkább csak egy mosolyt küldtem felé.

– Akkor, még egy próba? – zökkentett ki az emlékekből Jonathan hangja. Alice-re pillantottam. Ha rajtam múlt volna, reggeltől estig gyakoroltam volna, de Alice-t sem használhattam ki túlságosan.

– Majd holnap – feleltem minden ellenérzésem ellenére. – Lassan úgyis haza kéne menned, nehogy furcsállják, hogy folyton eltűnsz… – fordultam Alice felé.

– Igen, igaz – bólintott. – Jasper már így is gyanít valamit, de szerencsére, nem kérdezősködik. Nem szívesen hazudnék neki… – húzta el a száját. – Akkor holnap jövök a szokott időben – mosolygott rám. – Sziasztok! – emelte intésre a kezét, aztán egy másodperc alatt elszelelt.

Otthon – jelenleg a régi Black házban húztam meg magam, amit tényleg gyönyörűen felújítottak a fiúk – vettem egy hideg-meleg zuhanyt, hogy ne aludjak el addig, amíg Edwardot meg nem etettem és ágyba nem dugtam, aztán mikor ezzel kész voltam, magam is lefeküdtem. Az első pár napban még nem mertem az öcsém közelben sem lenni, aztán pedig csak felügyelet mellett, mert a hirtelen rám törő érzelemhullámok miatt bármikor átváltozhattam és árthattam volna neki. Juliette vigyázott rá, és csak miután a gyakorlásnak hála az emberek közelében már tudtam uralni magam, akkor hoztam „haza” Edwardot.

Sokáig csak meredten fürkésztem a hófehér plafont, miközben néha letöröltem egy-egy könnycseppet, ami Edward arcának látomásától hagyta el a szemeimet. Néha annyira fájt a hiánya, hogy úgy éreztem, beleőrülök, vagy jobb esetben belehalok. Ilyenkor próbáltam arra gondolni, hogy nem sokára újra vele lehetek, de ez az egész olyan elkeserítően távolinak tűnt, hogy nem nagyon tudott megvigasztalni.

Lassan merültem álomba, és az sem volt jobb, mint az ébrenlét. Éreztem az undort, ahogy a jéghideg kéz durván fogdos, a hányingert, ahogy a számra nyomja a sajátját, és a pánikot, ami akkor a barlangban az uralma alá hajtott. Szinte minden éjszaka ezeket a képeket láttam magam előtt, valahányszor lehunytam a szemeimet, és az ébredés is mindig ugyanolyan volt.

A forró verejték kicsapódott a testemen, a hálóing rám ragadt, és a reszketést csak alig tudtam megállítani. Olyan kevésen múlt… Nem az életem. Inkább a józan eszem. Nem tudtam volna elviselni ép ésszel, ha az a szörnyeteg tényleg megteszi, ha… Kipattantam az ágyból, és a mosdóig sprintelve futottam, hogy a padló helyett a vécécsészébe üríthessem a gyomrom tartalmát.

Jonathan mondta el, mi is történt. Hogy hogyan találtak rám végül…

A farkasok voltak azok, akik értesítették Cullenékat arról, hogy mi történt velem. Miután a rendőrség elvitte Benjamint és Joshuát, a többiek utánam jöttek az erdőbe. Akkor még azt hitték, hogy csak elrejtőztem, nehogy elfogjanak. Aztán megérezték Dominic illatát, megtalálták a rendőrök holttesteit, és teljesen pánikba estek. Jonathan és Daniel azonnal követni kezdték a nyomunkat, miközben Aidan elrohant a Cullen házhoz.

Edward állítólag magán kívül volt. Átkelt a folyón Alice-szel, Jasperrel és Carlisle-lal együtt – Esme, Rosalie és Emmett az öcsémre vigyázott –, és bár ott elvesztették a nyomunkat – nem véletlenül, mivel nem is lehettek arra nyomok már –, tovább kutatott, hátha újra rám talál. Senki sem tudott hatni a józan eszére, így csak mentek utána, nehogy valami baja essen. Kivéve Jaspert. Ő volt az egyetlen, aki képes volt tiszta fejjel, logikusan, igazi stratégaként gondolkozni. Visszatért az utolsó helyre, ahol még érezték az illatomat, és a környéken kezdett keresgélni – a szabadlábon lévő farkasokkal együtt.

Persze, a vízesés miatt sosem talált volna meg illat alapján. Már azt hitte, hogy tévedett, mikor visszajött, ahelyett, hogy Edwardékkal tartott volna, de aztán megérzett engem. A vágás a nyakamon – ami azt hittem, az életem végét jelenti majd – mentett meg végül. Ahogy Dominic belém harapott, és a testemet elöntötte az a hihetetlen fájdalom, Jaspernek csak annyi ereje maradt a velem együtt átélt érzéstől, hogy telefonáljon Edwardéknak, merre keressenek tovább.

Edward volt a leggyorsabb a családból, ő ért vissza a legkorábban. Jasper segítségével nagyjából be tudták tájolni a helyet, ahol lehetek, és bár az illatomat nem érezhették, a fájdalom okozta sikolyok és kiáltások végül, ha a vízzúgás miatt tompán is, de elértek hozzájuk.

Jasper volt az, aki rám talált, és nekem még csak lehetőségem sem volt megköszönni neki eddig.

A csaphoz mentem, és kiöblögettem a számat, hogy megszabaduljak a kesernyés íztől, aztán megmostam az arcomat. A szemem alatt hatalmas fekete karikák éktelenkedtek, ahogy szembenéztem a tükörképemmel. Furcsa érzés volt látni magam, mivel az utóbbi pár hét alatt olyan sokat változtam.

Bár nem lettem olyan magas és izmos, mint a fiúk, talán, mert nő voltam, vagy mert csak negyedrészt folyt quileute vér az ereimben – hiszen apám csak Jacob nagypapa révén volt indián, és a nagyi, valamint anyu is kívülállók voltak –, de azért nőttem jó pár centit, és az eddig nem létező izomzatom is előbukkant a semmiből. Juliette azt is felajánlotta, hogy levágja a hajamat, hogy farkasként kicsit rövidebb legyen a bundám, de mivel több változást már nem tudtam volna elviselni – és mellesleg mindig is pocsékul állt nekem a rövid haj –, visszautasítottam az ajánlatát. Inkább elviselem, a hosszú, meleg bundát, semmint hogy megszabaduljak azon kevés testrészeim egyikétől, amit szeretek magamon.

Kinéztem a fürdőszoba kis fenti ablakán. Odakint még sötét volt – mikor visszamentem a nappaliba, a faliórára pillantva kiderült, hogy hajnali három van –, de éreztem, hogy már nem leszek képes visszaaludni. Halkan kiosontam a ház elé – nem mertem messzebb menni az öcsém miatt –, és leültem a legalsó lépcsőfokra. A farkaslét egyik előnye volt, hogy nem kellett pokrócot hozni magammal a hideg ellen.

Hallottam a halk lépéseket felém közeledni, de nem foglalkoztam velük – azt hittem, elhaladnak majd mellettem, mint általában. Hátrahajtottam a fejem, és a csillagokat figyeltem.

– Nem tudsz aludni? – hangzott fel közvetlenül mellettem a kérdés. Lassan fordítottam Joshua felé a fejemet. Fölém magasodva pillantott le rám mélybarna szemekkel, és elég rémisztőnek is hathatott volna, ha a kezeiben nem lett volna ott Nyuszi kisasszony. Így viszont alig bírtam megállni, hogy el ne mosolyodjak a látványtól, de aztán inkább megfegyelmeztem magam. Joshua az utóbbi időben már kevesebbet piszkált – bár lehet, hogy csak azért, mert került, és épp ezért kevesebbet is találkoztunk –, de még mindig nem voltunk puszipajtások. Nem is igazán értettem, miért jött most ide hozzám…

– Mint láthatod – vontam meg a vállam.

– Megint rémálmod volt… – A mondata inkább hangzott kijelentésnek, mint kérdésnek.

– Ezt meg honnan…? – kezdtem felháborodva. Még mindig képes voltam elzárni bizonyos dolgokat a többi farkas elől, így a gyengeségemet is próbáltam eltitkolni.

– Néha hallani, ahogy kiabálsz – felelte, mire elpirultam.

– Nagyszerű! Akkor egész La Push tud már róla… – morogtam magam elé.

– Csak én. – Kíváncsian néztem fel Joshra magyarázatot várva. – A többiek vagy járőröznek vagy mélyen alszanak. Nem hiszem, hogy meghallották volna.

– És te miért vagy fent? – érdeklődtem, miközben egy fadarabbal piszkálgatni kezdtem a port, csigavonalat rajzolva bele.

– Mondjuk, hogy néha hasonló cipőben járok, mint te – nevetett fel keserű-mély hangon.

– Ó! – feleltem nagyon értelmesen, amitől megint csak fülig pirultam. Összerezzentem, mikor Joshua csak úgy szó nélkül lehuppant mellém, mintha régi, jó barátok lennénk. Meglepett az a hirtelen jött közvetlenség, és gyanakvóvá is tett.

– Róla álmodsz, igaz? Arról a szörnyetegről? – Joshua kérdésétől mintha hatalmas kősziklák keletkeztek volna a gyomromban. – Én is a saját szörnyetegemről álmodok, pedig azt sem tudom valójában, hogy néz ki – túrtak bele az erős ujjak a puha nyúlszőrbe finoman.

– Sajnálom – pillantottam együtt érzően Joshra.

– Ne tedd! – a barna szempár gyűlölettől szikrázva nézett vissza rám, én pedig ijedten húzódtam hátrébb pár centit. – Ez segít emlékezni arra, hogy ki vagyok, és mi a dolgom. Bárhol is van az a vérszívó, egyszer elkapom, és megölöm. Addig pedig, amíg megtalálom, irtom a társait.

– Nem mind olyanok, mint a szörnyetegeink – próbálkoztam óvatosan. Nem akartam feldühíteni Joshuát, de azt sem volt jó látni, hogy ennyire tele van gyűlölettel. Egy embernek sem lenne szabad ilyesmit magában hordoznia, mert ez a fajta erős érzés csak rombolni és pusztítani képes.

– Hát persze… – húzódtak gúnyos mosolyra Josh ajkai. – Cullenék a civilizált gyilkosok. Csak azért, mert úgy tesznek, mintha emberek lennének, még nem azok.

– Emberségesebbek, mint sok ember! – Nem bírtam ki, hogy ne pillantsak kihívóan a sötétbarna szemekbe. Azt vártam, hogy Joshua majd idegesen felugrik, a fejemhez vág néhány sértést, aztán elrohan, ehelyett, hangosan nevetni kezdett. Megütközve figyeltem az arcát, amíg abba nem hagyta. – Min nevetsz? – a hangom gyerekesen duzzogósra sikeredett.

– Tudod, vicces, hogy te ezt tényleg el is hiszed… – törölgette a könnyeit, aztán az arca, amin eddig mosoly volt, hirtelen megkeményedett. – Először azt hittem, hogy csak biztonságot nyújtanak neked, és mivel úgy érzed, nincs kihez fordulnod, bebeszélted magadnak ezt a hülyeséget önmegnyugtatásként. De… te… tényleg ennyire naiv és ostoba vagy – rázta meg a fejét.

– Ha így gondolod, akkor mi a fenét akarsz tőlem? – pattantam fel a sértődöttségtől dühösen. – Nem muszáj velem beszélgetned, egyszerűen csak hagyj békén! – kiabáltam. Csak még jobban felhergelt, hogy Josh teljes nyugalommal ült még mindig velem szemben, és simogatta a nyulát.

– Azért vagyok itt, mert úgy látom, hogy minden naivságod és ostobaságod ellenére tanulékony vagy… Talán, idővel rá tudlak döbbenteni, hogy tévedsz – vonta meg egyszerűen a vállát.

– Soha napján – vetettem oda neki, aztán el akartam menni mellette a lépcsőn, de az egyik keze a bokámra fonódott. Szikrázó szemekkel néztem le rá, és azon gondolkoztam, hogy belerúgok.

– Majd meglátjuk… – mosolygott rám, aztán elengedte a lábam, felállt, és lassú léptekkel elindult a saját háza felé.

Ha Edward nem aludt volna még mindig odabent, akkor biztosan hangos robajjal vágtam volna be magam mögött az ajtót. Így csak óvatosan becsuktam, és magamban fortyogva vonultam az ágyamhoz. Levetettem rá magam, és különféle kínzási módszereken gondolkoztam egy bizonyos farkas számára. Hogy is juthat olyasmi az eszébe, hogy én valaha másképp tudnék nézni Cullenékra? Szeretem őket, és ezen senki és semmi nem változtathat. És nagyon jól tudom, hogy mik ők és milyenek. Nem vagyok se naiv, se ostoba!

Dühösen simítottam végig ott a bokámon, ahol az előbb még a forró ujjak fonták körbe. Joshua nem tud semmit! Nem értheti ezt az egészet, mert nem ismeri Cullenékat. Ő nem látta sosem a vámpírok jó oldalát. Belefúrtam a fejem a párnámba, miközben próbáltam elfelejteni a lábam bizsergését, ami arra emlékeztetett, minek is tart Josh, de egyszerűen nem ment.

Ide-oda forgolódva vártam ki, míg a nap felkelt, miközben az érzelmeim szorító köteléke az eddigieknél sokkal jobban fojtogatott. Talán, az idő múlása, a rémálmom vagy a Joshuával való vitám miatt, de végül egy őrült terv fogalmazódott meg a fejemben. Látnom kellett őt. Ha csak egy másodpercre is, de muszáj volt.

Tudtam, hogy Juliette már korán reggel fent szokott lenni. Mindig reggelivel várta az őrjáratból hazaérkezőket, így gyorsan felöltöztem, elláttam Edwardot, aztán elindultam vele Danielékhez. Még volt egy kis időm Alice érkezéséig…

Juliette örömmel vállalta magára az öcsém felvigyázását. Megkértem, hogy szóljon Jonathannak, hogy elmentem sétálni, de az óránkra visszaérek, aztán elindultam az erdő felé. Igaz, hogy úgy gyorsabban haladtam volna, de nem mertem átváltozni farkassá. Biztonságosabb volt most az emberi formám.

Mielőtt átléptem volna a határt, úgy pillantottam körbe, mintha fegyveres őrök lesnének rám a bokrokból, hogy lepuffantsanak, amint megteszem a végső mozdulatot. Végül, persze, semmi sem történt, azon kívül, hogy a szívverésem felugrott kétszázra. Igaz, hogy a szerződés csak egyoldalú volt – vagyis csak Cullenék nem jöhettek át a mi térfelünkre –, mégis úgy éreztem, mintha valami törvényt szegnék épp meg.

Gyorsabb léptekkel haladtam a célom felé, óvatosan, nehogy belebotoljak út közben valakibe, akibe nem kéne, miközben azon gondolkoztam, hogy nem lenne szabad ezt tennem. Nem csak hogy tiltott volt, de még önkínzás is. Ennek ellenére a láthatatlan erő nem hagyta, hogy visszaforduljak – a lábaim, mintha önkényesen működtek volna.

Próbáltam meggyőzni magam, hogy ez nem veszélyes rá nézve. Hiszen, elég távol leszek tőle, így nem tudom majd bántani. Az egyetlen, akiben kárt okozhatok, az saját magam, és azt is csak lelkileg. De megéri…

Kiszemeltem egy elég magas fát, ami közel volt a házhoz – de mégsem annyira, hogy megérezhessék a szagomat, vagy észrevegyenek –, és gyakorlott mozdulatokkal másztam fel a törzsön, meglepve saját magamat is. Még mindig furcsa volt, hogy ügyesebb és gyorsabb vagyok, mint régen. Mikor elég magasra értem, a torkomban dobogó szívvel fordultam a ház irányába, és hálát adtam a hatalmas üvegfalak tervezőjének.

Próbáltam ráfókuszálni Edward szobájára – a farkaslátásommal, szinte tisztán ki tudtam venni még a polcon álló könyvek borítóján a címeket is –, és elakadt a lélegzetem. A szobormerev test a kanapén ült a falnak támaszkodva, és olyan mereven bámult maga elé, mint egy viaszbábu.

Alice mondta, hogy Edward rossz állapotban van, de tudni és látni két különböző dolog volt. Az a valami ott bent, nem az az Edward volt, akit ismertem. Nem volt benne semmi élet. Belül is pont olyan halottnak látszott, mint amilyen a teste volt, és ez engem is halálra rémisztett. A kezeim remegve szorították az ágat, amin térdeltem, miközben próbáltam megnyugodni egy kicsit – sikertelenül.

Aztán hirtelen megdermedtem. Edward megmozdult, és az éjfekete szempár, mintha egyenesen rám nézett volna. Hitetlenkedve ráztam meg a fejem. Ilyen messziről nem vehetett észre, ha nem tudta pontosan, mit is kell keresnie – márpedig honnan tudhatta volna, hogy itt vagyok…

De bármennyire is lehetetlen volt, mégis csak tudta. Olyan hirtelen pattant fel, és lépett az ablakhoz, hogy még én is nehezen követtem nyomon. Hosszú, hófehér ujjai az üveghez simultak, mintha meg akarna mögöttük valamit érinteni, miközben a mellkasa legalább olyan gyors ütemben emelkedett és süllyedt, mint az enyém. A láthatatlan és széttéphetetlen zsineg összekötötte a tekintetünket.

Aztán hirtelen eltűnt a szemeim elől. Egyetlen ugrással hagytam el a fát, és futni kezdtem az ellenkező irányba. Hallottam a távolból a jellegzetes suhanó hangot, de próbáltam nem törődni vele. El kellett érnem a határt, mielőtt Edward utolért volna, de ez így emberi tempóban lehetetlennek tűnt. Nem tudtam eldönteni, hogy melyik a rosszabb, ha Edward emberi formámban beér, vagy ha farkas formát öltök, veszélyeztetve ezzel az életét. Talán, ha ember maradok, meg tudom állni, hogy ne változzak önkéntelenül át, és ártsak neki – futott végig az agyamon a gondolat, miközben átugrottam egy kisebb bokrot.

Aztán nem volt már min vacillálnom, mert tudtam, hogy késő. Oldalra kapva a fejemet még láttam a felém suhanó testet, de nem tudtam tenni az ellen, hogy nekem ütközve a földre gyűrjön. A testem azonnal remegésbe kezdett – Edward közelsége és a feldúltság, amit ez okozott az önuralmam korlátjait feszegette.

– Eressz el! Eressz! – kiabáltam neki kétségbe esve – a gondolat, hogy bármelyik pillanatban átváltozhatok, miközben alig pár milliméternyire vagyok tőle, rémisztőbb volt mindennél –, de Edward mintha meg sem hallott volna. Ahelyett, hogy minél távolabbra menekült volna tőlem, még közelebb akart préselődni a testemhez. Karjai körbeöleltek, mit sem törődve a csapkodásommal, mint egy kúszónövény, aminek létszükséget jelent a táplálékot adó fába való kapaszkodás. Csakhogy én nem fa voltam, hanem egy húsevő virág, ami bármelyik pillanatban összezárhatta körülötte a szirmait.

Behajlítottam a lábamat, és akkorát rúgtam Edward hasába, amekkorára szükség volt ahhoz, hogy lerepüljön rólam – ahogy földet ért, azonnal talpra ugrott, és hitetlenkedő szemekkel bámult rám. Gyorsan felpattantam, és remegő lábakkal hátráltam előle.

– Most… elmegyek… – közöltem vele remegő hangon. Kezeim ökölbe szorulva próbáltak meg küzdeni a remegés ellen, ami újra és újra átfutott a testemen, mint egy áramütés. Nem mozdult, ezért tettem még egy lépést hátra.

– Várj! – Megálltam mozdulat közben, és nem bírtam ki, hogy ne pillantsak Edwardra. – Miért jöttél ide? – a hangja halk volt.

– Nem tudom… Múló gyengeség volt – ráztam meg a fejem. – Többet nem fordul elő – ígértem, aztán hátat fordítottam, és elindultam.

– Nem akarok nélküled élni – hallottam meg a suttogását, és úgy éreztem magam, mint akit gyomron rúgtak. – Kérlek, Isabella… Nem tudok nélküled élni.

– Én… – motyogtam magam elé, de mielőtt megtörhetett volna az önuralmam, felkaptam a fejemet. Nem messze valaki mozgott a fák között, és ismerős illatot hozott felém a szél. – Most mennem kell. Itt vannak értem – szólaltam meg. Nem mertem újra Edward felé fordulni, mert tudtam, hogy akkor elvesznék. – Sajnálom.

– Csak gondold át még egyszer… Idejöttél. Szeretsz.

– Szeretlek – ismertem be. – Pont ezért nem maradhatok. Ég veled, Edward! – búcsúztam el, aztán rohanni kezdtem arra, amerre a társaim vártak.

2. fejezet

Remény

Tudtam, hogy hatalmas fejmosás vár rám mind az alfámtól, mind Alice-től, de még így is behúzott nyakkal és szégyenkezve viseltem el a szavakat, amiket kaptam. Még csak a védelmemre sem tudtam felhozni semmit, mivel tökéletesen igazuk volt – a világ legnagyobb idiótasága volt, amit tettem. Nemcsak majdnem elrontottam a tervünket, ami miatt Alice már hetek óta hazudozik a saját családjának, hanem Edward szívébe is újra beletapostam. Én vagyok az egyetlen bevésődött farkas, aki még így is képes önző lenni.

– Hogy lehettél ennyire ostoba és… és… – Egy kidőlt fa törzsén ültem a mi területünk közepén, miközben Jonathan teljesen kiakadva üvöltött alig pár centire tőlem már jó ideje, Alice pedig feldúltan járkált le-föl.

– …felelőtlen – segítette ki az alfámat. Félve pislogtam fel rá – az arcán nyoma sem volt a szokásos megértő mosolynak.

– Igen, az, felelőtlen! – helyeselt Nate. Ha nem épp rólam lett volna szó, akkor tetszett volna, hogy most először egy farkas és egy vámpír egyetért valamiben. – Gyerünk, mondj már valamit!

– Nem tudom, mit mondhatnék – motyogtam magam elé.

– Mi a fenének kellett odamenned? – Jonathan sóhajtva ült le mellém.

– Nem tudom – ismételtem önmagam. – Csak… egyszerűen… úgy éreztem, megőrülök, ha nem láthatom. Nem hittem, hogy észrevesz. Nem is tudom, hogy vehetett észre. – Az ujjaim elfehéredtek, ahogy a térdeimet szorították. Újra láttam magam előtt Edward halotti maszk szerű arcát, ahogy a kanapén ül, és maga elé bámul.

– Hé… Hé… – Jonathan hangja ellágyult hirtelen, és rátette a tenyerét a kezemre. Értetlenül pillantottam fel rá. – Mérges vagyok, de majd elmúlik… Ezért nem kell sírnod.

– Én nem… – felemeltem a szabad kezemet, és megérintettem az arcomat. Nedves volt. – Ó! – gyorsan ledörgöltem a könnyeket. Alice aggódó arccal toporgott mellettünk, de nem mert túl közel jönni hozzám, nehogy még jobban felzaklasson.

– Nem akartalak megbántani, csak… – szabadkozott Nate tovább.

– Nem bántottál meg – nevettem fel keserűen. – Tökéletesen igazatok van! Felelőtlen, önző idióta voltam! – ostoroztam önmagamat. Fájdalmat okozok Edwardnak azzal, ha távol maradok tőle, és azzal is, ha vele vagyok. És csalódást okozok azoknak, akik megpróbálnak segíteni nekem, és mindent megtesznek értem. A lelkiismeret-furdalás keserű hullámai végighullámoztak a mellkasomban. – Sajnálom. Ne haragudjatok! – pillantottam Alice-re, majd Jonathanra.

– Rendben – bólintott a falkavezérem. – De még egy ilyen, és büntetésből Joshuával küldelek járőrözni – mosolyodott el halványan, és én tudtam, hogy a benne lévő harag nagy része már elpárolgott – főleg, mivel az említett büntetés lehetetlenség volt, ugyanis, nem engedtek még az erdőbe őrjáratra.

– Ígérem, hogy jó kislány leszek! – viszonoztam a mosolyt.

A szidás utáni gyakorlás elég jól ment. Igyekeztem minden zavaró gondolatot kizárni, hogy legalább ezzel kompenzáljam a rossz pontokat, amiket ma szereztem. Ahogy átváltoztam, rögtön megéreztem Alice szagát, de most először nem ugrottam rá, csak messziről morogtam felé felborzolt szőrrel. Aztán ez az első reakció is lecsendesült, én pedig lefeküdtem a földre, mancsaimat az orromra téve, hogy ne érezzem a vámpírillatot.

Halvány elégedettség-érzéssel búcsúztam el végül néhány óra múlva Alice-től, miután újra bocsánatot kértem, aztán Jonathannal visszaindultunk La Push-ba. Már messziről kiszúrtuk mindketten a rendőrautót, ami a Black ház mellett állt. Kérdőn pillantottam Jonathanra, aki megvonta a vállát, jelezve, hogy nem tudja, mit akarhatnak.

Az átváltozásom utáni héten a lelkiállapotomra hivatkozva megóvtak a rendőrök zaklatásától – vagyis inkább őket óvták meg tőlem –, de aztán muszáj volt vallomást tennem. Próbáltam úgy elmesélni a történteket, hogy ne keverjem túlságosan bele se Cullenékat, se a farkasokat, valamint eltitkoltam, hogy mi is volt valójában Dominic.

A rendőrök szerencsére a bizonyítékok után nem faggattak túlságosan, és hittek nekem. Segítenem kellett egy fantomkép rajzolásában, hogy kiadhassák a körözést, és bár én tudtam, hogy az egész már teljesen felesleges, megtettem, amit kértek, csak hogy utána békén hagyjanak.

Pár napig úgy is tűnt, hogy nyugtom lesz tőlük, erre most megint itt vannak…

A gyomromban görccsel figyeltem, ahogy a két rendőr kiszáll az autójából, és elindul felém. Jonathan a gyakorlásunk után mindig egyenesen hazament, de most velem tartott, amiért nagyon hálás voltam neki.

– Zenskij rendőrfőnök-helyettes! – köszönt elsőként, a magasabbik férfinak. – Mi járatban megint erre? – nyújtotta ki felé a kezét.

– Hivatalos ügyben keresem Miss Blacket – fogadta el az üdvözlést a rendőr.

– Jó napot! – szólaltam meg én is, és próbáltam egy mosolyt ölteni magamra. – Miben segíthetek?

– Bemehetnénk? – intett a ház felé, én pedig kezdtem egyre jobban aggódni. Ha le akar ültetni a beszélgetéshez, akkor valami komoly dologról lehet szó. Bólintottam, aztán a tornác felé indultam. Jonathan még mindig jött utánam, nyomunkban Zenskij-vel és a társával.

– Üljenek csak le, hozhatok valamit? – próbáltam meg játszani a házi asszonyt, elrejtve a valódi érzéseimet.

– Nem, nem köszönjük. Igazán kedves, de inkább csak ülj le – intett az egyik fotel felé a rendőrfőnök-helyettes, átvéve a szerepemet, mintha ő lett volna itthon, és nem én. Kényszeredetten foglaltam helyet, és kissé ijedten pillantottam Nate-re, aki megállt a kanapé háta mögött pont szemben velem.

– Megtudhatom, miről is van szó? Kezdek aggódni – vallottam be végül.

Zenskij leült velem szembe, és csak ezután kezdett bele a mondandójába.

– Még kiskorú vagy… – fonta össze az ujjait maga előtt.

– Igen, még pontosan három hónapig és négy napig – bólintottam. Jonathan beszélt a megfelelő hivatalokkal, hogy ezt a kis időt hadd töltsem náluk ahelyett, hogy egy árvaházba dugnának be.

– Az öcséd hivatalosan nem maradhat veled, amíg nem vagy törvényesen is felnőtt, és nem kérvényezed a felügyeletét – közölte a rendőrfőnök-helyettes komoly hangon. Riadtan kaptam a tekintetemet Nate felé, aki előrébb lépett, hogy beszélni tudjon a vendégeinkkel.

– Ugyan, mind tudjuk, hogy a gyerek jó helyen van itt. Egész La Push vigyáz rá. Mi összetartó nép vagyunk, és a Black leszármazottak közülünk valók, a mi felelősségeink. – Mindig furcsa volt látni, mikor Jonathan a huszonéves kinézete ellenére úgy beszélt, mint egy bölcs vezető. Ilyenkor teljesen más volt a hanghordozása, és az arcvonásai is mintha tükrözték volna a szerepváltását.

– A népükből ketten rátámadtak az embereinkre – feszült meg Zenskij ültében.

– Rátámadtak? Ők is még csak gyerekek. A rendőreik úgy bántak három ijedt fiatallal, mintha bűnözők lennének. Fegyvert fogtak rájuk, sőt, egyiküket meg is lőtték – villantak meg a sötétbarna szemek úgy, hogy még én sem mertem volna közbevágni.

– Isabella ellen elfogatóparancs volt gyilkosság miatt. Az embereink teljesen törvényesen és jogosan jártak el – védekezett a rendőrfőnök-helyettes.

– Igen, de nem járhattak volna el így, ha rendesen nyomozni kezdenek, és nem teszik meg Isabellát bűnbaknak, csak mert az igazi gyilkos átverte magukat – Jonathan hangjából tisztán kivehető volt a felsőbbrendű gúny. Tátott szájjal bámultam rá – én sosem mertem volna így beszélni egy hivatalos szervvel még akkor sem, ha tény, hogy elbénázták a dolgot.

– A tucsoni kollégák sem hibáztak. A nyomok arra mutattak, hogy… – kezdett bele Zenskij, de Nate gondolkozás nélkül félbeszakította.

– Esetleg jobban meg kellett volna vizsgálni azokat a nyomokat, mielőtt egy szerencsétlen fiatal lányt a csecsemő öccsével együtt menekülésre kényszerítenek egy pszichopata és a rendőrség elől is! – Jonathan hangja nyugodt maradt, de a két rendőr mégis úgy húzta be a nyakát, mintha bármelyik pillanatban felkaphatnák őket, és rossz gyerek módjára megkaphatnák a kiérdemelt fenekelést. – El tudják képzelni, milyen érzés lehetett, hogy nem fordulhat segítségért még magukhoz sem, miközben életveszélyben van ő és a testvére is? Ezek után pedig képesek ideállítani azzal, hogy pár hónap miatt nem képes rá vigyázni? – sziszegte dühösen. Belelapultam a fotelembe, és sajnáltam, hogy farkas helyett nem kaméleon lettem, mert szívesen felvettem volna a vajszínt most, hogy ne is vegyenek észre.

– Talán… Talán, ha valaki vállalná a felügyeletet addig Isabella helyett… – motyogta megilletődve Zenskij.

– Szóval, mégis csak lehetséges valamiféle megoldás? – vonta fel a szemöldökét Jonathan.

– Igen, talán, elintézhetjük az ügyet… – köszörülte meg a torkát a helyettes.

– Vállalhatnám esetleg én a felügyeletet, vagy a törvénynek van valami kifogása a személyem ellen? – nézett farkasszemet Nate vele.

– Azt hiszem, tökéletesen meg fog felelni – bólintott Zenskij, miközben kézfejével letörölte az apró izzadtságcseppeket a homlokáról. – Kérem, a délután folyamán fáradjon be hozzánk, hogy elintézzük a hivatalos papírokat. Addig a gyermek…

– Addig a gyermek itt marad! – Jonathan hangja olyan határozott volt, mint mikor parancsot ad alfaként nekünk.

– Igen, persze… Nos, azt hiszem, jó helye lesz addig itt – motyogta a helyettes, aztán zavartan felállt a kanapéról. Ha nem az öcsémet akarta volna elvenni épp, még meg is sajnáltam volna. Ahhoz képest, hogy milyen határozottan érkezett, most úgy toporgott egyik lábáról a másikra, mint egy kisfiú, aki rossz fát tett a tűzre. – Akkor mi megyünk is…

– Helyes, biztosan szörnyen sok dolguk van… – terelte az ajtó felé Zenskijt és a társát Jonathan. – Akkor délután találkozunk – ígérte, én pedig biztos voltam benne, hogy a helyettes legszívesebben kihagyná a dolgot, ha tehetné. – A viszontlátásra, uraim!

Hallottam az autó motorjának a hangját, és ahogy a kerekek alatt megcsikordulnak a kavicsok a fordulásnál. Aztán az ajtó újra kinyílt, és Jonathan sétált vissza a nappaliba.

– Köszönöm – pillantottam fel rá. Még mindig kicsit rémült és döbbent állapotban voltam. Szinte fel sem fogtam, hogy milyen kevésen múlt, hogy elszakítsanak az öcsémtől. Még a gondolata is hihetetlen volt, hogy egyáltalán megtehetnék.

– Ugyan, a családért bármit – legyintett Nate. – Megyek, megnézem a srácokat… Valószínűleg már felfalták az összes ebédre készített sült csirkét – nevetett fel. – De ha mégsem, teszek félre neked is.

– Kösz, mindjárt… mindjárt megyek én is – próbáltam rámosolyogni.

Pár percig üldögéltem a fotelben, hogy összeszedjem magam. A mai nap megint túl sok olyan élmény ért, ami felzaklatott, és éreztem, hogy csak pár cseppen múlik, hogy az a bizonyos pohár túlcsorduljon. Magam elé emeltem a kezeimet, és próbáltam megfegyelmezni a remegésüket, míg végül leállt az önkéntelen mozgásuk. Megkönnyebbülve sóhajtottam fel. Néha úgy éreztem, képes vagyok megtanulni, hogyan irányítsam magam száz százalékosan – de voltak olyan pillanatok, mint például a ma reggeli botlásom is, amikor egyszerűen hajszálak választottak el attól, hogy az emberi tudatom teljesen ködbe boruljon. Ijesztő érzés volt, mikor nem tudtam uralni magam. Most már kezdtem megérteni Edwardnak milyen nehéz lehetett a közelemben. A különbség csak annyi volt, hogy az én életemet nem sajnáltam volna kockáztatni, az ő létét viszont igen.

Ökölbe szorítottam az ujjaimat, vettem pár mély levegőt, aztán feltoltam magam a fotelből. Lassan kocogva haladtam Juliette-ék háza felé, ahol a többiek összegyűltek az ebédhez, miközben igyekeztem eltűntetni a feszültség jeleit az arcomról.

– Megjöttem, hagytatok még nekem is valamit? – rontottam be vigyorogva az ajtón, de a fiúk hangos beszélgetése és nevetgélése miatt a tervezett sokkoló hatás nem jött össze.

Adtam egy puszit az öcsém feje búbjára, aki az etetőszékben ült, és Juliette épp sárgarépapürével tömte, majd lehuppantam az egyetlen szabad székre Joshua mellé – amilyen fancsali képet vágott, nem csodáltam, hogy senki nem mert mellé ülni –, és kanalazni kezdtem a tányéromra a krumplipürés tálból. Jonathan felém nyújtott egy edényt, amiben ott lapult még három nagyobb csirkecomb. Hálás mosollyal az arcomon kivettem belőle kettőt, a harmadikat meghagyva neki – bár a tányérján már így is volt kettő.

– Esküszöm, hogy éreztem… – figyeltem oda végül a beszélgetésre, amit a fiúk folytattak épp, mikor végre a tányéromon volt minden, amit a hasamba szántam. – Idegen szaga volt, a miénket felismerném. Tényleg felismerném – morogta maga elé bosszúsan, mikor Daniel kételkedve pillantott rá.

– Miről van szó? – kérdeztem közbe, miután lenyeltem egy falatot.

– Benji volt az éjszaka őrjáraton, és állítólag a hegyekben érezte egy idegen farkas illatát – magyarázta Dan.

– Nem állítólag! – csattant fel a testvére. – Tényleg éreztem! Felénk tartott.

– Egy idegen farkas? – pillantottam Jonathan felé.

– Nem túl valószínű… – vonta meg a vállát. – Csak a mi törzsünket ismerjük eddig, akik képesek az átváltozásra, és ha az egyik itt lakóból farkas lett volna, arról tudnánk.

– Akkor is éreztem! – hajtogatta a magáét határozottan Benjamin.

– Majd odafigyelünk. A biztonság sosem árt – felelte Nate, hogy megnyugtassa őt. – Ma este én is ügyeletben leszek, körbeszaglászok egy kicsit.

– Veled mehetek? – Benji lelkesen pillantott a vezetőnkre – örült, hogy végre van valaki, aki legalább odafigyel rá. Nehéz lehetett neki, mivel bár nem ő volt az ifjonc farkas, mégis úgy kezelték, mint egy gyereket – vagyis korához illően. Még mindig bizarr volt, hogy a hatalmas, izmos férfitest egy tizennégy éves fiú lelkét takarja. Csak az arcvonásai és a pillantása mutatták meg az igazi korát. Na meg a bohósága – mosolyodtam el magamban.

– Én is mennék… – szólaltam meg halkan. Benjamin rám vigyorgott, én meg visszavigyorogtam rá. – Mindig odavoltam a rejtélyekért… És egy új farkas… Biztosan izgi lesz – pislantottam Jonathanra.

– Még nem hiszem, hogy kész vagy a járőrözésre… – fürkészte az arcomat.

– Készebb nem is lehetnék – néztem egyenesen a szemébe. – Kérlek, én is részt akarok venni a falka életében. Ígérem, jó leszek, és csak azt teszem, amit mondasz – emeltem esküre a kezeimet. – És ez… lefoglalna… elterelné a figyelmemet… – vetettem be azt az érvet, amivel tudtam, hogy hathatok az alfám érzéseire.

A fiúk érdeklődve figyelték, mi lesz Jonathan válasza. Nate próbált velem legalább olyan kemény lenni, mint velük, de azért voltak előnyeim a nőiségemnek köszönhetően. Például, hogy be tudtam vetni olyan lelki fogásokat, amik sokkal hatásosabbak voltak vezetőnk meggyőzésében, mint a többi farkas verbális vagy fizikai érvei.

– Én… Rendben… Talán, tényleg jót tenne neked… – felelte, aztán zavartan visszanézett a tányérjára, és a villájával szurkodni kezdte a húst. Ő is tudta, hogy csatát vesztett, és ez kissé sértette az önérzetét. Főleg, hogy a fiúk azonnal pusmogni kezdtek – hangosan nem mertek volna viccelődni az alfájukkal, de egymás között nem bírták ki.

– Köszönöm, igazán hálás vagyok neked, amiért engedélyt adsz rá – nyomtam meg az engedély szót, hogy tudják, tökéletesen tisztában vagyok a helyemmel, és tisztelem Jonathan szavát.

– Nincs mit. Jól fog jönni, ha eggyel több beosztható emberem lesz – bólintott Nate, és a szemei máris felszabadultabban csillogtak. A férfiakat olyan könnyű volt kiismerni…

– Szóval, akkor nyolckor szoktunk indulni Nate házától – szólalt meg Benjamin felvilágosítva az őrjáratok pontos menetéről. – Aztán milyen formában haladunk? – pillantott a vezérünkre.

– Én Isabella mellett maradok a biztonság kedvéért – közölte, én pedig, bár kissé idegesített, hogy felügyeletet kapok, inkább ráhagytam. Annyi mindennel tartoztam neki, hogy nem lett volna képem ilyen apróság miatt tiltakozni. – Körbejárjuk a nyugati részt. Te pedig menj a keletin egy kört. Aztán középen találkozunk, és hármasban bejárjuk a középső területet.

– Rendben, – bólintott Benjamin, aztán a szájába tömött egy kisebb halomnyi krumplit, és rögtön utána küldte a kezében fogott fél csirkecombot. Az én étvágyam is a kétszerese lett az eredetinek, de azért megpróbáltam nem kézzel-lábbal tömni magamba mindent, és a kulturált étkezés mellett döntöttem. Ahogy körbenéztem az asztalnál, úgy tűnt, hogy ezzel csak mi lányok vagyunk így.

Juliette apró falatokat vett a szájába, és rágás közben Edward szájába tuszkolta a kanalat, akinek úgy tűnt, nem igazán ízlik a sárgarépa, mivel több volt belőle az arcán és az előkéjén, mint a szájában.

A mobiltelefon csörgésétől összerezzentem egy kissé. Jonathan ledobta a harmadik csirkecombját a tányérra, aztán a szalvétájában megtörölte a kezét.

– Ha valaki hozzányúl, az a szömörcésbe megy őrjáratra – morogta oda valószínűleg nem minden ok nélkül, mert a fiúk szeme azonnal felcsillant látva a magára hagyott combot. – Igen? – szólt bele a telefonba, miközben az ablakhoz vonult. Az arcvonásai megfeszültek, mikor meghallotta a vonal másik végén a hangot, én pedig úgy éreztem, hogy a csirke életre kelt a gyomromban és most vad szambát jár a krumplipürével. – Nem, nem tudom adni! Hagyd őt békén! – morogta dühösen. Ujjaim görcsösen szorították az asztal szélét.

– Add ide! – nyújtottam ki a kezem a mobil felé, miután meghallottam a Vagy idehívod a telefonhoz, vagy nem érdekel az egyezség, magam megyek érte, de így is, úgy is beszélni fogunk! – mondatot. Jonathan mérgesen lökte oda nekem a készüléket.

– Itt vagyok… – motyogtam halkan.

– Isabella… Végre… – sóhajtott fel Edward megkönnyebbülten, miközben én aprókat remegtem a hangja hallatán. – Azt hittem, az a bolhás vakarék már sosem adja át! – morogta. Jonathan homlokán vészesen lüktetni kezdett egy ér.

– Én is pont olyan bolhás vakarék vagyok! – jegyeztem meg összeszoruló gyomorral.

– Nem… nem úgy értettem… – kezdett azonnal tiltakozni Edward. – Ez csak… a megszokás… Sajnálom. Beszélnünk kell – váltott gyorsan témát.

– Most is azt tesszük – próbáltam meg határozott maradni, de a hangom elég gyengécskére sikeredett. Örültem, hogy legalább nem vagyok egyedül a szobában, mert a többiek jelenléte segített, hogy ne adjam meg magam Edwardnak – bár még így is nehéz volt tartani magam.

– Nem így. Személyesen.

– Edward, megmondtam, hogy… – kezdtem kétségbeesve, de szokásához nem méltón közbevágott.

– Tudom, hogy mit mondtál. De eljöttél, mert látni akartál. Ennek oka volt – felelte, és a hangjában lévő remény miatt megint lelkiismeret furdalásom támadt.

– Hülyeség volt, és többet nem teszek ilyet – ismételtem meg, amit az erdőben is már elmondtam.

– Lehet, hogy te így gondolod, engem viszont rádöbbentett valamire. Mikor a határnál elbúcsúztál, úgy viselkedtem, mint Bella. Beletörődtem, mintha nem lenne más választásom. – Az ujjaim olyan erővel szorították a telefont, hogy csodaszámba ment az egyben maradása. – Aztán ma reggel, mintha fejbe vágtak volna – Edward kuncogása inkább izgatott volt, mint örömmel teli. – Amíg tudom, hogy te is érzel valamit irántam, úgysem fogok leszállni rólad! Szóval, felesleges rágnod magad, mert nem menekülhetsz előlem. Ha elmész, megkereslek. Ha újra megszöksz, utánad megyek. Én nem hagyom magam lerázni. Ismerős? – ismételte meg a vámpír memóriának köszönhetően valószínűleg szóról szóra, amit egyszer régen én mondtam neki. Éreztem, hogy lesápadok, és a reszketésem felerősödött. – Amíg szeretsz, nem hagyom, hogy elhagyj! Találkozzunk! – kérte ismét.

A gondolataim jobban összekuszálódtak, mint egy kismacska által szétszedett gombolyag, és én teljesen beléjük gabalyodtam. Fogalmam sem volt, mit kéne tennem vagy mondanom. Van-e egyáltalán értelme még a tervemnek, megvédi-e ez Edwardot a szenvedéstől, ahogy hittem, vagy teljesen feleslegesen kínzom magunkat… A szerelmes énem látni akarta, a közelében akart lenni, a felelősségteljes énem viszont nem tudta, mi is lenne a helyes. Időre volt szükségem, hogy átgondoljam a dolgokat, de addig sem akartam, hogy Edward azt higgye, visszatérhetek hozzá.

– Nem lehet, sajnálom! – nyögtem ki végül. – Most mennem kell, Edward…

– Nem fogom feladni – felelte határozottan. – Szeretlek! – Lehunytam a szemem egy pillanatra, és próbáltam megakadályozni, hogy a szívem kiugorjon a mellkasomból. A lehető legnagyobb erőfeszítésembe került, hogy visszanyeljem a válaszomat: Én is szeretlek!

– Ég veled, Edward! – mondtam végül.

– Nem, nem ég veled. Viszlát nem sokára… – A telefon megnémulása után is vagy fél percig a fülemnél tartottam a kagylót. Mikor magamhoz tértem, akkor jöttem rá, hogy minden fej felém fordul, és a máskor nyüzsgő konyhában, most halálos csönd van. Felugrottam, és Jonathan kezébe nyomtam a telefont.

– Bocsánat, mindjárt visszajövök! – rohantam ki, miközben a könnyek a torkomat fojtogatták.

3. fejezet

Vándor

Még akkor is Edward telefonhívása járt a fejemben, mikor Jonathan háza elé igyekeztem, hogy elinduljunk járőrözni. Egy könnyű, nyári szoknya volt rajtam, amit egyszerűen a lábamhoz tudtam kötözni, hogy farkasként magammal vihessem. Nate és Benji már vártak rám, és messziről integettek nekem. Éreztem, hogy az arcomat fürkészik, hogy milyen hangulatban is vagyok, így próbáltam a vonásaimat kontroll alatt tartani. Tudtam, hogy Jonathan délután bement intézkedni az öcsém ügyében, így ez kicsit könnyebbé tette a lelkemet, de a nagyobbik Edward miatt még így is túl sok minden kavargott bennem.

Miután átváltoztunk, féltem, hogy az elmém majd elárul engem, de az csendes maradt a társaim előtt, viszont én hallottam az aggodalmas gondolataikat, amik mind rólam szóltak. Egyfelől megható volt, hogy ennyire törődtek velem, másfelől kissé furcsa érzés volt az ő szemükön át látni magam és a történteket. Mintha hirtelen kiléptem volna a saját testemből, hogy külső perspektívákból is megszemléljek mindent.

Indulhatunk? – zökkentett ki mélázásomból az Alfám hangja. Bólintottam anélkül, hogy a fejembe engedtem volna őt.

Berohantam Jonathan mellett a fák közé, míg Benji a másik irányba indult el. Azt hittem, hogy majd a járőrözés izgalma eltereli a figyelmemet, de pont az ellenkezője történt. Egyfelől órákon keresztül a legizgalmasabb dolog, ami történt velünk, az volt, hogy Jonathan leszidta Benjamint, amiért koncentrálás helyett megkergetett egy őzet, másfelől, folyamatosan hallgatnom kellett a velem kapcsolatos önkéntelen gondolatokat, amik nem hagytak felejteni egy pillanatra sem.

Vajon, jól van? – pislantott felém Jonathan sokadszorra futás közben, én pedig nem bírtam tovább.

Jól vagyok, az istenért, de nem gondolhatnátok végre valami másra? – fakadtam ki, miközben az elmém felnyílt a többiek előtt. Nate bűnbánóan lesunyta a fejét, miközben hallottam a sűrű bocsánatkéréseket Benji hangján a fejemben. Megálltam, szusszantottam egyet, és lehunytam a szemeimet. – Sajnálom. Nem akartam így kifakadni.

Semmi gond – sétált vissza mellém Jonathan. – Tényleg zavaró, ha hallod és látod, amit mások gondolnak – lökdöste hozzám kedveskedve a fejét. Ha emberi formámban lettem volna, biztosan elpirulok. Tudtam, hogy a farkasoktól kapott gesztusok pusztán testvériek, de nem voltam hozzászokva úgy a testi közelséghez még átváltozott formában sem, ahogyan ők. Finoman arrébb húzódtam, vigyázva, hogy ne legyen túl feltűnő, és ne sértsem meg vele Nate-et.

Itt van, itt van, érzem, érzem! – hallottam meg hirtelen Benjamin lelkes hangját. Szinte láttam magam előtt, ahogy ugrál, és csóválja a farkát izgatottságában, mint egy kutyus, ha csontot lóbálsz az orra előtt.

Jonathan az ég felé emelte az orrát, és a levegőbe szimatolt.

A francba, igaza van! – morogta magában. – Te itt maradsz! – nézett rám.

Dehogy is maradok! – próbáltam ellenkezni pusztán verbális módon, mivel a parancs miatt nem mertem megmozdulni. Jonathan szemein keresztül láttam, hogy szörnyen morcosan nézek rá, és ettől elégedett voltam. Végre történik valami izgalmas, erre ki akarnak hagyni belőle!

De igen, itt maradsz! Nem mozdulsz erről a helyről, amíg vissza nem jövök érted! – utasított az alfák határozott és ellentmondást nem tűrő hangján Jonathan, és én bárhogy is akartam tiltakozni, tudtam, hogy felesleges erőfeszítés lenne. Mikor berohant a bokrok közé, és eltűnt a szemeim elől, lefeküdtem a fűbe.

Szörnyen mérges voltam. Azt hittem, végre teljes jogú tagja lehetek a csapatnak, erre tessék! Kihagynak, csak mert… mert lány vagyok? Vagy mert gyengének tartanak? Mindegy is, hogy melyik a kettő közül – mindegyik ugyanolyan bosszantó eshetőség. Magamban morogva figyeltem a többiek gondolatait, hogy legalább tudjam, mi történik.

Jonathan odaért Benjaminhoz, és elkezdték körbeszaglászni a területet. Láttam, ahogy rohanni kezdenek, hogy megtalálják az illat forrását. Jó pár percig semmi sem történt, aztán egyszer csak furcsa érzés fogott el. Mintha valaki figyelt volna. Az első pillanatban átfutott rajtam az elképzelés, hogy Edward volt olyan őrült, és átlépte a határt miattam, de aztán az orrom megcáfolta ezt.

Azonnal felpattantam, és izgatottan keringeni kezdtem. Próbáltam elmozdulni a helyről, ahol álltam épp, de Jonathan parancsa alig pár lépésnyire engedett csak. Idegesen kezdtem morogni.

Itt van! Jonathan, itt a farkas! – küldte a vészjelzést azonnal az agyam a többieknek. Láttam, hogy megállnak, és visszafordulnak, de tudtam, hogy már késő. A közelben lévő bokor mocorogni kezdett, az illat felerősödött, végül a sötétség ellenére, farkas-látásomnak köszönhetően megláttam az idegent. Nagyobb volt nálam, a szőre sárgásfehér színű – mint mikor egy egykor szőke hajú öregedő ember, még nem őszült meg teljesen.

Vicsorogva vettem fel a támadópozíciót, és próbáltam röghöz kötöttségem ellenére határozottnak tűnni – ez volt az egyetlen esélyem, mivel az idegen nem tudhatta, hogy nem vagyok képes elhagyni a helyem. Körbejárt, mintha valamiféle préda lettem volna, én pedig megfeszülve vártam, hogy mit fog lépni. Morgásom felerősödött, mikor újra szembe került velem, és rám nézett.

Velem ellentétben, ő teljesen nyugodtnak látszott. A szemeiben inkább érdeklődést és kíváncsiságot – talán, egy kis meglepettséget – láttam, mintsem támadó szándékot, mégis volt egy furcsa megérzésem, ami miatt nem bíztam benne.

Mindjárt ott leszünk, tarts ki! – hallottam Nate hangját, és a távolban felhangzott a nyolc mancs rohanó hangja is. A farkas abba az irányba nézett, ahonnan a társaim érkezését vártam, aztán vakkantott egyet, majd elrohant az ellenkező irányba. Az ösztöneim azt akarták, hogy rohanjak utána, de mivel nem tehettem, lábaim dühükben kaparni kezdték a földet, miközben fenyegető vonyítással emeltem a fejem a csillagos ég felé.

Elfutott! – kiabáltam mérgesen a többieknek.

Jól vagy? Nem bántott? – Az Alfám hangja ideges és aggódó volt, de jelen pillanatban egy cseppet sem sajnáltam érte.

Eressz el! – követeltem. – Vedd le rólam az előző parancsot! – Most először éreztem úgy, hogy az Alfa által kiadott kötelező parancsok terhet és nem előnyt jelentenek, és ez megrémisztett.

Megmozdulhatsz – mondta ki gyorsan Jonathan. Ahogy megszűnt a kényszer, szó nélkül rohanni kezdtem La Push irányába. Hallottam a bűntudatos gondolatokat Jonathan fejében, és az ijedteket Benjaminéban. Lezártam előttük az elmémet, hogy a pillanatnyi düh miatt nehogy olyasmit találjak mondani, amit később megbánok, de még akkor is ideges voltam, mikor a házak mögötti egyik fa rejtekében visszaváltoztam, és felöltöztem.

– Isabella – rohant utánam Jonathan, mikor trappolva elvágtattam mellette anélkül, hogy akár csak rápillantottam volna. – Sajnálom, hibáztam. – Magam elé bámulva siettem az otthonom felé. – Kérlek! Beszéljük meg…

– Mit? Azt, hogy nem bíztok bennem, és emiatt akár meg is halhattam volna? – álltam meg hirtelen, és egyenesen a képébe üvöltöttem.

– Ne mondj ilyet… – rázta meg Nate a fejét. – Azt sosem hagynám! És bízunk benned… – motyogta maga elé, miközben szégyenkezve lehajtotta a fejét.

– Igazán? Akkor miért nem kezelsz úgy, mint a többieket? Miért nem hagytad, hogy veletek vadásszak a farkas után? – kiabáltam még mindig. Fél szemmel láttam, hogy a többiek előjönnek a házaikból – még mindig pizsamában –, és kíváncsi-aggodalommal figyelnek minket.

– Nem akartam, hogy bajod essen… – a hangja olyan halk volt, hogy átlagos ember koromban biztosan meg sem értettem volna.

– Szóval, mégsem bízol bennem! Nem vagyok gyengébb, mint ti! – szorultak ökölbe a kezeim. Utáltam, ha lekezelően bántak velem, és jobban akarták tudni helyettem, hogy mennyire vagyok erős, és mit tudok elviselni. Épp elég megpróbáltatáson mentem keresztül ahhoz, hogy bizonyítsam, egyáltalán nem vagyok gyenge!

– Tudom, hogy nem vagy gyengébb – sandított fel rám Jonathan félrehajtott fejjel.

– Akkor? Miért kötöttél meg? – követeltem a választ.

– Mert nő vagy – felelte. Éreztem, hogy a düh pírja még feljebb kúszik az arcomon.

– Csak azért, mert nő vagyok, még vagyok annyira értékes csapattag, mint bármelyikőtök! Azt hittem, hogy te legalább normálisan állsz a kérdéshez, de úgy látszik tévedtem. Egy férfisoviniszta disznó vagy! – szorultak ökölbe a kezeim, és a szemeim villámokat szórtak Jonathan felé.

– Én nem vagyok… – sápadt el Nate. – Csak…

– Csak?

– Csak nem tudom, hogy kéne viszonyulnom hozzád! – felelte, miközben az arccsontja barna bőre színt váltva halvány vörös árnyalatot vett fel.

– Ne kezelj úgy, mint egy gyenge nőt! Ugyanolyan elbánást várok, mint amilyet a többiek is kapnak – közöltem.

– Ha ugyanolyan elbánást vársz, akkor ne használd fel ellenem, hogy nő vagy! – fúrta a tekintetét az enyémbe Jonathan, és most rajtam volt a zavart pirulás sora. Igaza volt, sokszor a női gyengeségemet vagy csáberőmet használtam, hogy meggyőzzem őt, de eddig fel sem fogtam, hogy ez mivel jár. Azt hittem, ez egy játékos fegyver, amit felhasználhatok a saját érdekemben, de sosem gondoltam rá úgy, hogy a hatása másokra negatív lehet, vagy hogy visszaüthet rám. – Tudtam, hogy még nem vagy kész a járőrözésre, mégis igent mondtam, hogy lenyugodhass. Azért akartam, hogy ne vegyél részt az üldözésben, mert eddig csak az átváltozást gyakoroltuk, a harcot nem. És bár ösztönösen valószínűleg meg tudnád védeni magad egy gyengébb ellenféllel szemben, ha a másik farkas gyakorlott harcos, akkor már nem biztos.

– Én pedig kierőszakoltam, hogy magatokkal vigyél… A női gyengeségem bevetésével… – motyogtam megszégyenülve. – Sajnálom, tökéletesen igazad van – vallottam be. Ami történt, legalább annyira az én hibám volt, mint Jonathané.

– Neked is igazad van – ismerte be ő is. – Hibáztam. Nem lett volna szabad hagynom, hogy hass rám. Felelősséggel tartozom irántatok, mivel a vezetőtök vagyok. És ha már elvittelek, akkor vigyáznom kellett volna rád. Sajnálom.

– Akkor, ha nem vetem be többet a női előnyeimet, megkapom az azonos bánásmódot? – kérdeztem puhatolózó mosollyal.

– Megegyeztünk – bólintott. Furcsa mód, most értettem csak meg igazán, hogy Jonathan milyen erős személyiség és mennyire jó vezető. Egy gyenge ember nem tudta volna beismerni, hogy tévedett. Egy gyenge férfi pedig még kevésbé. Az iránta érzett tiszteletem még nagyobbra nőtt, az előző dühöm pedig maradéktalanul elpárolgott.

– És akkor megtanítsz harcolni is? – pislogtam rá ártatlanul.

– Már megint azt csinálod… – vonta össze a szemöldökét, de a szemei mosolygósak maradtak.

– Ó, igen, bocsánat – takartam el az arcomat a kezeimmel. – Szóval, megtanítasz harcolni is? – kérdeztem így, hogy még véletlenül se nézhessek illetlenül.

– Majd, ha úgy látom, hogy az átváltozás tökéletesen megy, akkor megtanítalak arra is. De csak ha eljött a megfelelő idő – felelte komoly hangon Jonathan.

– Értettem – kukkantottam ki az ujjaim között. Nate felsóhajtott, aztán ellépett mellettem, és játékosan összeborzolta a hajamat.

– Néha rosszabb vagy, mint Benjamin – nevetett fel.

– Hé! – hördültünk fel egyszerre az említettel, aztán egymásra néztünk, és kitört belőlünk a kacagás.

– Na jó, elég volt, most fontosabb dolgunk van… – törte meg a jókedvet Jonathan. – Két perc múlva megbeszélés nálam! – közölte olyan hangerővel, hogy a ház mellett hallgatózók is hallhassák, aztán elsietett. A jókedvem azonnal elpárolgott – és ahogy Benjire pillantottam, ő is felfogta a helyzet komolyságát.

Egy idegen farkas… Ki lehet, és mit jelenthet mindez? És milyen kihatással lehet az életünkre? Ahogy a felismerés hirtelen fejbe vágott, úgy szűkült apró csomóvá a gyomrom. Azt a farkast nem köti az egyezség. Ha rátalál bármelyik Cullenra, akár Edwardra… – a gondolattól pánikba estem.

Hiszen, nem tudhatjuk, mennyire erős… Mi van, ha egyedül találja valamelyiküket az erdőben vadászat közben? És ő győz? Esme nem túl jó harcos, és Alice nem láthatja előre, hogy közeledik. Azonnal futásnak eredtem a Black ház felé. Még a megbeszélés előtt figyelmeztetnem kellett Alice-t.

Hangos robajjal rontottam be az ajtón – mivel az öcsémre az őrjárat miatt Juliette vigyázott, így nem kellett halknak lennem –, és azonnal a telefonhoz rohantam. Felkaptam a kagylót, és benyomkodtam a megfelelő számsort.

– Alice! – szóltam bele a halk kattanás után, ami jelezte, hogy felvették a másik oldalon a telefont.

– Isabella? – Alice hangja furcsa volt, valószínűleg a meglepettségtől – jutott eszembe. Persze, az éjszaka közepén miért is számított volna arra, hogy felhívom.

– Igen, én vagyok. Történt valami… – kezdtem, de nem tudtam befejezni, mert Alice hangja is izgatottá vált.

– Valami? Jól vagy? Nem esett bajod? – jött azonnal az ezernyi kérdés.

– Persze, semmi bajom, de… Őrjáraton voltam Jonathanékkal, és láttam egy idegen farkast – foglaltam össze röviden a dolgot. A vonal másik oldalán egy ideig csend volt, aztán Alice fejében összeállhattak a dolgok.

– Egy farkas, aki nem a quileute törzshöz tartozik, és nem köti a megállapodásunk? – hallottam Alice hangját.

– Pontosan – bólintottam.

– Az nagyon nem jó. – Szinte láttam, ahogy a fekete fürtök meglebbennek Alice fejrázása közben. – Találkozhatnánk most? Át kéne beszélnünk ezzel kapcsolatban… néhány dolgot… – szólalt meg pár pillanatnyi csend után.

– Most megbeszélést tartunk, de utána találkozzunk a szokott helyen – ajánlottam.

– Ne, ne ott! – tiltakozott hirtelen.

– Miért? – vontam össze a szemöldökömet. Alice hangja furcsán ideges volt. Ennyire tartana attól a farkastól…

– Mert lehet, hogy a farkas még mindig a ti területeteken van – felelte. – Találkozzunk… – gondolkozott el. – Emlékszel, hol piknikeztünk még régen? Találkozzunk ott, rendben?

– Oké – feleltem. – Akkor ott körülbelül egy óra múlva – tippeltem meg a megbeszélés időtartamát. – Addig is vigyázz magadra, és a többiek is!

– Úgy lesz, szia! – köszönt el Alice, majd egy halk kattanást hallottam.

– Szia… – emeltem el a kagylót a fülemtől kissé megrökönyödve, de nem volt időm végiggondolni Alice furcsa viselkedését, mert rájöttem, hogy késésben vagyok. Futottam Jonathan házáig, de így is én érkeztem utoljára. Elmotyogtam egy bocsánatot, aztán leültem az egyik székre.

A megbeszélés nem tartott túl sokáig, és nem is lettem okosabb tőle. Jonathan is kifejtette, hogy mennyire meglepő és veszélyes lehet egy vadidegen farkas a környéken, akiről semmit sem tudunk, és huszonnégy órás felügyeletre osztotta be a többieket – engem, a szavához hűen nem volt hajlandó, amíg nem tanulok meg harcolni. Megparancsolta, hogy ha megtalálják a farkast, ne bántsák, csak ha támadólag lépne fel, viszont mindenképpen próbáljanak vele kapcsolatba lépni valahogy, és rávenni, hogy beszéljen Jonathannal emberi alakban – vagy ha Alfa, akár farkasként.

Ezután úgy döntöttünk, hogy figyelmeztetni kell a többi la push-it, hogy sötétedés után ne menjenek ki a házaikból – fedősztoriként egy erre kószáló barnamedvét használtunk, ami elég hihetőnek, mégis elég ijesztőnek hangzott ahhoz, hogy betartsák a kérést. Végül Nate utunkra bocsátott minket azzal, hogy legyünk óvatosak, és visszament Aidannal járőrözni.

Tudtam, hogy szólnom kellett volna az Alice-szel való találkozóról, de abban is biztos voltam, hogy akkor nem engednének el – főleg a most kialakult helyzetet látva. Látszólag visszaindultam a házhoz – az öcsémet Juliette-nél hagytam azzal a kifogással, hogy elfáradtam a járőrözésben, és pihenni szeretnék egy kicsit –, aztán mikor már mindenki visszafeküdt, kilopakodtam.

Nem gondoltam volna, hogy az idegen farkas ma éjszaka még visszamerészkedne, azok után, hogy belénk botlott – valószínűleg elpucolt már messzire, vagy meghúzta magát éjszakára – így biztonságban éreztem magam. Emberként indultam el a kijelölt találkahely felé, így lassabb volt, de egyfelől nem veszélyeztettem Alice-t, másfelől még véletlenül sem juthatott át egyetlen gondolatom sem járőröző farkastársaimhoz.

Furcsa mód, még így is előbb értem a tisztáshoz, mint Alice. Tétován álltam meg a közepén, és várakozva pislogtam a sötét fák közé. Ember alakban egy fokkal kevésbé voltak jók az érzékszerveim, mint farkasként, így egy kicsit jobban kellett koncentrálnom. Közben az este történteken járt az eszem – kicsit hálás voltam az ismeretlen farkasnak, amiért okot adott arra, hogy ne az Edwarddal folytatott telefonbeszélgetésen kelljen gondolkoznom.

Megpróbáltam felmérni az erőviszonyokat, hogy megnyugtassam magam. A sárgásfehér farkas elég nagynak tűnt, de ez még semmit sem jelentett. Alice-t ismerve nagyon is jól tudtam, hogy a testméretek egyáltalán nincsenek összefüggésben az erővel és az ügyességgel. Ezen kívül, Cullenék heten voltak, és ott volt a vámpírméreg is. Csak egyetlen jól sikerült harapásra volt szükség, hogy a farkas meghaljon. Amint a szervezetébe kerülne a méreg, már eldöntött lenne a végzete.

Kizökkentem az elmélkedésből, mikor meghallottam a hátam mögött a halk lépteket. Mosolyogva fordultam meg, de a mosolyom azonnal át is adta a helyet a pániknak, ahogy a megváltozó széliránynak köszönhetően orromat elöntötte az ismerős illat.

– Mit keresel itt? – léptem hátrébb, miközben azon gondolkoztam, hogy menekülhetnék emberi alakban minél messzebbre. Edward kilépett a fák közül – bőre szinte világított a holdfényben. A szemei még mindig feketék voltak a szomjúságtól, alattuk pedig fekete karikák voltak, mintha épp valami betegségből lett volna felgyógyulóban.

– Megmondtam, hogy beszélni szeretnék veled – sétált közelebb olyan fesztelenül, mintha egy cseppet sem félne tőlem.

– Alice? – csuklott el a hangom.

– Ő otthon van. Én kértem meg, hogy hívjon ide – felelte, miközben engem fürkészve megállt tőlem pár lépésnyire.

– Alice sosem árulna el! – ráztam meg a fejem.

– Mondjuk úgy, hogy nem volt más választása… – mosolyodott el halványan. – Nem az ő hibája, ne haragudj rá!

– Hogy vetted rá, hogy… – kezdtem bele. Nem tudtam olyan dolgot elképzelni, ami miatt Alice így átvert volna.

– Nem ezért vagyok itt most – szakított félbe Edward, és még egy lépést tett felém. Önkéntelenül hátráltam ismét – mintha valami bizarr násztáncot jártunk volna, ami közben az ő mozdulataira azonnal az ellenkezőjét reagáltam. – Beszélnünk kell… Kettőnkről.

– Megmondtam már, hogy nincs olyan, hogy kettőnk! – csattantam fel. Szemeimmel a fák felé pillantottam, de tudtam, hogy esélyem sincs emberként elég gyorsan futni. Edward még azelőtt elkapna, mielőtt közéjük vetve magam átváltoznék és elmenekülnék. Nyílt terepen nem mertem alakot váltani, mert így túl nagy volt az esélye annak, hogy a szél felém hozza ismét Edward illatát, én pedig nem tudom uralni a farkasösztöneimet.

– Dehogy is nincs. Mindig is volt. Amióta csak megismertelek – Edward tekintete ellágyult. – Isabella, hát nem látod? A sors egymásnak teremtett minket – tárta szét a karjait. Nagyot nyeltem.

– Nem értem, miről beszélsz… – ráztam meg riadtan a fejemet. Az nem lehet, hogy Alice a bevésődésemről is mesélt Edwardnak… Ennyire nem árulhatott el!

– Arról, hogy mindennél jobban szeretlek! – A szívem áruló módon vadul kalimpálni kezdett. – És te is szeretsz engem. Mi ketten… – mutatott rám és magára. – …nem élhetünk egymás nélkül. Ez… olyan lenne, mintha egy közös szívvel létező sziámi ikerpárt félbevágnának. Legalább az egyikük belehalna, de valószínűbb, hogy mindkettő – magyarázta olyan lelkesedéssel, ami megijesztett.

– Egyikőnk sem fog belehalni – motyogtam.

– De! De igen! Én belehalok! – Edward és én újabb lépéseket tettünk – ő előre, én hátra.

– Maradj ott! – mutattam a helyre, ahol épp állt. – Ne! Ne gyere… Ne gyere közelebb! – pánikolva figyeltem, hogy rá sem hederít a figyelmeztetésemre. Mire észbe kaptam, a karjai már a derekamon voltak. Le kellett hunynom a szemeimet, hogy ne kábítson el teljesen, vagy hogy ne izgassam fel magam annyira a közelségén, hogy a bennem lévő farkas ki akarjon törni. Megint éreztem az apró reszketéseket, aztán a testem hirtelen megfeszült.

Edward hűvös ajkai egy-egy apró puszival végigsimogatták a szemhéjaimat, aztán tovább haladtak az arcomon. El akartam lökni magamtól, el akartam futni, de mintha a földbe gyökereztek volna a lábaim. Halk sóhaj hagyta el a számat, mikor közvetlenül mellé kaptam egy csókot. Annyira hiányzott már ez… Olyan kimondhatatlanul.

A tudatom egy nagyon homályos része tisztában volt azzal, hogy megint ostobaságot csinálok, de egy másik kényszer erősebb volt nála. Ösztönösen kaptam az édes ajkak után. A lélegzetem kihagyott egy pillanatra, majd felgyorsult, ahogy viszonzásra lelt a csókom. Teljesen elvesztettem az irányítást magam felett. A szám elnyílt, a nyelvem végigsimított Edward ajkain, majd elfeledkezve a határokról beljebb kalandozott.

– Neh… – éreztem, ahogy Edward megragadja a karomat, és megpróbál elrántani magától, ezzel egy időben pedig éles fájdalom nyilallt a nyelvembe.

Döbbenten húzódtam hátrébb, hogy aztán rájöjjek, Edward édes íze helyett már valami fémeset érzek. A fekete szemek rémülten kerekedtek el, miközben én hitetlenkedve felemeltem a karomat, és az ujjammal megérintettem a nyelvemet – furcsa égető érzés támadt az érintésem nyomán. Mikor elhúztam a kezem, a vér látványától szédülni kezdtem hirtelen.

– Isabella… – Edward hangja halk, szinte síron túli volt, a tekintetében pedig olyasmit láttam, amitől halálra rémültem.

Meg fogok halni – száguldott át villámcsapásként az utolsó gondolat rajtam, miközben az egész testem reszketni kezdett a méreg miatt. Éreztem, hogy a lábaim elgyengülve felmondják a szolgálatot, de még mielőtt a földre zuhanhattam volna a hideg karok körbeöleltek. A tűz végigégette a torkomat, és megállíthatatlanul tovább terjedt.

4. fejezet

Haláltusa

Azt hittem, soha többé nem kell átélnem ilyen fájdalmat, de a tűz pont úgy marta végig a csontjaimat és ereimet, mint pár hete a barlangban. Sikítani akartam, talán, meg is tettem – nem voltam biztos benne. Hidegséget éreztem az oldalamnál, ezért megpróbáltam a lehető legközelebb bújni hozzá, hogy enyhítse a lángokat, aztán a hideg eltávolodott tőlem, és helyette valami puha vett körül – valami barack illatú. Könyörögtem a hűvösségnek, hogy jöjjön vissza, de csak apró érintéseket kaptam, amik mintha tapogatták, vizsgálgatták volna a testemet. Megfogták a homlokomat, aztán a szemhéjaim húzták feljebb, én pedig homályos foltokat látva próbáltam újra visszacsukni őket. Aztán a kutató érintéseket egy másik simogató kéz váltotta le.

– Isabella… – az angyali hang zokogott mellettem. Meg akartam érinteni a hűvös ujjakat, és el akartam mondani, hogy nincs semmi baj, de a görcstől, ami átvette az irányítást a testem felett, és a forróságtól, nem volt erőm bármit is tenni. Hallottam ahogy valaki azt mondja, nem tehet semmit, és a hang zokogása felerősödött.

Morogtam, mint egy vadállat. A testem próbált átalakulni, de nem sikerült neki. Mintha félúton megrekedtem volna a farkas és az ember között. A sejtjeim vibráltak – harcoltak a tűzzel. Egy apró szúrást éreztem a karhajlatomban, de még csak fel sem szisszentem – semmiség volt a többi fájdalomhoz képest.

A hangok azt mondták, hogy ettől kevésbé fog fájni, és bocsánatot kértek, amiért nem tehetnek többet értem, mintha az ő hibájuk lenne a szenvedésem. Nem tudtam, mennyi idő telt el, miközben a vér az ereimben forrásponton volt, a csontjaim pedig olvadt zselévé váltak. Az angyal végig mellettem volt, éreztem, ahogy fogja a kezemet. Ujjaim a rángások közepette erősen szorították, de ő mégsem engedett el. Hideg tenyere, mintha lassan lehűtötte volna a lángolást a karomban, és az éles sikolyok is, amik bántották a fülemet, egyre ritkábbak voltak.

Észre sem vettem, mikor szűnt meg a remegés. A testem egyszer csak nyugodtan feküdt, és bár a láva még mindig égetett, már visszavonulóban volt. Szinte éreztem, ahogy fokról fokra kúszik vissza a tagjaimból, mint egy hátrafelé araszoló kígyó. Az angyal egy pillanatra elengedett, én pedig riadtan kaptam utána, de hiába – csak a levegőt markoltam. Aztán ismét megjelent a vizsgálgató kéz. Zavart az illata és az érintése is – hallottam a saját halk morgásomat, ami figyelmeztette, hogy hagyjon békén. Aztán szép lassan a világ sötét lett…

Az égő fájdalom álmomban is elkísért egy darabon, aztán szép lassan elhalt, és csak a csend maradt.

Azt hittem, a szél susogása ébresztett fel, de ahogy a fejem kitisztult, rájöttem, hogy halk beszélgetést hallok. Csak résnyire nyitottam fel a szemeimet, és kimerülten szemléltem meg a még kissé homályos világot.

– Ez hihetetlen! Én ilyet még nem láttam! – Carlisle azonnal az ágyam mellett termett, és izgatottan pillantott rám, aztán felhúzta a szemhéjamat, és egy kis világító lámpával belevilágított.

– Ne! – próbáltam elhúzódni nyűgösen. Nem elég, hogy amúgy is kontúrtalanok még a dolgok, most még meg is vakítanak. A hideg kéz, megtapogatta a homlokomat, aztán Carlisle felkelt az ágyról, és mosolyogva Edward felé fordult.

– Túl van rajta… – Sűrűn pislogva néztem fel Edwardra én is. Az arca elgyötört volt – mintha ő maga is olyan fájdalmakat élt volna át az előbb, mint én. Fájdalmakat… – hirtelen rádöbbentem, miért néz rám mindenki megkönnyebbülve, mégis meglepetten.

– Élek – nyögtem ki a szívdobogásomat hallgatva, és megpróbáltam feljebb tornázni magam az ágyban. – Hogy lehet ez? – tapogattam végig magam, mintha csak meg akarnék győződni arról, hogy még tényleg minden tagom képes az érzékelésre, bizonyítva, hogy nem haltam meg.

– Fogalmunk sincs – rázta meg a fejét Carlisle. A szemeiben tisztán látszott a tudós mohósága, amely érteni akarja a rejtélyt.

– Annyira sajnálom, Isabella – ugrott oda hozzám az ágyra Alice – aki eddig a sarokból figyelte a történteket Emmettel és Rosalie-val –, és szorosan magához ölelt. Túl édes illata végigégette az orrom belsejét.

– Mit sajnálsz? – lapogattam meg a hátát, aztán eltoltam magamtól.

– Hogy elárultalak. Ha erősebb vagyok, akkor ez mind nem történik, és…

– Az egész az én hibám, nem a tiéd – szakította félbe Edward Alice szóáradatát. – Én… majdnem megöltelek. – Edward vonásai eltorzultak az önmaga iránti dühtől. Egy pillanatra rám nézett, aztán lendületes léptekkel kivágtatott a szobából. Azonnal mozdultam, hogy utána menjek, de Carlisle visszanyomott az ágyra.

– Még nem vagy elég erős.

– Semmi bajom – tiltakoztam arrébb lökve Carlisle kezét. A fejem már kitisztult, a látásommal sem volt gond. Az egyetlen, amit akartam, megnyugtatni Edwardot. Kicsúsztam az ágy szélére, de ahogy felemelkedtem, már szédültem is vissza. – Azt hittem, a farkasok hamar gyógyulnak… – motyogtam előrehajtva a fejemet, hogy megszűnjön a világ forgása.

– A vámpírméreg halálos a farkasokra. Isteni csoda, hogy életben vagy – fektetett le Carlisle. – Megvizsgálhatnám… a véredet? – köszörülte meg zavartan a torkát. – Talán, kideríthetnék valamit… Hogy hogyan…

– Persze, csak nyugodtan – nyújtottam ki a karomat felé. Egy másodperc alatt kirohant a szobából, és már vissza is tért az orvosi táskájával. Félrefordítottam a fejemet – még mindig nem nagyon bírtam a vér látványát. A csapolás alig pár percig tartott, és teljesen fájdalommentes volt – Carlisle kezei ügyesen dolgoztak.

– Most pihenj… – simogatta meg az arcomat. Rossz érzés volt, hogy a kedves gesztustól, ami a lelkemnek nagyon is jól esett, a bennem lévő farkas épphogy csak vissza tudta tartani a morgást.

– Mit tett Edward? – kérdeztem Alice-től, miután magunkra maradtunk a szobában. Még mindig az ágyon gubbasztott – bár most már a végében –, és bűnbánó tekintettel figyelt engem.

– Tessék?

– Mit tett Edward, amivel sikerült rávennie, hogy beszélj? – Alice arcizma megrándult, aztán mélyet sóhajtott.

– Mondott valamit, amitől megijedtem – vallotta be.

– Megijedtél? – vontam fel a szemöldökömet, miközben hátradöntöttem a fejemet az ágytámlának, mert még mindig kicsit forgott a világ. Alice lassan bólintott.

– Ő… Elhatározta, hogy ha nem találkozhat veled, akkor elmegy… Volterrába… – motyogta maga elé. – Láttam, hogy komolyan gondolja… Sajnálom, de nem hagyhattam, hogy… Kérlek, bocsáss meg! – Ha Alice tudott volna könnyezni, most valószínűleg, nagy könnyektől csillogó szemekkel nézett volna rám. A szavai értelmét emésztve bámultam magam elé, miközben az agyam zakatolt. A hülye tervemmel majdnem sikerült elérnem, hogy Edward meghaljon. Ha nem farkasként tépem szét, hát akkor máshogy kergetem a halálba… A fejemhez szorítottam a kezeimet, mert úgy éreztem, az agysejtjeim önkéntes kamikaze akcióba kezdtek, egyenként felrobbantva saját magukat.

– Jól vagy? – éreztem meg Alice érintését a karomon. Mély levegőt vettem, hogy legyőzzem a reszketésemet.

– Azon kívül, hogy egy idióta vagyok? – néztem fel rá fájdalmas képpel. – Hülyeség volt Edward előtt titkolózni, igaz? – kérdeztem.

– Nem tudom… Talán… – felelte Alice bizonytalanul. – Nem volt túl valószínű, hogy bármelyikőtök is távol tudja tartani magát hosszabb ideig a másiktól…

– Én csak meg akartam védeni… – haraptam be a szám szélét. – Nem gondoltam, hogy ez ilyen nehéz lesz. Beszélnem kell vele, mielőtt még belesüpped az önvádba… – próbálkoztam meg ismét a talpra állással. – Alice segíts, kérlek… – nyújtottam felé a kezemet. Jól jött, hogy a bennem lévő farkas a gyakorlások miatt már jól ismerte Alice illatát – így könnyebb volt ketrec mögött tartanom őt.

Alice átkarolt a derekamnál fogva, de megtartotta tőlem a pár centi távolságot. Alig botorkáltunk el a lépcsőkig, Edward már meg is jelent mellettünk, és dühösen nézett a testvérére.

– Megőrültél? Még nem kelhet fel! – kérte számon rajta a kérésem teljesítését.

– Beszélnünk kell – próbáltam nem törődni az izgatott csomóval a gyomromban, és igyekeztem megfegyelmezni a testem remegését.

– Még gyenge vagy… – Edward szemei aggodalommal teltek meg – hogy csak az egészségi állapotom miatt, vagy a beszélgetésünk témája is közrejátszott-e, azt nem tudtam eldönteni.

– Jól vagyok, kér… – kezdtem volna, mikor Edward és Alice is felkapták a fejüket, a család többi tagja pedig megjelent az előtérben. Tudtam, hogy mi okozta a felfordulást – értem jöttek a társaim. Hallottam, ahogy a mancsok dobognak a földön, aztán egy pillanatra csend lett, hogy emberi léptek vehessék át a helyüket. Szólnom kellett volna, hogy ne értesítsék Jonathanékat, de elfeledkeztem róla – riadtan pillantottam Edwardra. Már előre láttam, mi fog történi, és minden megint csak és kizárólag az én hibám lesz…

– Ha kiszakad a helyéből, megetetem veled, korcs! – csattant fel Rosalie hangja, miután az ajtó hatalmas csattanással kicsapódott, és öt dühös társam szélvészként bevágtatott.

– Mi történt? Jól vagy? – jött az első kérdés Jonathantól.

– Igen, minden rendben – bólintottam. – Nem történt semmi, csak egy kis baleset.

– Miféle baleset? – vonta össze a szemöldökét Nate, miközben Carlisle-ra nézett.

– Még nem mondtad el? – kérdeztem kissé megkönnyebbülve Carlisle-tól, aki nemet intett a fejével.

– Csak szóltam, hogy ne aggódjanak, itt vagy nálunk – felelte.

– Azt kérdeztem, miféle baleset történt! – csattant az Alfám hangja.

– Semmiség. Beszélni sem érdemes róla… – próbáltam elhallgatni a dolgot, mert tudtam, miféle következményekkel jár, de nem volt szerencsém.

– Hallani akarom, mi történt! – nézett a szemembe Jonathan, és tudtam, hogy ez egy olyan parancs, aminek nem mondhatok ellent, csak ha kivágom a nyelvemet – vagy még akkor sem.

– Találkoztam Edwarddal, és véletlenül… véletlenül vámpírméreg került a szervezetembe, de csak egy baleset volt – tettem hozzá kétségbeesett hangon. Láttam, hogy az összes quileute elsápad, és rémült arccal néz rám, mintha bármelyik pillanatban holtan eshetnék össze vagy vérengző vámpírrá alakulhatnék. – De semmi bajom. Carlisle nem tudja, hogy lehet, de hatástalan rám a méreg – próbáltam megnyugtatni őket.

– Ki által került a méreg a testedbe? – Vezetőm keze ökölbe szorulva feszült meg maga mellett. – Azt kérdeztem, ki volt az? – csattant fel parancsolóan, mikor nem válaszoltam. Beleharaptam a számba, hogy ne kelljen kinyitnom, de hasztalan volt.

– Edward… – a hangom olyan halk volt, hogy emberi fül nem is hallhatta volna. A szemeim megteltek könnyekkel. Elárultam őt valami mágikus kényszer hatására, pedig inkább sósavat kellett volna innom, hogy ne tudjak beszélni.

– Vége az egyezségnek! Megszegtétek! – Joshua elsötétülő tekintettel nézett Carlisle-ra.

– Nem! – a hangom kétségbeesett volt. Leráztam magamról Alice karját, és a korlátba kapaszkodva mentem le a többiekhez. Edward végig mellettem jött feszülten figyelve – gondolom, hogy elkapjon, ha le akarnék gurulni.

– Megharapott! – mutatott vádlón Edwardra Joshua.

– Nem, az én hibám volt! – mikor elértem Jonathanig, könyörögve kapaszkodtam a karjaiba. – Kérlek… Mi… csókolóztunk – pirultam el. – Én voltam óvatlan, csak megkarcolt véletlenül a foga. Az egész az én hibám! – próbáltam meggyőzni.

– Nem fogjuk bántani – hallottam meg a hangját. Hálásan vetettem magam a nyakába.

– Köszönöm. És a többiek? – jutott eszembe hirtelen, és visszatért a görcs a gyomromba.

– Megszegték a szerződést akár véletlen volt, akár nem. Tennünk kell valamit! – erősködött tovább Josh.

– Őt úgysem bánthatnánk Isabella miatt – intett a fejével Edward felé Jonathan. Hallottam már arról Juliette-től, hogy a farkasoknak védeniük kell egymás bevésődését is, de eddig nem voltam biztos abban, hogy ez egy vámpírra is vonatkozik-e. – A többiek meg tényleg nem tettek semmit, és a dokinak hálával tartozunk Saore miatt.

– Csodás! Miért nem alapítunk egy rajongói klubot a vérszívóknak, ha már a dolgunkat – vagyis, hogy megöljük őket – nem végezzük többé! – Joshua csak úgy fröcsögte a mérget magából. – Vagy tartsuk rögtön oda mi is a nyakunkat nekik! Talán, túlélnénk a mérget, ki tudja… – kezdett egész testében reszketni.

– Akkor sem innék a véredből, ha te lennél az utolsó élőlény a Földön, te bolhás dög! – Rosalie előrébb lépett, én pedig tanácstalanul pillantottam hol a farkasokra, hol Cullenékra. Hogy kavarhattam ennyire össze a dolgokat…

– Rosalie!

– Joshua! – Hangzott fel egyszerre Carlisle és Jonathan figyelmeztető hangja, mire mindkét érintett elhallgatott.

– Azt hiszem, nincs több keresni valóm itt. Visszamegyek járőrözni, annak legalább van értelme – fordított hátat nekünk Josh, és kirobogott az ajtón a szabadba. Aggódva pillantottam utána – tudtam, hogy mennyire felzaklathatta ez az egész azok után, ami a családjával történt, és most, hogy már biztonságban tudtam Edwardékat, csak a sajnálatom maradt vele szemben.

– Nem lesz gond vele – szólalt meg Jonathan. – Kifutja magát, és ugyanilyen morcos marad, csak kevesebb düh-vel – mosolygott rám. Halvány hálás mosolyt varázsoltam az arcomra. – Azt hiszem, nekünk beszélnünk kell – pillantott Nate Carlisle felé, aki a lépcsők felé mutatott, hogy mehetnek. – Addig maradjatok itt, és ne essetek neki senkinek se! – Kaptak utasítást a fiúk.

– Ez rátok ugyanúgy vonatkozik – pillantott Carlisle Rosalie-ék felé. Rose összeráncolta a homlokát, de tudtam, hogy szót fog fogadni. Hallottam, ahogy a két család vezetője a dolgozószoba felé tart, aztán figyelmem újra az előtérben állókra összpontosult.

Mindenki feszülten toporgott, én pedig túl fáradt voltam még ehhez a stresszel teli csendhez. Inkább egy másik sokkal gyomorszorítóbb beszélgetést választottam, amin tudtam, hogy jobb minél hamarabb túlesnem.

– Edward… – A megszólított azonnal rám kapta fekete, aggodalommal teli szemeit. – Beszélhetnénk? – kérdeztem. Kimért bólintást kaptam válaszként, ezért elindultam a konyha felé – az emeleten nem akartam Carlisle-ékat zavarni.

Megálltam a tálalópultnál, és bevártam Edwardot. Vámpír létére olyan lassan lépkedett, mintha épp a vesztőhely felé haladna, ahová a saját kivégzésre lett meghívva.

– Maradj ott, kérlek! – emeltem fel a kezemet, mikor mellém akart sétálni. Megtorpant, és lehajtotta a fejét. Szinte biztos voltam abban, hogy tudom, mire gondol épp. – Nem azért, mert félek tőled – biztosítottam róla. – Azért, mert nem akarlak bántani. – Keserűen felnevetett, és rám emelte a tekintetét.

– Eddig még mindig csak én bántottalak téged. – A hangja komoly volt és keserű. – Azt hittem, hogy most majd másképp lesz. Hogy elég erős vagy ahhoz testileg is, hogy elviseld a közelségemet, de tévedtem. Még így is képes vagyok veszélybe sodorni téged.

– Ezt a vonalat itt és most hagyjuk abba! – léptem egy lépést közelebb minden józaneszem ellenére. – Túléltem, nem igaz? Vagyis, elég erős vagyok. És én hibáztam, te semmi rosszat nem tettél. Azon kívül, hogy megfenyegetted Alice-t… Az nem volt túl szép… Főleg nem azzal, amit mondtál – ráncoltam össze a szemöldökömet. – Ha még egyszer csak megfordul a fejedben, hogy… Én… Én megyek, és megkérem a Volturit, hogy küldjön utánad!

– Bolond… – rázta meg a fejét Edward.

– Nem tréfálok! – néztem farkasszemet vele.

– Nem mondhatod komolyan… – nyelt egyet.

– Dehogy is nem! Még szép, hogy komolyan mondom! – tartottam továbbra is a szemkontaktust, miközben kezdtem egyre inkább elveszni az agyamra telepedő rózsaszín ködben. – Soha többé ne merészeld! – fordítottam el a fejemet, miközben próbáltam kitisztítani a gondolataimat. – Nem tudnék élni nélküled… – motyogtam magam elé.

– Elhagytál – Edward hangja nem volt vádló, csak szomorú hangon közölte a tényeket – legalább is, amikről ő tudott.

Összezavarodva kezdtem fel-alá sétálni. Csak zűr származott eddig a titkolózásomból, és minél jobban próbáltam megvédeni Edwardot magamtól, annál nagyobb bajba sodortam. Ez az egész terv egy hatalmas idiótaság volt…

– Nem hagytalak el… – álltam meg végül eldöntve a kérdést, bár fogalmam sem volt róla, hogy jól teszem-e. Bár jobban ment a farkas énem feletti uralom, még mindig voltak pillanatok, mikor elvesztem önmagam sötétségében. – Én csak… Azt akartam, hogy távol maradj tőlem, amíg nem tanulom meg, hogy lehetnél biztonságban mellettem, és nem voltam biztos benne, hogy egyáltalán képes leszek-e megtanulni. Nem akartam, hogy hiába reménykedj… Úgy gondoltam, ha azt hiszed… hogy vége… akkor könnyebb lesz, míg távol vagyunk egymástól. – Idegesen pillantottam fel Edwardra, várva a reakcióját.

– Majdnem belehaltam… – suttogta maga elé, miközben tekintete ide-oda rebbent az arcomon. – Hogy lehetett volna ez így könnyebb?

– Nem tudom… Nem akartam, hogy kétszer veszíts el… – idegesen beletúrtam a hajamba. Már fogalmam sem volt, milyen magyarázatot adhatnék, mert minden érv, amit pár hete felsoroltam magamban, most ostobaságnak tűnt. Semmivel sem tudtam volna igazolni azt, amit tettem, csak azzal, hogy pillanatnyi elmezavarral küzdöttem a sokkoló események miatt, amik történtek velem.

Mielőtt észbe kaphattam volna, és a felszínre merülhettem volna az önvád mocsarából, két hűvös kar kulcsolódott a derekamra, és Edward úgy fúrta a fejét a nyakamhoz, mintha a léte múlna azon, hogy minél mélyebben tudja beszívni az illatomat. Éreztem a testem vibrálását – nőként és farkasként is.

– Edward… Túl közel vagy – figyelmeztettem. Lassan engedett el, mintha egy vonzó mágnestől próbálta volna eltépni magát.

– Rendben… – bólintott, és hátrált két lépést. – De maradj velem. Én nem megyek a közeledbe, amíg nem akarod, ígérem! Csak muszáj tudnom, hogy szeretsz és az enyém vagy – kérlelt.

– Tudod jól – sóhajtottam. A szám teljesen kiszáradt, a szívem pedig eszeveszetten vert.

– Mondd ki! – követelte.

– Szeretlek, és a tiéd vagyok – ismételtem a szavait egyes szám első személyben. Egy pillanatra lehunyta a szemeit, és mikor újra felnézett rám, a tekintete sokkal élénkebb volt, mint előtte. Mintha a lecsukódó szemhéjak eltörölték volna a fájdalmat egy másodperc alatt. – De vannak szabályaim – tettem hozzá gyorsan. – A te érdekedben.

– Bármit elfogadok – bólintott. Ki akartam nyitni a számat, hogy sorolni kezdjem a feltételeimet, mikor meghallottam odakintről a vonyítást.

– Joshua – nyögtem fel, és Edward mellett elrohanva az előtérbe siettem. Épp akkor értem oda, mikor Jonathan lelépett az utolsó lépcsőfokról. – Mi történt?

– Megyünk, valami baj van – közölte az Alfánk, miközben felhangzott az újabb magas hangú ugatás a távolból. – Te itt maradsz! – parancsolta nekem. Először ellenkezni akartam, mert a tétova semmittevés, miközben egy társam bajban van, előre tudtam, hogy az őrületbe fog kergetni, de aztán mégis beleegyezően bólintottam.

Joshuának minél előbb segítségre volt szüksége, én pedig nem húzhattam az időt vitatkozással. Jonathan nem tartott még elég erősnek egy harchoz, és a sebesülésem után valószínűleg még inkább óvott volna tőle, ezért esélyem sem volt az engedélyére, hogy velük tartsak.

Idegesen figyeltem, ahogy a négy fiú kirohan a házból, és a nadrágjuk épségével mit sem törődve futás közben változik át farkassá, aztán eltűnik a fák között. Kiléptem a verandára, és a levegőbe szimatoltam, hátha megérzem, mi is okozta a felfordulást, de csak a szél által hozott esőillat járta át az orromat. Túl messze volt Joshua ahhoz, hogy tudjam, mi a gond.

– Ó, de hülye vagyok! – csaptam a homlokomra hirtelen. – Alice – léptem vissza a házba, ahol Cullenék épp azon tanácskoztak, vajon a farkasok segítségére siessenek-e, vagy pedig jobb, ha nem avatkoznak a dologba.

– Igen?

– Maradjatok a házban, kérlek…

– Miért? Ó… Rendben – értette meg a kérésemet Alice.

Becsuktam magam mögött az ajtót, aztán elsétáltam az erdő széléig. A testem megrázkódott, és lassan elkezdtem az átalakulást. Mikor végeztem, képek áradata öntötte el az elmémet. Aztán kitisztult a kavalkád, és az első kép, amit megláttam, egy fekete farkas volt, aki hatalmas erővel csapódott egy sziklának.

5. fejezet

Valaki a múltból

Az izmaim megfeszültek a várakozás közben látott képektől. Legszívesebben Jonathan minden tiltása ellenére rohantam volna a többiek után, hogy segítsek, de csak toporogtam a Cullen ház előtt tehetetlenül. Nincs is annál szörnyűbb érzés, mint mikor egy hozzád közel álló valakinek szüksége lenne a segítségedre, de te nem tehetsz semmit, és bár Joshuával sosem voltunk puszipajtások, a családom része volt. Mint egy testvér, akivel folyton civakodsz, de azért szereted, és bármit megtennél érte.

Éreztem Joshua fájdalmát, ahogy a sziklát telibe kapta, de azt is tudtam, hogy nem esett nagy baja. A harag pedig, ami most a másik farkasra összpontosult , csak még jobban feltüzelte őt. Láttam a gondolataiban, hogy ő kezdte a támadást. Túl mérges volt Cullenék miatt ahhoz, hogy visszafogja magát, mikor rátalált a farkasra. Az idegen csak védekezett… Miért ilyen forrófejű Josh…

Alig pár percbe telt, mire a többiek is megérkeztek. Az idegen farkast lefoglalta annyira a párharc, hogy csak későn észlelje őket. Körbevették a verekedőket, és bár nem támadtak, kifejezték, hogy túlerőben vannak. Jonathan visszaparancsolta Joshuát, miközben morogva hátráltatták a sárgás színű farkast a sziklákig.

Ekkor történt az, amire se a fiúk, se én nem számítottunk. A sárga farkas teste változásba kezdett, és mire bármelyikünk felfoghatta volna a dolgot, már emberként állt a sziklafal tövében. Nem is akármilyen emberként… Vállig érő, szőkés haja volt, melírcsíkokkal, a szemei égkék színben pompáztak, a testalkata körülbelül olyan volt, akárcsak az enyém, és nem csak ebben hasonlítottunk… Végigpillantottam a fiúk gondolatain keresztül az idegen egész testén, mint valami kukkoló, akit a döbbenet megfagyasztott, és bár el akarna fordulni, egyszerűen képtelen rá. A farkas egy nő volt.

Próbáltam kikapcsolni némely társam ösztönös reakcióját a látványra, de nem igazán sikerült. Zavaróak voltak az ilyesfajta gondolatok a számomra. A kakaskodás hevében a fiúk valószínűleg nem figyeltek a női feromon illatára, és be kell ismernem, nekem sem tűnt fel, mikor először találkoztam az ismeretlennel az erdőben, mert túl izgatott voltam.

– Jade vagyok – hallottam meg a lágyan csengő női hangot, miközben a finom kezek a magasba emelkedtek a megadás jeleként, ahelyett, hogy önmagát takargatta volna – én biztosan azt tettem volna. – Nem akarok harcolni.

Hallottam Jonathan és a többiek tanakodását, arról, hogy mit tegyenek most. Végül arra jutottak, hogy Nate visszaváltozik, és beszél a nővel, míg a többiek fedezik. Én kivételesen örültem, hogy a farkasok leginkább Jade szemérmetlen bámulásával vannak elfoglalva, és nem kell Jonathant látnom teljes valójában – mikor néha előttem változtak át, akkor is zavaromban azt sem tudtam, hová nézzek –, de ahogy észrevettem, az idegent egyáltalán nem zavarta a látvány.

– Ki vagy, és mit keresel a környéken? – szólalt meg Jonathan. Értékeltem benne, hogy egyenesen a nő szemeibe néz, és nem máshová, ahogy például Joshua vagy Benjamin tette. Próbáltam Aidan és Daniel gondolataira koncentrálni, akik inkább az eseményekre, semmint magára Jade-re figyeltek.

– Mint mondtam, a nevem Jade – mosolyodott el a nő. – Azért jöttem, hogy megismerjelek titeket… Mint láthattátok, egy vagyok közületek – tárta szét a karját.

– Honnan jöttél? – érkezett a következő kérdés.

– Arra vagy kíváncsi, hol laktam eddig, vagy arra, honnan származom? – vonta fel a szemöldökét Jade.

– Mindkettőre szép sorban – felelt Jonathan egy szájhúzással.

– Elég sokat utazgattam, de legutóbb New Yorkban éltem. És innen származom, La Push-ból. Igaz, már elég rég elhagyta a családom, úgy körülbelül kétszáz éve… – gondolkozott el egy pillanatra Jade. – A nagyapám Uley leszármazott volt, de európai nőt vett el, és elhagyta Amerikát.

– Uley? – Jonathan kutakodva figyelte a nő arcvonásait. Egyszer elmesélte, hogy ő Levi Uley egyenes ági leszármazottja, ahogyan Aidan az öreg Atearáé, vagy Joshua a nagyapám barátjáé, Embryé. Vagyis, ő és az ismeretlen, ha távolról is, de rokonok. Már, ha Jade igazat mond… – Ha a nagyapád kétszáz éve ment el innen, akkor te…

– Igen, egy kissé idős vagyok már… Legalább is, farkasként – mosolyodott el, miközben szemei Joshuára tévedtek, aki most is úgy nézett rá, mint aki szét akarja tépni, csak már más értelemben, mint pár perccel ezelőtt. – Pontosabban száznegyvenkét éves. Elég régóta… utazgatok, mint mondtam – emelte vissza a tekintetét Jonathanra. – Elnézést, de folytathatnánk a beszélgetést valami kellemesebb helyen, és ruhában? Azt hiszem, a farkasaid egy kissé túl izgatottak… – vigyorodott el. Látszott rajta, hogy szórakoztatja az egóját az, amilyen hatással a fiúkra volt. Dühösen mordultam fel. Magam sem tudtam miért, de idegesített a nő.

– Természetesen. Meghívhatlak magunkhoz reggelire? Közben mesélhetnél a múltadról, és arról, hogy is kerültél ide – ajánlotta Nate, aztán megrázkódott, és ismét állati alakjában állt a sziklafal előtt. Jade követte a példáját.

Hazamehetek? – húztam fel a mentális pajzsomat, hogy engedélyt kérjek Jonathantól.

Te meg miért változtál át? – mordult rám kissé dühösebben, mint számítottam rá. – Nem azt mondtam, hogy maradj Cullenéknál?

Itt vagyok a házuk előtt. Azt nem mondtad, hogy nem figyelhetek… – vontam meg gondolatban a vállamat. Nate felmordult.

Otthon találkozunk! – felelte végül.

A ruháim nem voltak olyan állapotban, hogy visszavegyem őket, meztelenül pedig az illem – és a saját szégyenérzetem – miatt nem mertem volna mutatkozni, de el akartam búcsúzni Edwardtól. Tétován fordultam a ház felé, azon gondolkozva, hogy ha vakkantok egy párat, vajon megérti-e, mit akarok, de még csak jeleznem sem kellett, ő már az ablaknál volt, és engem figyelt fürkésző pillantással.

Most mennem kell, de visszajövök – próbáltam elmagyarázni neki. Fejemet az erdő felé fordítottam, aztán ismét ránéztem. A szemei elkerekedtek, mintha valamin meglepődött volna, aztán bólintott. Vakkantottam még egy párat, mintha elbúcsúznék, aztán bevetettem magam a fák közé és rohanni kezdtem egyenesen haza.

Mire La Push-ba értem és átváltozás után rendbe hoztam magam egy kicsit, szerencsére, már mindenki mást is felöltözött állapotban találtam. Juliette-ék háza felé sétálva már messziről láttam, hogy Benjamin úgy dongja körbe Jade-et, mint engem az első napon. Enyhe elégedettséggel töltött el, hogy mikor a közelbe értem, és meglátta a morcos pillantásomat, inkább félrevonult segíteni Juliette-nek és az anyjának. Nem tetszett ez az egész helyzet… Mintha valaki befurakodott volna a helyemre, és átvette volna azok figyelmét, akik eddig csak rám koncentráltak. Féltékeny lennék? – nyilallt belém a gondolat, és örültem, hogy most a fiúk biztosan nem hallhatnak.

– Szia, Isabella vagyok – léptem a kerti asztal mellé, ahol újdonsült vendégünk üldögélt. Nem volt borús az idő, ezért a lányok odakint terítettek meg a reggelihez. Fél szemmel láttam, ahogy Aidan Saore mellett ugrál, és figyel, hogy ne terhelje túlságosan meg magát. Carlisle valójában ágyba parancsolta, de Saore nem az a típus volt, aki sokáig meg tudott maradni egyhelyben.

Jade felállt, hogy üdvözöljön, aztán hirtelen a keze félúton megállt felém, és a levegőbe szimatolt.

– Te bűzlesz… – fintorodott el. Megfeszült az arcom. Igaz, hogy a nagy sietség közepette csak egy gyors zuhanyzásra volt időm, de azért ez túlzás! – Vadászni voltál?

– Vadászni? – nagyon értetlen képet vághattam, mert Jade úgy nézett rám, mint egy hülyére.

– Jade arra kíváncsi, hogy azért van-e ilyen átható vámpírszagod, mert épp most küldtél át egy párat a túlvilágra… – szólt közben Joshua, és gúnyos mosollyal várta, hogy milyen választ adok a vendégünknek.

– Nem, nem vadászni voltam. Csak látogatóban a másik családomnál – feleltem.

– Vámpíroknál – tette hozzá Josh, miközben a mellkasa előtt összefonta a karjait.

– Te vámpírokkal barátkozol? – Jade tekintete elsötétült, mintha hirtelen a szeme láttára változtam volna át emberből valami pokolfajzattá.

– Barátkozik? – röhögött fel Joshua. – Az egyik szeretője.

– Mondd, hogy csak viccelsz… – látható volt az elszörnyedés a szép arcon.

– Nem vagyok a szeretője! – csattantam fel. – Szerelmesek vagyunk egymásba – töröltem el azonnal a pillanatnyi megkönnyebbülést, ami Jade arcán átsuhant a tiltakozásomra.

– Egy vámpírba? Ez… Undorító – nyögte ki.

– Nem kérdeztem a véleményedet! – léptem közelebb fenyegetően. Mit képzel magáról ez a kis senki? Hogy felbukkan a semmiből, körbeudvaroltatja magát az összes szabad fiúval a csapatból, és egy óra múlva már véleményt alkothat rólam?

Jó pár pillanatig néztünk egymással farkasszemet, és lehet, hogy ha Jonathan nem lép közbe, érdekes női pankráció látványában részesülhettek volna a jelenlévők. Jade amilyen idegesítő volt, annyira határozott is. Egy másodpercig sem láttam félelmet vagy meghátrálást a szemeiben velem szemben. Vagy ennyire nem tartott ellenfélnek – amit rosszul tett –, vagy tényleg rég kihalt belőle a félelemérzet.

– Hé, hé, Isabella, nyugalom… – éreztem meg az Alfám kezét a vállamon. – Jade a vendégünk.

– A vendégetek épp most sértett meg – fordultam Jonathan felé. A furcsa ragozás önkéntelenül jött a számra, valószínűleg azért, mert jelen pillanatban valamiféle kívülállónak éreztem magam. Nem ide illőnek.

– Biztos vagyok benne, hogy nem állt szándékában, csak nem érti még ezt az egészet… – hallgattam végig a mentegetőzést, ami csak még jobban feldühített. Jonathan csak azért védi, mert ugyanúgy rá van kattanva, mint Joshua vagy Benjamin. Ez az undorító!

– Hát persze! – fordítottam hátat. Kivettem az asztal mellett álló etetőszékből az öcsémet, majd dühös léptekkel elindultam a házam felé. – Majd szóljatok, ha elment. Jó utat vissza oda, ahonnan jöttél, és a soha viszont nem látásra! – kiáltottam félhangosan – úgyis tudtam, hogy mindenki, akinek szántam, hallotta.

Magamban fortyogva pakoltam elő néhány üvegnyi bébiételt a szekrényből – Edward előkéjének tisztaságából szinte biztos voltam benne, hogy Juliette-nek ma reggel még nem volt ideje megetetni őt –, aztán letettem őket az asztalra. Edward körülöttem mászkált hol négykézláb, hol a bútorokba, vagy épp a lábamba kapaszkodva. Felemeltem őt az ölembe, aztán mutogatni kezdtem az üvegeket.

– Na, mit szeretnél ma, pöttöm? – kérdeztem. – Van itt almapüré, sárgarépapüré és barack. Melyikhez lenne kedved? – Edward felemelte a karját, és megütögette azt az üveget, ami épp a kezemben volt. – Alma… Jó választás! – mosolyogtam rá, aztán visszatettem a földre.

Egy kis tányérba öntöttem az ételt, aztán betettem a mikróba egy fél percre. Próbáltam csak az etetés örömeire koncentrálni, de a furcsa kis csomó nem akart eltűnni a gyomromból. Nem tetszett Jade, és nem tudtam, hogy ez valós okokon alapuló ellenérzés, vagy pusztán a féltékenység miatt érzek így. Végül is, Joshua ugyanúgy viszonyul az Edwarddal való kapcsolatomhoz, mint ő, mégis amolyan rokonnak és barátnak tartom. Bosszúsan felsóhajtottam. Sokkal könnyebb lett volna utálni az új farkast, ha gonosz lett volna. De csak úgy reagált, ahogy a legtöbb fajtánkbeli tenné.

Épp egy nedves kendővel törölgettem Edward pici száját és arcát a félrement alma miatt, mikor lépések halk zaját hallottam meg, amik a ház felé közelítettek, aztán felhangzott a kopogás az ajtón.

– Gyere… – szóltam ki. Még mielőtt megfordultam volna, tudtam, hogy ki érkezett. Mindig Jonathan volt az, aki utánam jött, ha valami bajom volt. – Mit akarsz? – kérdeztem kissé keményebben, mint akartam.

– Jade itt marad nálunk egy ideig – szólalt meg úgy, mint aki épp valami bűnét vallja be.

– Értem. Hát, mi Edwarddal jól megleszünk idebent, amíg el nem takarodik. Ha meg unatkoznánk, majd felhívjuk Alice-t – vontam meg a vállam flegmán. – Sajnos, visszaköltözni, még nem mernék, nem akarom, hogy bárkinek baja essen…

– Visszaköltözni? – Jonathan arca megrándult. – Elmennél?

– Ha egy vadidegen fontosabb, mint én… – emeltem ki Edwardot az etetőszékből, aztán Nate mellett elsétálva bevittem a nappali szőnyegére. Mikor megfordultam, meglepetten rezzentem össze. Jonathan alig pár centire állt tőlem.

– Tudod, hogy ez nem igaz. A családunk tagja vagy – nézett a szemeimbe. Elfordultam, és megpróbáltam kikerülni, de megfogta a karomat. – Isabella…

– Az a… nő… megsértett. Ti pedig egy szóval sem védtetek meg, sőt! – lehajtottam a fejemet, és sűrűn pislogtam, hogy visszatartsam az égető könnyeket. – Értem én… Ő gyönyörű, ti meg férfiból vagytok, de akkor is… – Jonathan halkan felkuncogott, én pedig szikrázó szemekkel pillantottam fel rá, miközben a dühtől kicsordult az első könnycsepp az arcomra. – Eressz el! – húztam meg a karomat, de ahelyett, hogy elengedett volna, inkább magához rántott, és megölelt. Megdermedve hagytam, hogy a karjait átfonja a derekam körül.

– Bolond vagy, mondták már? – Hallottam Nate hangján, hogy mosolyog, bár nem láttam az arcát, mert a fejem a mellkasához szorult a jó pár centis magasságkülönbség miatt.

– És ezért meg akarsz fojtani? – nyögtem, bár az ölelés inkább volt zavaró, mint fájdalmas.

– Nem, dehogy is – nevetett fel, majd egy kissé eltolt magától, és a szokásos módon összeborzolta a hajamat, mint egy kisgyereknek. Bosszúsan fújtam ki az arcomból a tincseket. – Gyere, üljünk le egy kicsit! – húzott a kanapé felé, majd lenyomott rá, és mellém huppant. – Még mindig nem érzed, hogy a családunk tagja vagy? – fogta meg a kezemet. – Szeretünk téged. Még Joshua is szeret téged – megint halk nevetés hagyta el a száját, ami az én arcomra is halvány mosolyt csalt.

– Tudom – motyogtam kissé elszégyellve magam.

– Akkor, mi a gond? – nyúlt az állam alá, és felemelte a fejemet, hogy a szemembe tudjon nézni.

– Nem tudom… – húztam el a számat. – Csak… nem tetszik nekem ez a nő. Megérzés.

– Hidd el, odafigyelek rá, és utána nézek a történetének is, de eddig nem tett semmi rosszat. Tudod jól, hogy az elején mi is másképp viszonyultunk Cullenékhoz. Hagyj neki időt, hogy megismerjen téged és talán… őket is – kérte Jonathan.

– Rendben – sóhajtottam. – Utálom, hogy mindig igazad van – mordultam aprót.

– Hát, ez van – kaptam egy felcsillanó vigyort válaszként.

– És… mit mesélt magáról? – kíváncsiskodtam.

– Úgy tűnik, tényleg innen származik, legalább is, levezette a családfáját, és valamiféle távoli rokonok vagyunk. Én Levi Uley leszármazottja vagyok, míg ő az egyik testvérághoz tartozik, ami még korábban elvált az enyémtől. – Jonathan igyekezett részletesebben is elmagyarázni az egészet, és én próbáltam gondolatban összerakni, hogy ki kicsoda, de nem igazán sikerült. A farkasok hosszú élete és többszöri házassága miatt elég nehéz volt elhelyezni bárkit is annak a bizonyos fának az ágain. De azt értettem, hogy Jade mindenképpen idősebb, mint itt bármelyikünk. – Elvileg kétszáz évvel ezelőtt mentek el La Push-ból, aztán a nagyapja és az apja normális emberi életet élt, és ő is csak véletlenül változott át száztizenkét évvel ezelőtt, harminc éves korában farkassá.

– Hát igen… Elég öreg… – fintorogtam.

– Farkasként tényleg az – rándult meg Nate szája széle.

– Emberként is… harminc… Az már vén – kötöttem az ebet a karóhoz.

– De jól tartja magát erről biztosíthatlak. – A kezem automatikusan lendült meg a díszpárnával együtt Jonathan felé.

– Disznó – morogtam, miközben Jonathan csak hahotázott rajtam.

– Aranyos, mikor féltékeny vagy… – pattant fel végül a kanapéról, mikor újabb párnatámadást tervezve megragadtam a fegyveremet.

– Nem vagyok féltékeny! – fortyogtam magamban.

– Hát persze… – hajolt le Edwardhoz, és egy puszit nyomott a feje tetejére. – Bemegyek a városba aláírni pár papírt a gyámság miatt, ami tegnap még elmaradt, addig kérlek, ne öld meg Jade-et – nézett rám komolyan, aztán az ajtóhoz sétált.

– Ígérem, a közelébe sem megyek – akartam esküre emelni a kezemet, de Jonathan bűnbánó pillantása miatt nem fejeztem be a mozdulatot.

– Mi az? – kérdeztem kissé ijedten.

– Hát, mivel a többi házban nincs szabad szoba, nálam és Joshuánál pedig a jó erkölcsök miatt Esther megtiltotta az elszállásolást, ezért… Jade nálad fog lakni egy ideig – hadarta el gyorsan, aztán becsukta maga mögött az ajtót. Kellett pár másodperc, amíg az agyam felfogta, mit is hallott, aztán felugrottam, és feltépve az ajtót kirohantam a lépcsőre.

– Jonathan Uley, azonnal gyere vissza! – kiabáltam utána dühösen, de mivel Edwardot nem hagyhattam egyedül, ezért nem követtem. Megállt egy pillanatra a távolban, aztán bocsánatkérően széttárta a karjait. – Ezt még úgyis leverem rajtad… – csaptam be az ajtót magam mögött, miután visszabattyogtam a házba. Már kezdtem volna megbocsátani Nate-nek, de ezek után… Jó ideig szóba sem állok vele – határoztam el.

Még hogy nálam lakjon az a… Én ezt nem fogom tudni elviselni. Inkább kiköltözök az erdőbe – dühöngtem magamban, de azért nekiálltam rendbe tenni a vendégszobát, miután nagy nehezen sikerült az öcsémet elaltatni. Épp tiszta ágyneműt kerestem a szekrényben, mikor odalent megcsörrent a telefon. Majdnem kitörtem a nyakamat, ahogy lefelé rohanva megbotlottam az egyik padlódeszkában. Felkaptam a kagylót, de csak azután szóltam bele, hogy meggyőződtem róla, nem hallom a testvérem nyűgös sírását.

– Isabella? – Edward hangjától izgatottan nyeltem egyet.

– Edward? Valami baj van? – kérdeztem azonnal. Alig pár órája váltunk csak el, így nem értettem, miért telefonált.

– Nem, semmi baj, csak… Carlisle kérdezi, hogy mikor tudnál átjönni. Szeretne pár újabb vizsgálatot végezni, mert talált valamit, és elég… izgatott. Igazából már évtizedek óta nem láttam ennyire feldobva – nevetett fel zavartan.

– Azonnal mennem kéne? – Egy kissé feszült voltam a gondolattól, hogy kísérleti nyúl legyen belőlem, de féltem is attól, hogy gond van velem… Mi van, ha később lesz valami hatása a méregnek, vagy ha azért nem hatott, mert valami bajom van.

– Nem… Nem muszáj… Csak… Azért hívtalak fel azonnal, mert így volt egy jó okom, hogy halljam a hangodat – vallotta be Edward. Egy kissé elpirultam, de jól estek a szavai.

– Edward… – sóhajtottam fel.

– Igen, tudom, még nem beszéltük meg a feltételeket, és nem akarok a nyakadra mászni, mármint… nem vámpíri, hanem emberi értelemben – újabb mély kacajt hallatott, amitől libabőrös lettem, és gyorsabban kezdett dobogni a szívem. – Csak hiányzik a közelséged…

– Tudom, mit érzel… – ismertem be. – Nekem is hiányzol. Este felé átmegyek, rendben? Akkor megbeszéljük a szabályaimat – ígértem.

– Rendben – egyezett bele. – Akkor… várunk.

– Szia, Edward! – köszöntem el.

– Szia! – egy pillanatnyi csend után halk kattanás jelezte, hogy a vonal megszakadt.

Visszatettem a kagylót a helyére, aztán újra az emeletre indultam. Hirtelen veszítettem el az egyensúlyomat, ahogy a papucsom beakadt a padlódeszkába. Hatalmas csattanással terültem el, miközben a karom nekivágódott az egyik lépcsőfoknak.

– Áu, a francba! – nyögtem fel. Ülő helyzetbe tornásztam magam, és kétségbeesett arccal vizsgálgattam a horzsolásaimat, amik szinte azonnal gyógyulni kezdtek. Valami jó mégis csak van a farkaslétben…

Elmásztam négykézláb a fél pár papucsomig, amit elhagytam esés közben, a tekintetem pedig megakadt a félig feljött padlódeszkán. Megütögettem, és a hang, amit kiadott, más volt, mint a mellette lévő deszkáé. Egy pillanatig elgondolkozva bámultam rá, aztán felpattantam, és a konyhába mentem. Kerestem egy elég nagynak és erősnek tűnő kést, aztán visszamentem hasra esésem színhelyére.

– Ez bolondság… – ráztam meg a fejem nevetve, miközben a kést a rés fölött tartottam. Ha valaki most látna, biztosan azt hinné, hogy megőrültem. Épp készülök önként még jobban tönkre tenni a házam padlóját. Hirtelen az összes kalandfilm lepergett a fejemben, amiben ilyen deszkák alatt kincsek és koponyák voltak elrejtve, és a kíváncsiságom erősebb volt, mint a ház iránti tiszteletem.

Bedugtam a kés pengéjét a résbe, és megfeszítettem. A deszka halkan recsegve emelkedett meg egy kicsit. Ahogy a nyomást növeltem, úgy mozdult ki egyre inkább a helyéből, míg végül sikerült kiemelnem. Felugrottam, és az előszobában lévő szekrényről felkaptam az elemlámpát. Csak úgy nem mertem a sötét lyukba dugni a kezemet, mert rettegtem a pókoktól.

Ahogy bevilágítottam, láttam, hogy alig egy kéznyújtásnyira valami barna hever. Mintha régi papírok lettek volna. Óvatosan emeltem ki, miközben imádkoztam, hogy semmi gusztustalanság ne másszon a kezemre. Ahogy megvolt a zsákmányom, arrébb húzódtam, és leporoltam. Tényleg papírok voltak, méghozzá, nem is akármilyen papírok… Levelek.

Elgondolkodva megnéztem a címzést, és mivel végül is, az egyik ősömnek szóltak, így meggyőztem magam arról, hogy jogom van felnyitni őket.

Óvatosan kihúztam a vörös szalag alól, ami összetartotta a köteget, a legfelső borítékot, és kivettem belőle a levelet. Ahogy a szemeim végigfutottak az apró, kacskaringós betűkön, a döbbenettől még a szám is tátva maradt. Nem, ez nem lehet… Ilyen nincs…

A levél a padlóra hullott a kezemből, pont a lyuk mellé, amely egy nagyon régi titkot rejtett. Eddig…

6. fejezet

Felbukkanó titkok

A földön ülve újra és újra átolvastam a leveleket. körülöttem borítékok hevertek szanaszét a földön, de nem érdekelt a rendetlenség, sem az, hogy mennyi idő telt el azóta, hogy az első levelet kibontottam. Az érzések kavarogtak bennem. Egyfelől nőként megrázott, hogy az egyik ősöm képes volt olyasmit tenni, amit erkölcsileg teljes mértékben elítélek, másfelől a titok olyan súllyal nehezedett a vállamra, amitől hirtelen mintha a mellkasom összeszűkült volna, összepréselve a gyomromat és egyéb belső szerveimet.

Biztos voltam benne, hogy nem tudom majd magamban tartani, amit megtudtam, mert vagy beleőrülnék a szótlanságba, vagy elkezdenék hülyén viselkedni, és mindenki tudná, hogy valami nincs rendben velem. Viszont féltem, hogy ha elmondom a titkot, azzal felkavarom azt, akire vonatkozik, és az egész falka életét is.

Ideges sóhajjal dőltem hátra a padlón, és a kezemben lévő megsárgult papírlapot az arcomra fektettem, mint valami halotti maszkot. Az illata olyan volt, mint a régi könyveké – megnyugtatott egy kissé, és segített koncentrálni.

Megpróbáltam végiggondolni, hogy vajon, ki hogyan reagálna a hírre, de minden egyes fantáziaképem ellentmondott az előzőeknek. Vajon a legfőbb érintett kiborulna vagy örülne neki? Emberként lehet, hogy nem lenne túl kellemes belegondolnia az ősei hibáiba, ahogyan nekem sem volt az, farkasként viszont előnyt jelentene a számára. Nem is akármilyen előnyt. Végül is, teljesen megváltozhatna a felállás. Jonathan jó Alfa volt és jó ember. Nem akartam, hogy más vezessen minket. Főleg, mivel az a más nem valószínű, hogy képes lenne olyan jó munkára velünk, mint Jonathan.

Tudtam, hogy a leszármazási vonalam miatt nekem is jogom lenne az alfaságra, bár Jonathan még nem beszélt velem erről – viszont biztos voltam benne, hogy előbb vagy utóbb úgyis megteszi –, de már megvolt a válaszom a kérdésére. Nem akartam ekkora felelősséget, és nem akartam elvenni a vér jogán azt, amit Nate megérdemelten nyert el a képességei által. Képzett harcos volt, jól irányított minket, segített, ösztönzött. Nélküle nem biztos, hogy ilyen jól haladtam volna Alice-szel. Sokat segített, hogy a háttérből tanácsokat adott és felügyelt engem.

Ahogy meghallottam a lépések zaját, kapkodva megpróbáltam összeszedni a leveleket. Épp az utolsót kaptam fel, mikor kopogás nélkül kinyílt az ajtó. Jade megtorpant, és fürkészve figyelt engem, mikor automatikusan a hátam mögé rejtettem a kezeimet, csak azért, hogy utána megszidjam magam a gyerekes viselkedés miatt – ami nem mellesleg biztosan elárulta, hogy valami titkos vagy tiltott dolgot csináltam épp.

– Nem tanítottak meg, hogy illik kopogni, mielőtt belépsz valahová? – förmedtem rá, levezetve rajta a leleplezettség okozta feszültséget.

– Sajnálom, illetlen voltam – lépett beljebb, de az arcán láttam, hogy egy cseppet sem sajnálja a dolgot. – Nézd el nekem, mióta eljöttem New Yorkból, nem voltam emberek közelében, és elszoktam az udvariassági formulák betartásától – magyarázta, miközben körbepillantott a házban, aztán felfedezve a lyukat a padlón, kíváncsi pillantást vetett felém, de nem kérdezett rá a dologra, és ez jobban zavart, mintha megtette volna. Biztos voltam benne, hogy tudni akarja, mit titkolok, és ha nem nyíltan próbálja kideríteni, akkor jobb, ha folyton figyelek a hátam mögé. – Jonathan azt mondta, hogy kapok nálad egy saját szobát – terelte másra a szót.

– Egy kölcsön szobát – javítottam ki. Jó hogy rögtön nem az egész házat akarja sajátként – bosszankodtam magamban. – Erre… – indultam az emelet felé, miközben gyorsan a nadrágom derekának szegélye alá csúsztattam a levélköteget, és ráhúztam a pólómat. – Nincs csomagod? – kérdeztem üres kezeit figyelve.

– Nem szoktam magammal hordani semmit, csak ami épp rajtam van. Amire szükségem van, azt megszerzem út közben. – Megborzongtam attól, ahogyan rám mosolygott. Megszerzi? Ezt meg hogy értette? A rossz érzés végigterjedt a csontjaimban, de próbáltam másra terelni a figyelmemet. Csak azért utálom őt, mert féltékeny vagyok a csapatbeli pozíciómra, amit már megszoktam és megszerettem – győzködtem magam.

– Épp az előbb akartam tiszta ágyneműt keresni, mindjárt hozok – álltam meg a vendégszoba ajtajában.

– Rendben – bólintott Jade, miközben lehuppant az ágyra, és rugózott rajta egy-kettőt. – Kényelmesebb, mint az erdőben. Viszont kevésbé jó az illat… – mormogta maga elé. Ökölbe szoruló kezekkel vonultam át a szobámba az ágynemű miatt. Rendben, én is éreztem, hogy Alice-ék szaga furcsa, és néha bizony prüszkölni tudtam volna tőle, de ahogy a saját példám is mutatta, hozzá lehetett szokni, és amit Jade csinált az már kifejezetten gorombaság volt. Nem voltam büdös!

Kirángattam egy takarót és egy párnát a szekrény aljából, áttrappoltam vele a másik szobába, ledobtam Jade mellé az ágyra, aztán egy szó nélkül már fordultam is ki a helyiségből. Semmi kedvem nem volt több ideig egy levegőt szívni a kényszervendégemmel, mint az szükséges lett volna.

A szobám magányában újra előszedtem a leveleket, aztán tétován körbenéztem, hová is rejthetném őket. A matracom alá dugni vagy az éjjeliszekrényem fiókjának az aljára ragasztani dőreség lett volna, mert aki látott már tinédzsereknek szóló filmeket, az ott kutakodna először.

Végül az öcsém oldotta meg a problémámat. Mikor meghallottam a halk gügyörészést, ami jelezte, hogy a kis álomszuszék felébredt a reggeli utáni szundikálásból, odamentem a kiságyához. Vidáman rugdalózva nézett rám hatalmas szemekkel, aztán egy „brrr” hang kíséretében felemelte a karját, jelezve, hogy vegyem fel. Mióta Benjamin meg akarta tanítani neki, hogy az autók ilyen hangot adnak ki, azóta minden tárgynak ez volt a neve, és bármit akart, ezzel hívta fel a figyelmet magára.

Ahogy kiemeltem a rácsok közül, a pillantásom a párnájára esett. Cipzáras volt, hogy a huzatot ki lehessen mosni, és nem hittem volna, hogy bárkinek eszébe jutna ott keresni a leveleket. A kezembe vettem a párnát is, aztán leültem az ágyamra. Edward vígan csapkodott a térdemen üldögélve, miközben én lehúztam a cipzárt, és a levélcsomagot beletömködtem a huzatba. Aztán, mint aki jól végezte dolgát, egy zsákoló mozdulattal visszahajítottam a párnát a kiságyba.

– Csont nélkül – boxoltam a levegőbe a szabad kezemmel, mire Edward nevetve tapsikolni kezdett. – Van kedved sétálni egyet? – pillantottam rá. – Idebent túl szűkös lett… – fintorodtam el a házamba tolakodó némber gondolatától. Mivel Edward egyáltalán nem tiltakozott – a szóbeli tiltakozáson kívül mást nem fogadtam volna el, arra pedig még nem volt képes –, így felálltam, és elindultam a földszint felé karjaimban az öcsémmel.

Az előszobában letettem egy pillanatra a földre, aztán visszahelyeztem a felszedett padlódeszkát a lyukra. Igaz, nem bántam volna, ha egy bizonyos valaki kificamítja a bokáját, miközben véletlenül félrelép, de félő volt, hogy helyette inkább én lennék ennyire béna.

Csak odakint gondolkoztam el azon, hogy hová is mehetnék, de nem kellett sokat gondolkoznom rajta, mert a távolban megláttam Seth nagypapát az irányomba bicegni. Mosolyogva indultam felé, miközben azon gondolkoztam, hogy talán, tőle megtudhatok valamit a levelekkel kapcsolatban, és esetleg kaphatok valami tanácsot is.

– Isabella – intett már messziről Seth ráncos kezeivel, és szemei legalább olyan kedvesen mosolyogtak, mint a szája.

– Seth nagypapa… – bólintottam felé viszonozva a mosolyt. Azt tudtam már, hogy az egészségéről nem nagyon szabad kérdezni, mert nem szereti, ha emlékeztetik rá, hogy már eljárt felette a kor. A múltkor, amikor Daniel elejtett egy célzást arról, hogy már öreg, kitalálta, hogy lecseréli a vele egyidős kocsiját egy motorra. A vége persze egy tropára ment Yamaha 2020 volt, és szerencsére csak pár karcolás az emberi oldalon. Ezután Esther közölte, hogy csak fővesztés terhe mellett használhatjuk a „Hogy érzi ma magát Seth nagypapa?” vagy a „Hagyja csak, majd inkább én, nehogy meghúzza a hátát.” típusú mondatokat. – Lenne kedve velem sétálni? – kérdeztem gyorsan, hogy a kellemetlen udvariassági témát elkerülve, ne kelljen feltennem az első tiltott kérdő mondatot.

– Egy ilyen csinos hölggyel bármikor – vigyorgott rám, és egy pillanatra fel tudtam fedezni benne azt a bohó kölyköt, aki egykor lehetett, és akiről annyi történetet hallottam régen Jacob papától.

– Hallottam, hogy megjelent a konkurencia… – szólalt meg pár lépés után. Sóhajtva megemeltem Edwardot, mert kezdett lefelé csúszni a karomban, aztán válaszoltam csak.

– Igen, de nem csak az a bajom vele, hogy nő és még idegen. Van valami más is, ami nem tetszik benne – próbáltam megmagyarázni. A tapasztalt szemek fürkészően néztek az arcomba.

– Hallgass a megérzéseidre. Jacob is mindig azt mondta, hogy a legtöbbször bejönnek. Az ösztöneink megsúgják azt, amit ésszel még fel sem fogtunk – felelte bölcsen, miközben újra előre fordult, és a távolban lévő fákat figyelte. – Mikor vadászol, akkor is ez van… Még nem látod a zsákmányt, talán, a szagát sem hozza feléd a szél, de érzed, hogy ott van. Apámmal sokszor mentünk vadászni még a halála előtt, és Jacobék is meséltek arról, milyen farkasként elejteni egy vadat… vagy egy vámpírt. – Aprót borzongtam.

– Szóval, tényleg lehet valami gond Jade-del? – vártam tényleges megerősítést az érzéseimre, de csak homályos választ kaptam.

– Azt neked kell érezned…

Csendben haladtunk előre, miközben azon gondolkoztam, hogy hozzam fel a levél témát úgy, hogy ne kelljen még ténylegesen elmondanom a dolgot. Aztán rájöttem, hogy pont Jade az, aki ki tud segíteni a problémámban.

– Mi van akkor, ha Jade át akarja venni majd az Alfaságot Nate-től? Megteheti? – kérdeztem. – Ő is elvileg ugyanúgy Uley leszármazott, mint Jonathan. Honnan tudhatjuk, hogy nem követeli egyszer csak a vezetés átadását? És ha megteszi, akkor mit tehetünk ellene? Én nem tudnék mást elviselni Alfámnak, mint Nate-et… – törtek ki belőlem a félelmeim panaszáradatként.

Seth megállt – mire én is megtorpantam –, és a vállamra tette a kezét.

– Lehet, hogy ez a farkas dolog sok mindenre kötelez, és úgy látszik, nincs más választása az embernek, mint megtenni, amit parancsolnak neki, de ha jól végiggondolod, több választási lehetőség is van – nézett a szemembe.

– És ha szeretek farkas lenni? Lemondani róla, csak mert valami rossz történik, olyan lenne, mint egy megfutamodás. Cserben hagynám a fiúkat… – szontyolodtam el.

Lehet, hogy az elején tehernek tűnt az, hogy átváltoztam, sőt, néha most is hatalmas súllyal nehezedett a vállaimra, főleg, ha Edwardról volt szó – a gondolatától hirtelen, mintha a szívembe nyilallt volna valami fájó-vágyakozó érzés, ezért szorosabban öleltem magamhoz az öcsémet –, de megvoltak az előnyei is. Nem a testi erő, a gyorsaság, vagy az érzékszerveim kiélesedése, hanem a falkához való tartozás, a kapocs, ami összekötött a fiúkkal, és az, hogy tudtam, ha egyszer megtanulok rendesen harcolni, akkor segíthetek másokon, emberi életeket menthetek. Ezeket nem akartam csak úgy feladni az őseim hibájából és pár hülye levél miatt.

– Azt mondtam, több választási lehetőséged is van – láttam megrándulni a ráncos száj szélét, ami jelezte az elfojtott mosolyt.

– De hát… – eltöprengve pillantottam a barna szemekbe. – Mármint, azért, mert Black vagyok? Én nem akarok Alfa lenni! – ráztam meg a fejem.

– Csak azt mondtam, ez is egy választás, hogy ne kelljen olyan Alfa vezetése alatt lenned, akit nem kedvelsz – vonta meg a vállát Seth. – De ezzel még mindig nem fogytak el a lehetőségeid.

– Mit tehetnék még? – kérdeztem, őszinte érdeklődéssel. Se a kilépés, se az Alfaság gondolata nem igazán nyerte el a tetszésemet.

– Megválaszthatod, hogy melyik Alfát akarod követni, ahogyan minden farkas szabadon dönthet erről. Ha több olyan farkas is létezik, akinek joga van az Alfaságra, és mindannyian ragaszkodnak is hozzá, megtarthatják ezt a pozíciót mind, és alapíthatnak különálló falkát. A múltban volt már erre példa a mondáink szerint.

– Szóval, ha Jade azt mondja, Alfa vagyok, álljatok mellém, mert én akarlak vezetni titeket, akkor mondhatom azt, hogy nem? És maradhatok Nate mellett? Már, ha ő is Alfa szeretne maradni… Nincs mód arra, hogy kényszerítsenek? – tettem fel az összes kérdést, ami hirtelen eszembe jutott, hogy a kiskapuk biztosan zárva maradjanak.

– Nincs kényszer – indult tovább Seth nagypapa.

– Az jó – sóhajtottam fel megkönnyebbülve.

– Szóval, csak Jade-ről van szó? – pislantott rám oldalról, én pedig hirtelen valami nagyon fontos dolgot láttam meg a földön, amiről nem akartam levenni a szememet, mert a tekintete, mintha belelátott volna a fejembe.

– Csak érdekelt a kérdés – tértem ki a válasz elől, mivel nem akartam hazudni. Biztos voltam benne, hogy Seth úgyis tudná, hogy nem mondok igazat.

– Értem… – biccentett. – Azt hiszem, nekem most mennem kell… A felügyelőtisztem dühösnek látszik… – Követtem a pillantását Benajminék háza felé, amelynek a lépcsőjén ott állt Esther egy főzőkanállal a kezében, és tényleg nem tűnt a legboldogabbnak. – Azt hiszem, megint valami rossz fát tettem a tűzre. Megyek, mielőtt még a sarokba állítana – nevetett fel halkan Seth nagypapa.

– Sok szerencsét! – kuncogtam halkan. – És köszönöm.

– Én köszönöm. Rég volt már ilyen kellemes és csinos társaságom séta közben – kacsintott rám, aztán megindult a lánya felé.

Kissé vidámabban lépkedtem Juliette és Saore felé, akik épp a kerti asztalról pakolták el a reggeli maradványait – ami kizárólag csak koszos edényekből és tányérokból állt, mivel az ételt mind felfalták a fiúk. Ahogy közelebb értem, láttam rajtuk, hogy valami miatt mérgesek.

– Sziasztok! – köszöntem kissé félve. Még sosem láttam a lányokat bármi miatt is tényleg dühösnek. Az, hogy a fiúkkal néha veszekedtek, teljesen természetes volt, és tudtam, hogy csak játékos cívódás az egész, de ez most másnak tűnt.

– Isabella – mosolyodott el halványan Saore, mikor észrevett. Megkönnyebbültem, mert legalább most már az biztos volt, hogy nem én húztam fel őket valamivel. – Tettem félre neked a reggeliből egy keveset… – sietett be a házba, hogy aztán egy anyagszalvétával lefedett tányért hozzon elő. – Nem csodálom, hogy nem volt gyomrod ma velünk reggelizni – húzta el a száját.

– Valami baj van? – ültem le az asztal melletti székre. Saore kezével a hasán óvatosan helyet foglalt mellettem, Juliette pedig azonnal letette a kezében lévő tányérhalmot az asztalra, hogy mellénk guggoljon. Bizalmas barátnőkként hajoltunk egymás felé, mintha azt akarnánk, hogy senki se hallgathassa ki a beszélgetésünket.

– Ez az új lány… Jade… – morogta Saore bosszankodva.

– Mit csinált? – hirtelen izgatottság fogott el. Reméltem, hogy majd a lányok megerősítik bennem azt, hogy valami nincs rendben vele, és bizonyítják, hogy nem csak a féltékenység miatt képzelődök.

– Úgy kelleti magát a fiúk előtt, mint valami útszéli… tudod, mi… – nyelte vissza a szót Saore.

– Igen, láttam. De szerencsére, ez Danielre és Aidanra úgysem hat, nem igaz?

– Persze, hogy nem hat! – húzta ki magát büszkén Saore. – De ez nem tartja vissza azt a… nőt attól, hogy folyton dörgölőzzön és kellesse magát. Persze, az én Aidanem észre sem veszi ezt…

– És az én Danem sem – egészítette ki Juliette.

– Igen, igen – legyintett Saore türelmetlenül. – De akkor is idegesítő. És a többi fiú meg csorgatja a nyálát utána. Látnod kellett volna, hogy ugrálták körül, mintha valami királynő lenne – bosszankodott.

– Hát, inkább kösz, de nem szeretném látni… – fintorogtam.

– Persze, jobb is, hogy még időben leléptél, így legalább nem fordult fel a gyomrod, mint nekünk – értett egyet Saore.

– És más furcsa dolgot nem tett vagy mondott reggeli közben? – érdeklődtem. Az, hogy az erkölcse más határok között mozgott, mint a miénk egy dolog volt – ez még nem jelentette azt, hogy bármi rosszban is sántikálna –, de az én megérzéseim azt mondták, hogy e mögött több is van.

– Hát, mesélt arról, hogy merre járt ezelőtt, meg arról is, hogy innen származik, de amúgy semmi különöset nem mondott… – gondolkozott el Saore. – Viszont, arra gondoltam, hogy utána nézhetnénk ennek a leszármazás dolognak. Kikérhetnénk a születési papírokat a hivatalból, és ellenőrizhetnénk, hogy tényleg az-e, akinek mondja magát.

– Igen, ez egy jó ötlet – helyeseltem. – Szólok Jonathannak róla, ő is azt mondta, hogy ellenőrzi Jade történetét.

– Ne! – tiltakozott azonnal Saore, és Juliette is hevesen rázta a fejét. – Jonathan még a leghiggadtabb a fiúk közül, de ő is csak férfi. Jobb, ha mi nézünk utána. Hideg fejjel és elfogulatlanul – fejtette ki a véleményét. Az elfogulatlansággal kapcsolatban magamban egyáltalán nem voltam biztos, és a lányokban is kételkedtem. Ha a fiúk pozitív irányban, akkor mi pont ellenkezőleg voltunk befolyásolva, ha Jade-ről volt szó.

– Rendben – egyeztem bele végül, miközben megígértem magamnak, hogy megpróbálom félretenni a Jade-del szembeni ellenérzéseimet az ellenőrzése során.

– Akkor ezt megbeszéltük. Délután be is mehetnénk az anyakönyvi hivatalba.

– Neked nem szabad elhagynod La Push-t. Sőt, az ágyadat sem lenne szabad elhagynod – pillantottam a szépen gömbölyödő pocakra.

– Ne már! Nem bírom ezt! Halálra unom magam… – panaszkodott Saore.

– Gondolj a babára… – kértem, mire megadóan felsóhajtott. – Majd Juliette és én elintézzük a dolgot, de ha nem baj, akkor inkább ne ma…

– Miért, dolgod van?

– Megígértem Carlisle-nak, hogy ma elvégezhet rajtam még pár vizsgálatot – feleltem, kihagyva azt a részt, hogy valójában Edwardnak ígértem meg, hogy ma még látjuk egymást. Nem akartam végighallgatni a fülrágást, magamtól is tudtam, hogy veszélyes és bolond dolgokat teszek, de egyszerűen nem bírtam ki Edward közelsége nélkül. Minden másodperc kínszenvedés volt, még ha kívülről úgy is tűnt, hogy minden rendben van velem.

– Akkor holnap? – zökkentett ki a fájó gondolatokból Juliette csengő hangja.

– Igen, holnap – egyeztem bele.

A nap további része elég csendesen telt. Edwarddal járni tanultunk odakint, amíg az ég be nem borult, és esni nem kezdett. Utána a házban segítettem a lányoknak – Saore kitalálta, hogy maga fogja megkötni a kisfia vagy kislánya első ruhadarabjait, és arra próbáltunk rájönni néhány régi kötésmintából, hogy hogyan is kell egyáltalán nekikezdeni a műveletnek. Végül négy óra felé indultam el a Cullen házhoz, de az utolsó háromnegyed órában a szívem már a torkomban dobogott, és az izgatottságtól alig bírtam egyhelyben megülni.

Ahogy átléptem a határt, minden egyes méterrel izgatottabb lettem. Mintha az Edwardot és engem összekötő lánc energialöketeket küldött volna a testembe, jelezve, hogy egyre közelebb vagyok ahhoz, aki az életemet jelenti.

Mikor kibukkantam a fák közül, és megláttam a házat, már tudtam, hogy Edward ott fog várni rám előtte. Az illata elöntötte az orromat reszketést csalva elő belőlem. Meg kellett állnom pár pillanatra, hogy lenyugtassam magam, de ezen nem sokat segített, hogy a bőrömön éreztem Edward perzselő tekintetét.

Végül, mikor úgy gondoltam, van annyi önuralmam, hogy ne változzak át önkéntelenül, tovább mentem. Alig pár méterrel álltam csak meg Edward előtt.

– Szia! – köszönt nekem. A hangja fojtott volt, mintha őt is megrendítette volna az energiahullám, ami még mindig bennem lüktetett.

– Szia… – feleltem elcsukló hanggal, miközben toporogva próbáltam visszatartani magam attól, hogy közelebb menjek, ahogy vágytam rá.

– Carlisle odabent van – motyogta, de nem úgy tűnt, mintha meg akarna mozdulni. Szemei úgy pásztáztak végig, mintha nem reggel látott volna utoljára, hanem jó pár éve, és most keresné az idő okozta változásokat. Éreztem, hogy a bőröm minden egyes négyzetcentimétere felforrósodik.

– Akkor nem kéne váratnom… – feleltem halkan.

– Utána beszélhetünk? Jó lenne… jó lenne tudni, hogyan is lesz ezután – Edward szemében még sosem láttam ennyi bizonytalanságot. Tudtam, milyen kínzó érzés az, mikor nem tudod, mi vár rád, és mire számíthatsz. Felsóhajtottam.

– Ha Carlisle nem bánja a dolgot, akkor beszélhetünk most is… – haraptam be bizonytalanul az alsó ajkamat. Edward az emeleti ablak felé pillantott, aztán halványan elmosolyodott.

– Hallotta, és nem bánja.

– Sétálunk egyet? – kérdeztem. A biztonság szempontjából jobb volt a szabad levegőn, mint egy szobába bezárva, kettesben Edwarddal.

A lábam automatikusan indult meg, Edward pedig pár lépésnyire tőlem követett. Örültem, hogy a kedvemért megtartja a távolságot, és megérti, hogy így könnyebb nekem.

– Tudod, ez az egész szörnyen nehéz nekem… – vettem mély levegőt, aztán halkan kifújtam. – És tudom, hogy neked is. Mindig jól túlbonyolítjuk a dolgokat, nem igaz? – pillantottam szomorú mosollyal az arcomon Edward felé.

– Az egyetlen, ami tökéletesen egyszerű, hogy szeretlek és veled akarok lenni. Bármilyen feltételeket is szabsz – felelte. Tettem még pár lépést, ami alatt megpróbáltam összeszedni a gondolataimat – ez elég nehezen ment miközben a még mindig sötétben játszó szemek engem figyeltek –, aztán megálltam, és szembe fordultam Edwarddal.

– Rendben, akkor elmondom, a szabályokat…

7. fejezet

Méreg

Edward érdeklődő és izgatott szemekkel figyelt rám, miközben én próbáltam magamban megfogalmazni, mit is akarok mondani neki pontosan. Végül vettem egy mély levegőt, és belekezdtem, mert a halasztgatással maximum csak azt értem volna el, hogy a gyomrom még kisebbre zsugorodik össze.

– Először is, muszáj megtartanunk bizonyos távolságot… Legalább is egyelőre… – néztem fel rá. – Ha túl közel vagy hozzám, az… – próbáltam megkeresni azt a szót, ami ténylegesen leírja, mit is éreztem olyankor. – …felzaklat.

– Értem – bólintott Edward, de az arcán láttam, hogy nem teljesen úgy értelmezi a mondottakat, ahogyan én értettem. – A farkas benned nem bírja egy vámpír közelségét.

– Nem – ráztam meg a fejem. – Vagyis, igen… De nem csak ez a gond… – mélyet sóhajtottam, miközben Edward félrehajtott fejjel, kíváncsian fürkészte az arcomat, amit teljesen elöntött a pír.

– A vámpírok szaga… – önkéntelenül is elfintorodtam egy kissé. – …elég… furcsa. Olyan… túl édes, és… erőteljes. Égeti az orromat és a torkomat. A farkas bennem azonnal felismeri, és ösztönösen azt akarja tenni, ami a dolga lenne.

– Megölni minket – felelte Edward olyan egyszerűen, mintha azt jelentette volna ki, hogy süt a nap, én viszont megborzongtam a gondolattól.

– Igen, de… A te illatod más. Nem tudom, mitől, vagyis… – ráharaptam az alsó ajkamra. Valószínűleg a bevésődés miatt éreztem túl kellemesnek Edward illatát a körülmények ellenére is, de nem tudtam, hogy ezt a tényt elmondjam-e neki. Mi van, ha ez csak még jobban összezavarja a dolgokat? Ha Edward úgy hiszi majd, csak a bevésődés miatt van szükségem rá?

– Más? – Edward önkéntelenül is előrébb lépett, aztán hirtelen megtorpant, mikor rájött, mit tett, és várta, hogyan reagálok. Nem szóltam egy szót sem, csak újra elindultam a kis ösvény mentén, megelőzve azt, hogy elveszítem a fejemet.

– Ahelyett, hogy taszítana, inkább… vonz – vallottam be, miközben lehajtott fejjel a füvet figyeltem a lábaim mellett. Még mindig furcsa volt az új perspektíva, ahogy most láttam a világot. A fűszálak közötti apró élőlényeket, mintha nagyítón át néztem volna, csakúgy, ahogy a leveleken lévő apró mintákat. Minden nagyobbnak és sokkal részletesebbnek tűnt, mint eddig. Olyan dolgokat fedeztem fel, amiket még soha. Például, hogy a hangyák apró lábain miniatűr szőrszálhoz hasonló kinövések vannak, vagy a méhek szárnyára ragadt sárgálló virágport.

– Szóval, az én illatom kellemes a számodra? – zökkentett ki a mélázásomból Edward hangja. Nem tudtam, hogy válaszolhatnék úgy a kérdésére, hogy értse, miről is van szó, de én se jöjjek túlságosan zavarba tőle.

– Nagyon is – rúgtam bele egy kis kavicsba. – Túlságosan… felkavarja az érzékeimet – pislantottam fel rá kíváncsian, hogy érti-e, mire célozgatok virágnyelven.

– Ó, úgy érted, hogy…? – halkan megköszörülte a torkát, aztán ő is a föld felé fordította a fejét. Láttam, hogy a testtartása sokkal feszültebb lett, mint eddig, de nem értettem, hogy miért.

– Elég nehéz uralkodni olyankor a farkas énemen, mert minden erőteljes érzés, ami felkavar, előidézheti az átváltozást. Legyen az akár pozitív, akár negatív. A dühtől, és a túl nagy örömtől is megtörténhet, és elég csak egy pillanat, amikor a farkas erősebb bennem… – apró remegés futott át rajtam. – Nem akarok ártani neked. Belehalnék, ha a legkisebb karcolást is ejteném rajtad. Ez…

– Nehéz, igen, tudom – nézett rám. Bár nem láttam a fejébe, tudtam, hogy arra az időszakra gondol, amikor még törékeny ember voltam, és neki voltak ugyanilyen problémái az erejével. Most már meg tudtam érteni, miért akart eleinte távol tartani magától, és miért hitte úgy, jobb, ha elhagy. Együttérző pillantást váltottunk, ami egyik másodpercről a másikra váltott át valami másba. Éreztem, ahogy a forróság elönti a testemet. – Ahogy ez is nehéz… – Edward hangja rekedtesen csengett, miközben fekete szemei izzottak. Éreztem a mellkasomat épphogy csak épségben hagyó szívem lüktetését, és a fájó ürességet, amely az egész testemet kínzó lángokkal mardosta.

– Kérlek… – suttogtam. Csak ennyire futotta az erőmből jelenleg, és reméltem, hogy Edward megérti, mit szeretnék, és lesz elég ereje tiszteletben tartani a döntésemet – mert nekem nem volt elég erőm megszakítani a szemkontaktust. Az érzés, ami belülről elöntött, olyan erőteljes és lehengerlő volt, hogy egyszerűen képtelen voltam szembeszállni vele.

– Sajnálom – nyögte ki végül. Hirtelen mozdulattal fordított nekem hátat, és az egyik mellette álló fába vágta az öklét. A recsegés hangjától riadtan szállt fel pár madár a közelben. Lehunytam a szemeimet, és próbáltam újra normális ütemben lélegezni. Ahogy Edward is mondta, ez így túl megerőltető volt. Kellett valaki, aki kontrollál minket, ha elveszítenénk a fejünket. És ebből származott a második szabályom.

– Szeretném, ha Alice vagy Jonathan mindig a közelben lenne, ha találkozunk – szólaltam meg, miután úgy éreztem, működésbe lendültek annyira az agysejtjeim, hogy összehozzanak egy értelmes mondatot. – Ez a második szabályom.

– Ha így akarod… – felelte Edward. – Talán, így egyszerűbb lesz… uralkodni magamon. Még valami? – fordult felém. Az arca még mindig nyugtalannak és feszültnek tűnt, de talán, egy kis remény is csillogott a tekintetében.

– Igen, van még egy dolog… – Fogalmam sem volt, hogyan kérjem meg arra, amire muszáj volt. Tudtam, hogyan fog reagálni, és azt is, hogy ebből nem vagyok hajlandó engedni. – Nem tudom, mennyire vagyok erős, ezért meg kell ígérned nekem valamit…

– Mondd csak! – Mély levegőt vettem, aztán kimondtam.

– Ha rád támadnék, ígérd meg, hogy védekezni fogsz. Hogy megvéded magad tőlem bármi áron! – hangsúlyoztam ki az utolsó két szót, hogy megértse. Láttam, ahogy az arcán végigfut a felismerés, aztán a döbbenet és a rettenet.

– Ezt nem kérheted tőlem! – nyögte ki olyan arccal, mint aki hányingerrel küszködik. – Én nem lennék képes bántani téged. Előbb végeznék magammal! – zihálva nézett rám, és a kezei megint ökölbe zárultak.

– Ha bántanálak, úgysem tudnék tovább élni – jelentettem ki határozott hangon. Edward nélkül az élet semmit sem ért volna. Már egy ilyen jövő gondolatától is olyan fájdalmat éreztem, ami elviselhetetlen volt. Karomat a hasam elé fontam, miközben azon erőlködtem, hogy ne rogyjak tehetetlenül a földre, és ne kezdjek el zokogni. Annak a lehetséges és borzalmas jövőnek a képei úgy pörögtek le a szemeim előtt, mint egy rémálom, amelyből úgy ébred az ember, hogy pár pillanatig nem biztos benne, melyik világ is a valóság.

– Isabella… – Edward tett egy lépést felém, de figyelmeztetően kinyújtottam a kezemet, hogy álljon meg. Leguggoltam, lehajtottam a fejemet, és próbáltam mélyeket lélegezni.

– Jól vagyok – feleltem végül, mikor a testemet rázó remegés alább hagyott. Tudtam, hogy más szempontból kell megközelítenem a dolgokat. Úgy, hogy Edward ne mondhasson nemet, és a szavát adja nekem. Óvatosan álltam fel, kissé ingatagon egyensúlyozva a lábaimon, de végül sikerült talpon maradnom. – Bízol bennem? – kérdeztem, miközben próbáltam a határozottság látszatát kelteni.

– Persze – vágta rá azonnal, aztán az arckifejezéséből ítélve rögtön rájött, hogy csapdába esett.

– Ha tényleg igazán bízol bennem, akkor miért ne esküdhetnél meg rá, nem igaz? Úgysem lesz olyan helyzet, amikor valóra kell váltanod – vontam meg a vállam. Igyekeztem úgy tenni, mintha nem lenne az egész halálosan komoly, pedig mindketten jól tudtuk, hogy szó szerint az.

– Ez nem olyan egyszerű… – Edward dühösen ráncolta össze a homlokát.

– De igen, az. Ha szeretsz és bízol bennem, megígéred, mert úgysem lesz következménye az ígéretednek. – Tudtam, hogy amit most teszek, az helytelen. Kijátszani Edward irántam érzett szerelmét, és megkérni, hogy ezzel bizonyítsa azt, kegyetlen dolog volt, és más esetben nem is tettem volna soha. De jelenleg a léte múlt azon, hogy mennyire tudok kemény maradni.

Láttam a bizonytalan gyötrődést a tekintetében, ahogy fel-alá rótta a köröket, miközben a lába alatti növények a lendület hevétől kifordultak a földből. Hirtelen állt meg előttem, mintha félne attól, hogy ha a pillanatnyi döntését nem mondja el azonnal, akkor a következő másodpercben ismét meggondolja majd magát.

– Legyen…

– Ígérd meg! – követeltem.

– Ígérem – mondta ki fogcsikorgatva, de a pillantása furcsa volt. Hallani akartam pontosan, mit is ígér, hogy tudjam, nincs kiskapu. Mikor kérdőn pillantottam rá, folytatta. – Meg fogom védeni magam tőled bármi áron.

– Rendben – fújtam ki a levegőt kissé megkönnyebbülve. – Akkor minden nap eljövök meglátogatni.

– Meglátogatni… – Edward elhúzta a száját. – Ez kéne hogy legyen az otthonod… – intett a fejével a Cullen ház irányába.

– Nem lehet. Még nem… – léptem egy kicsit közelebb hozzá. – De attól még itt – mutattam a mellkasomra. –, melletted van az otthonom. Igyekszem… Igyekszem minél gyorsabban tanulni. És minél gyorsabban hazajönni – tettem ígéretet én is Edward tekintetébe nézve, ami azonnal ellágyult.

– Én várni foglak minden egyes másodpercben, ha kell örökké. – Zavartan megköszörültem a torkomat, és elfordítottam a fejemet. Nem akartam ismét összezavarodni.

– Carlisle már vár… – szólaltam meg. – Vissza kéne mennünk – indultam el.

– Várj! – Edward kinyúlt felém, de észbe kapva azonnal vissza is húzta a kezét. Megtorpantam, és visszafordultam. – Nekem is van egy feltételem.

– Tessék? – kissé meghökkenve néztem rá.

– Nekem is lehet, így igazságos… – vonta meg a vállát lazán.

– Rendben – egyeztem bele kelletlenül.

– Szeretném, ha minden találkozásunkkor próbálkoznánk. Hogyha próbálnál mindig közelebb engedni. Néhány érintést. Ha… ha szólsz, hogy távolodjak el, megteszem. Betartom a szabályaidat – ígérte komoly arccal. – De ha gyakorolnánk, talán, gyorsabban fejlődnél.

– Ez túl veszélyes – ráztam meg a fejem, miközben elvörösödtem. Tudtam, hogy Edward most nem olyasféle próbálkozásra gondol, amilyet én kértem tőle anno még emberként, a testem és a gondolataim mégis egyből felidézték a múltat.

– Lesz felügyeletünk, és lehet, hogy eleinte veszélyesebb, de így legalább kevesebb ideig tarthat ez a veszély – próbált meg érvelni Edward. Zavartan a hajamba túrtam. Tudtam, hogy van igazság abban, amit mond, mégis a gondolat, hogy veszélynek tegyem ki, megrémisztett.

– Ezt még át kell gondolnom… – indultam el feldúltan a Cullen ház felé. A saját kis szabályaimat, ha csak rövid ideje fogalmazódtak is meg bennem, több időm volt átgondolni, de Edwardé hirtelen jött.

Edward követett engem csendesen, és nem követelt azonnali választ, így kissé megnyugodtam. Mikor beléptem az ajtón, Alice már vigyorogva várt a lépcső aljában.

– Felkísérem – pillantott Edwardra, aki bólintott.

– Itt megvárlak – mondta nekem, mielőtt Alice-szel elindultunk volna az emeletre.

Odafent kopognunk sem kellett. Ahogy az ajtó elé érkeztünk, az kinyílt, és Carlisle mosolyogva engedett be engem a dolgozószobájába. Alice intett egyet, aztán magunkra hagyott. Megálltam a küszöbön, míg Carlisle az íróasztala mellé sietett, amin most kivételesen nem iratok és könyvek halmaza állt, hanem inkább egy kis házi labor. A kémcsövek különböző színű folyadékokkal voltak tele, mellettük egy modernnek tűnő mikroszkóp állt, és még pár gép és műszer, amiről halovány lila gőzöm sem volt, mire valók.

– Ülj le, kérlek – mutatott Carlisle az egyik székre. Odasétáltam, és helyet foglaltam. – Igazán érdekes dolgokat találtam – szólalt meg, miközben felemelte az egyik kémcsövet, amiben a szaglásom alapján a vérem egy része volt. – Végeztem néhány vizsgálatot, és azt hiszem, rájöttem, miért vagyunk olyan szerencsések, hogy most itt állhatsz – mosolygott rám izgatottan. – Vehetnék tőled egy kis friss vért? – kérte az engedélyemet. Még ilyen lelkesen is megpróbált úriember maradni.

– Persze – nyújtottam felé a karomat. Próbáltam aprókat lélegezni, mikor közelebb jött hozzám egy tűvel és egy üres kémcsővel a kezében. Csak egy fél percig tartott maximum a művelet, ami alatt én félrefordított fejjel, a padlószőnyeg mintáit figyeltem.

Carlisle az asztalához lépett a véremmel együtt, egy kis pipettával felszívott pár cseppet belőle, és a mikroszkóp alatt lévő üveglapra csepegtette. Aztán a kezébe vett egy másik üvegcsét, ami átlátszó folyadékkal volt háromnegyedig megtöltve, és elvégezte vele ugyanezt a műveletet azzal a különbséggel, hogy ezek a cseppek nem egy tiszta üveglapra kerültek, hanem egyenesen a véremre.

Jó háromnegyed óra is eltelt csendben, aminek a vége felé már majdnem elaludtam. Azon gondolkoztam, hogy megkérdezem, szükség van-e még rám, vagy elmehetek-e végre, mikor Carlisle az órájára pillantott, aztán újra a mikroszkópba – immár sokadszorra –, és elkerekedett szemekkel nézett fel rám.

– Ez hihetetlen – szólalt meg, miközben újra ellenőrizte az óráját és a véremet.

– Mi történt? – kezdtem el nyugtalanul mocorogni a székemben.

– A véred… Mikor megsérültél, három óra huszonkét percre volt szükséged, hogy felgyógyulj. Aztán vettem tőled vért, hozzákevertem egy kis vámpírmérget, és az idő két óra tizennégy percre csökkent. A két vérvétel között pedig csak alig több, mint fél nap telt el, mégis rohamosan csökkent a kitisztulási idő… Talán, mert újabb adag méreg került a szervezetedbe, és ez gyorsított az ellenanyag termelésen – gondolkozott el Carlisle. A zavarodottságról nem sok mindent értettem abból, amit mondott, de annyit felfogtam, hogy még mindig immunis vagyok a vámpírok mérgére, és hogy a felgyógyulásom ideje egyre rövidebb lehet egy-egy vámpírharapás után.

– De mi lehet az oka annak, hogy rám nem hat? – kérdeztem, miközben előrébb dőltem a székben.

– Ez elég bonyolult, de megpróbálom elmagyarázni. Mikor… először került méreg a testedbe – kezdte, és hálás voltam neki, amiért nem mondta ki, hogy is történt mindez. –, épp akkor tartottál a farkassá alakulásod közepén. Az, hogy félig ember, félig farkas voltál akkor, összezavarhatott benned mindent teljesen, és a szervezeted a mérget úgy érzékelte, mint egy oltásban lévő gyengített vírust. Megtanulta legyőzni, és nem csak abban az egy esetben. Elraktározta az ellenanyag jellemzőit, és ha újra a méreg hatása alá kerülsz, képes megtermelni azt, és semlegesíteni a mérgezést. Úgy tűnik, egyre gyorsabban és gyorsabban. A végén, lehet, hogy teljes és azonnali immunitással rendelkezel majd – Carlisle átszellemült arccal nézett rám, bár nem értettem, miért ilyen lelkes. Persze, annak örültem, hogy egy gonddal kevesebb nyomja a vállamat, és Edward soha többé nem tud véletlenül megmérgezni, de miután ezt a kérdést lezártuk, nem tudtam, mi érdekes lehet még ebben a felfedezésben.

– Aha – bólintottam, és megpróbáltam nem kimutatni, hogy engem nem járt át a kísérletezés izgalma. Carlisle halványan elmosolyodott.

– Ugye, nem érted, hogy ennek milyen nagy jelentősége van? – kérdezte úgy, mintha egy kisgyerektől érdeklődne, hogy érti-e a számtan példát, mert ha nem, akkor szívesen segít benne. Megráztam a fejem. – Ha kinyerhetnénk a véredből az ellenmérget, és beolthatnánk a farkasokat, az előny lenne a számukra a harcban. Nem tudom, hogy lehetséges-e már átalakultakat levédeni, de a fiatal, először átalakuló farkasokon, biztosan segíthetnénk a jövőben – fejtette ki, hogy milyen nagy tervek járnak a fejében, én pedig elképedve és csodálattal hallgattam. Nem azért, mert rájött erre az egészre, hanem azért, mert vámpír létére hajlandó lenne az ellenségnek segíteni.

– Miért adnál előnyt nekünk? – kérdeztem még mindig kissé kábán.

– Mert ezzel megmenthetnénk egy csomó ártatlan életet. Azáltal, hogy a farkasok védettebbek lesznek, a hatékonyságuk is nőni fog, vagyis kevesebb emberből lesz táplálék – ült le velem szemben Carlisle. – Én hiszem, hogy nem kell embereket ölve élnünk. Hogy nekik is ugyanannyi joguk van élni, mint nekünk. Ha valaki át akar térni a mi életmódunkra, segítünk neki, de én az emberéletek védelmére esküdtem fel több szempontból is. Nekünk… – pillantott le magára széttárt kezekkel. – …nem is lenne szabad léteznünk már. Ez csak valami… tévedés. Ne értsd félre, nem bánom, hogy „élek”, ahogyan azt sem, hogy a családom többi tagja is létezik. Hiszem, hogy oka van annak, hogy itt vagyunk, és hogy ha helyesen élünk, akkor odafent megbocsátanak nekünk azért, amik lettünk, de a létformánk nem természetes.

– Jobbak vagytok, mint sok ember – vágtam közbe. Mindig úgy gondoltam, hogy valaki értéke nem attól függ, hogy minek születik – embernek, vámpírnak vagy farkasnak –, hanem attól, hogy a cselekedetei gonoszak-e vagy épp ellenkezőleg. Ahogyan az emberek esetében sem döntő az, hogy valakinek milyen a bőrszíne, a vallása, a nemi beállítottsága vagy hogy mennyi pénz lapul a zsebében. Csak és kizárólag jó és rossz ember létezik, és az, hogy melyik kategóriába kerülünk, a tetteinktől függ. – Nem hiszem, hogy természet ellen való lenne a létetek. Ha így lenne, nem is létezhetnétek. Pont olyan faj vagytok, mint bármelyik másik, vannak köztetek jók és gonoszak. Az, hogy mások vagytok, nem jelenti feltétlenül azt, hogy rosszabbak is. A kettő nem ugyanaz. – Az érvelésem legalább olyan szenvedélyesre sikerült, mint ahogy Carlisle a kísérleteiről beszélt. Ő, Edward, Esme, Alice és a többi Cullen… Ők voltak a legerősebb és legjobb személyek, akikkel valaha találkoztam. Az a gondolat, hogy Carlisle szerint nem is kéne létezniük, fájdalmas volt a számomra.

Carlisle az egész életét arra áldozta, hogy másokon segített, mégis úgy gondolkozott magáról, mintha valami bűnt követett volna el már csak azzal is, hogy egyszerűen létezik. Pedig mennyivel sivárabb és fájdalmasabb lett volna sok ember élete, ha ő nincs. Cullenék mind valamiféle pokolfajzatnak hitték magukat – még ha Carlisle hitt is a megbocsátásban és a megváltásban –, és nem vették észre, hogy valójában angyalok.

– Köszönöm – Carlisle szemeiben hálás szeretet csillogott, én pedig legszívesebben megöleltem volna. Furcsa, szívszorító érzés volt, kicsit olyan, mint mikor az édesapám pillantott rám. – Nem tudom, hogy igazad van-e, de jól esik, hogy így látsz minket.

– A családom vagytok – magyaráztam meg röviden. A szeretlek szó mindig is nehezen jött ki a számon, de reméltem, hogy ebből a három szóból megérti, mit is érzek az összes Cullen iránt. Hiába változtam át, és laktam most a farkasokkal, és hiába váltak ők is a családom részévé, nem tudták kiszorítani azt a családot, akit először választottam a saját akaratomból. Valaki egyszer azt mondta nekem, hogy a szeretet az egyetlen, amiből úgy lesz több, hogy minél több felé osztjuk. Hittem ebben, és épp ezért az én szeretetemből bőven jutott Jonathanéknak és Cullenéknak is.

Egy pillanatig az aranybarna tekintet az enyémbe fúródott, kellemes, meghitt melegséggel elöntve a szívemet.

– Segíthetek még valamiben? – kérdeztem végül.

– Igen, lenne itt még egy apróság… Szólnál kérlek az Alfádnak? Meg kéne beszélnünk pár dolgot a felfedezésemmel kapcsolatban.

– Persze – bólintottam.

– És Isabella… – szólt utánam Carlisle, mikor már a nyitott ajtóban álltam.

– Igen?

– Kérlek, még ne beszélj másnak arról, amit itt mondtam. – Olyan komoly tekintettel nézett rám, hogy tudtam, ez fontos.

– Rendben – egyeztem bele, aztán hirtelen eszembe jutott valami. Visszaléptem a dolgozószobába, és becsuktam az ajtót. Carlisle meglepett kíváncsisággal nézett rám.

– Valami baj van?

– Alice mesélt nektek az új farkasról, Jade-ről? – kérdeztem. Úgy éreztem, muszáj elmondanom Carlisle-nak, milyen rossz érzésem van Jade-del kapcsolatban, és szólnom kell neki, hogy legyenek óvatosak, amíg a környéken van.

– Igen, elmondta, hogy mit mondtál neki a telefonban.

– Valami nem stimmel azzal a nővel… Csak vigyázzatok vele, rendben? – néztem kérlelően Carlisle-ra. Egy pillanatra fürkészően vizsgálgatta az arcomat.

– Ha úgy gondolod, hogy veszélyes lehet, akkor vigyázni fogunk – felelte. Megkönnyebbültem fújtam ki a levegőt. Féltem tőle, hogy majd ő sem vesz komolyan, ahogy a farkasok sem tették.

– Köszönöm – mosolyodtam el. – Akkor további jó munkát! – léptem ki a folyosóra. Azt hittem, hogy majd Alice vár rám ott, ehelyett Jasper a korlátnak dőlve, kissé idegesen pislogott rám. Feszülten húzódtam a fal mellé. Alice, Carlisle és Edward illatát már úgy, ahogy megszoktam, de Jasper keveset volt az utóbbi időben a közelemben.

– Beszélhetnénk? – kérdezte, én pedig aprót bólintottam, de továbbra sem léptem közelebb hozzá.

– Miről lenne szó? – próbáltam könnyed hangot megütni, miközben az orrüregemet minden lélegzetvételnél végigmarta Jasper enyhén émelyítő szaga.

– Arról az új farkasról – intett a fejével Carlisle ajtaja felé. Szóval, hallotta…

– Jade-ről? Mi van vele?

– Mikor kint voltam a napokban vadászni, éreztem az illatát a területünkön, és… – Jasper elkomoruló tekintettel pillantott fel rám. – Azt hiszem, ismerem őt még régebbről. Még mikor csak ember volt. – Úgy éreztem magam, mintha megittam volna egy liternyi kávét éhgyomorra. Felélénkülve vártam, hogy Jasper folytassa, de mintha valami miatt nehezére esett volna megszólalnia, és a tekintetében szégyen csillogott.

– Hogy találkoztatok? – kérdeztem meg végül, hogy segítsek Jaspernek.

– Én… – Mély lélegzetet vett, aztán egyenesen a szemeimbe nézett. – Megöltem a vőlegényét.

8. fejezet

Jasper

Pár másodpercig fel sem fogtam, hogy Jasper mit mondott, csak kiürült aggyal bámultam magam elé, mint valami zombi, aztán a szemeim elkerekedtek, és azt hiszem, még a szám is elnyílt. Persze, tudtam, hogy Jasper valaha nomád életmódot élt, de valójában szembesülni vele, furcsa és megrendítő érzés volt. Nem tudtam elképzelni, hogy azok a szégyentől lesütött aranybarna szemek milyenek lehettek vérvörösen.

– Hogy… történt? – köszörültem meg a torkomat, mert a hangom elhalt mondat közben. Jasper hátat fordított nekem, és a korlátba kapaszkodott – láttam, hogy az ujjai elfehéredve szorítják azt.

– Nem tudom, hogy ismered-e a történetemet… – szólalt meg végül halkan, aztán visszafordulva rám nézett.

Farkassá válásom óta most először néztem meg rendesen az arcát, és furcsállva akadt meg a szemem egy eddig sosem látott hegen a szemöldöke felett. Aztán a pillantásom lejjebb csúszott. A garbó, amit viselt, eltakarta majdnem az egész nyakát, de ahogy felemelte a fejét, hogy a szemembe nézhessen, az álla láthatóvá vált. A tüdőmbe szorult a levegő egy pillanatra. Hogy nem vettem észre eddig ezeket a sebhelyeket? És mikor szerezte őket? Ki bántotta? A védelmező ösztön, amellyel bármikor megvédtem volna a családom akármelyik tagját olyan erővel söpört végig rajtam, hogy megremegtem.

– Azt hiszem, ezzel megkaptam a válaszodat – mosolyodott el kissé keserűen Jasper.

– Mi… mi történt veled? – a szemeim kétségbe esve próbáltak a tekintetébe kapaszkodni, és nem a sebhelyeket bámulni.

– Ez is a múltam része. Már emberként is katona voltam, és miután átváltoztam, egy újszülött vámpírsereg egyik vezetője lettem. Sokat harcoltam. És a vámpírharapás az egyetlen, ami nyomot hagy rajtunk – dörzsölte meg az állát óvatosan. Próbáltam elnyomni a bennem kavargó érzéseket – sajnálat, rémület, együttérzés –, hogy ne bántsam meg Jaspert, de láttam az arcán, hogy feleslegesen próbálkozom. Ha az elmém jól le is tudtam zárni mások előtt, az érzéseim nyitott könyvként fedték fel magukat Jasper számára.

– Hogyan? – tettem fel újra a kérdést az eredeti témánkra vonatkozóan. Tudtam, hogy Jasper kertelés nélkül elmondja majd a teljes igazságot nekem. Bár törődött velem, nem olyan óvón, mint Edward, aki valószínűleg finomított volna a történet elmesélésén, hogy a lelkem érzékenységén ne ejtsen sebeket. Pedig fele annyira sem voltam törékeny, mint Edward hitte. Vettem egy mély lélegzetet, és kész voltam, mindenféle kiborulás és közbevágás nélkül meghallgatni, amit Jasper el akar mesélni.

– Éppen egy harc után voltunk, az újszülötteink nagy része elpusztult benne, Maria pedig új sereget akart csinálni – kezdett bele. Nagyot nyeltem, mert tudtam, hogy mit jelent az, amit hallok. Emberek megölését és átváltoztatását vámpírrá. – Vadászni mentünk éjszaka. Nem távolodtunk el túlságosan a rejtekhelyünktől, ahol már több hónapja éltünk, csak alig pár utcányira mentünk. Egy sikátoros résznél észrevettünk három férfit. Eléggé be voltak csípve, a beszélgetésükből azt vettük ki, hogy épp egy legénybúcsúztatóról tartottak haza. Aztán ketten elköszöntek, és másfelé indultak, a harmadik pedig egyedül maradt. Maria őt szúrta ki magának. Én a háttérben meghúzódva néztem végig, ahogy odamegy hozzá. Éreztem a férfi csodálatát, aztán a rettegését. Maria megharapta.

– Akkor nem is te ölted meg. – Magam sem tudtam, miért, de ettől fellélegeztem.

– Közvetve, igen. Ott voltam és hagytam – Jasper ellökte magát a korláttól, de végül nem jött közelebb hozzám. – Tudom, hogy milyennek látsz minket, Isabella. De meg kell értened, hogy van egy sötét oldalunk is. Carlisle és Alice az egyetlen, aki közülünk sosem ölt embert. De mi, többiek… Akárhogy is nézzük, és akármennyire is nem szeretnéd tudatosítani magadban, gyilkosok vagyunk bármilyen életet is élünk most. A bűnöket, amiket elkövettünk, nem másíthatjuk meg. Vagy elfogadjuk őket, vagy beleőrülünk. Más választásunk nem nagyon van.

– Tudom… – haraptam be az alsó ajkamat.

– Miután Maria lecsapott, magunkkal vittük a testet a búvóhelyünkre, és vártuk, hogy átváltozzon, mikor pedig ez megtörtént, elkezdtem kiképezni az újszülöttet, akit mint kiderült, Scottnak hívtak – folytatta Jasper a történetet. – Rá egy hétre elvittem vadászni magammal, és a véletlennek volt köszönhető, hogy belebotlottunk abba a nőbe, Jade-be. Az eltűnt vőlegényét kereste. Papírokat ragasztgatott ki a házak falára a leírásával, és megkérdezett minden útjába kerülő embert, hogy nem látták-e. Én nem ismertem, nem tudtam, hogy kicsoda, de Scott ráismert az illatára. Őt akarta.

– Hogy menekült meg? – szorult össze a torkom. Hirtelen eltűnt a lelki szemeim elől a meztelen, kihívó tekintetű Jade, és megjelent egy összetört nő arca, aki kétségbeesve kutat a férfi után, akit szeret. – Azt mondtad, akkor még ember volt… És két vámpír ellen… – összerándult a gyomrom.

– Szerencséje volt.

– Szerencséje? – kételkedve néztem Jasperre.

– Valószínűleg már elkezdődött nála az átváltozás korábban – kipirult volt, remegett és izzadt, mintha valamiféle láz gyötörné. Attól a háztól nem messze bujkáltunk, ahol lakott, így hónapokig ki volt téve a közelségünknek. – Kaptam meg a magyarázatot. – Mikor Scott rátámadt, az lehetett a végső lökés. Még sosem láttam azelőtt ilyesmit, csak mondákat hallottam, azokat is főleg vérfarkasokról, nem alakváltókról, így miután végignéztem az átváltozást, elmenekültem. Nem volt kedvem összetűzésbe keveredni egy vérfarkassal. Scott pedig nem jött többé vissza…

– Jade… Jade megölte a vőlegényét? – a megdöbbenéstől a hangom, mintha magasabban szólt volna, mint általában.

– Nem tudom, mi történt. De ha Scott el is pusztult, az a nő csak egy vámpírt ölt meg önvédelemből. Nem ő ölte meg a vőlegényét, hanem Maria és én – keményedett meg Jasper arca.

– De… – közbe akartam vágni valami mentséggel, ami bizonyította volna, hogy Jasper nem tehet az egészről, de nem hagyta.

– Nem kell mentegetned. Tudom, mit tettem, és elfogadtam a múltamat. Ha te nem tudod elfogadni… megértem, de ne álltasd magad – kérte komoly arccal. Elgondolkozva fúrtam a tekintetem az övébe. Vajon, ha Cullenék nem állnak ilyen közel hozzám, másképp látnám őket? Ha az én vőlegényemet ölte volna meg Jasper, képes lennék megbocsátani? Lenne valami, ami miatt úgy érezném, nem hibás? Nem… gyilkos? A válaszom egyértelmű nem volt. De ez mind nem számított. Mert ismertem őket. Láttam, milyen életet élnek most. Láttam az őszinte megbánást rajtuk. Tudtam, hogy ha visszacsinálhatnák az egészet, akár az életük árán is megtennék. A szeretetem irántuk eltörölte a bűneiket a számomra. És bármennyire is szörnyen hangzott ez egy kívülálló számára – Joshua valószínűleg az ereit vagdosta volna fel, ha hallja a gondolataimat –, tehettek a múltjukban bármit, sosem tudtam volna gyűlölni őket. Sosem voltam vallásos, de most megértettem azt, amit egyszer nagyon régen hallottam egy pap szájából – a szeretet: megbocsátás.

– Elfogadom. – Jasper szemei ettől az egyetlen szótól megteltek szeretettel, én pedig biztos voltam benne, hogy helyesen döntöttem. Próbáltam összerakosgatni a kirakó darabkáit a fejemben, és végiggondolni, hogy mihez is kezdhetnék azzal az információval, amit Jaspertől kaptam. Aztán hirtelen belém nyilallt egy kellemetlen gondolat. – Jasper… Gondolod, hogy Jade felismerne téged? Hogy tudhatja, hogy itt vagy?

– Arra gondolsz, hogy miattam jött ide? – vonta fel a szemöldökét Jasper.

– Valami nem tetszik benne… És ha… ha bosszút akar állni? Ha… – idegesen haraptam be a számat. A bosszúja teljesen jogos lett volna, mégsem hagyhattam, hogy Jaspernek vagy valamelyik Cullennak baja essen. Egyszerűen nem tehettem.

– Nem hinném, hogy felismerne… Elég zavaros lehetett számára az a pár pillanat – gondolkozott el.

– Azért…

– Vigyázok magamra – mosolygott rám. – És próbálom nem felhívni magamra a figyelmét.

– Én pedig igyekszem kideríteni, hogy mit tud – bólintottam magamban elkönyvelve a feladatomat. Egyre biztosabb voltam abban, hogy Jade még sok gondot fog okozni, és ettől ideges lettem. – Most mennem kell… – pislantottam a lépcsők felé.

– Várj! – Jasper keze kinyúlt, és elkapta a karomat. Éreztem, ahogy az önkéntelen reszketés végigfut rajtam, aztán mintha elöntött volna a nyugalom. A farkas bennem egy felfüggesztett kötélen egyensúlyozott, és jelen pillanatban csak Jasper képessége volt az, ami az emberi tudatomat nem engedte lezuhanni a mélybe. – Köszönöm. – Tudtam, hogy a történetére mutatott reakcióm miatt hálás nekem. Rámosolyogtam, de meg is könnyebbültem, mikor elengedett. Furcsa érzés volt ez az ellentét. Egyfelől ingerelt a vámpírillat, másfelől vágytam volna Cullenék közelségére. Hogy Esme és Carlisle puszit adjon a fejem búbjára, mint régebben, Alice megszorongasson, Jasper megajándékozzon néhány kézfogással vagy simogatással, Emmett pedig óvatosan oldalba lökjön, ha valami viccesre akarja felhívni a figyelmemet. Rosalie volt az egyetlen, akivel semmi sem változott, mert ő azelőtt is megtartotta a távolságot testileg is tőlem.

A legnehezebb dolgom viszont Edwarddal volt. Ahogy lementem a lépcsőkön, és megláttam, hogy még mindig ugyanott vár rám, ahol az érkezésemkor ott hagytam, legszívesebben a nyakába vetettem volna magam, hogy addig csókoljam, amíg csak bírom szusszal. De persze, nem tehettem… Ehelyett lassú léptekkel haladtam felé, miközben próbáltam kontroll alatt tartani a vágyaimat.

– Jól vagy? – kérdezte aggodalmas arcot vágva.

– Persze, miért ne lennék… – kezdtem, aztán rádöbbentem. – Te hallgatóztál! – csattantam fel, mire bűnbánó képet vágott.

– Önkéntelen volt… Nem tehetek róla. Jasper gondolatai csak úgy kiabáltak felém – védekezett.

– Tudod, azt hiszem, örülök, hogy az enyéimben nem tudsz olvasni. Ez szörnyen zavaró… – vágtam grimaszt. – Mi az? – kérdeztem bizonytalanul, mikor Edward mélyen a szemembe nézett, és mintha valamit ki akart volna olvasni belőle.

– Semmi – rázta meg a fejét, és sóhajtott egyet. – Ugye, maradsz még?

– Szerintem, már keresnek a többiek… Csak a lányoknak mondtam, hogy ide jövök.

– Csak még egy kicsit… – lépett előrébb Edward, mire én önkéntelenül hátrálni kezdtem. Hirtelen izgató kép kúszott a fejembe, és tényleg örülni kezdtem annak, hogy a gondolataim el vannak zárva jó mélyre. Egy természetfilmben láttam hasonlót. A nőstény folyton kitért a hím útjából, hogy ingerelje, és aztán az egyesülés még szenvedélyesebb legyen. A testem egy bizonyos ponton fájóan lüktetni kezdett, mivel a mi esetünkben csak a kitérés történhetett meg, a kielégülés nem.

– Nem lehet – ráztam meg a fejem.

– Alice a nappaliban van, figyel ránk, ahogyan kérted… – próbálkozott tovább Edward. Nagyot nyelve pillantottam segélykérően a nappali felé, de Alice a tévét bámulta merően. – Gondolkoztál az én kérésemen?

– Én… Még nem igazán volt időm rá… – mutattam az emelet felé.

– Kérlek, egyezz bele – Edward lágy, könyörgő hangjától megremegtem. Mintha hipnotizált volna, automatikusan bólintottam, anélkül, hogy átgondoltam volna a dolgot. Közelebb jött annyira, hogy az még ne legyen túl zavaró, de elérhessen engem, és óvatosan kinyújtotta a karját felém. Hátam a lépcsőkorlátnak feszült, és ledermedve vártam, hogy mire készül. Ahogy az ujjai végigsiklottak a felkaromon libabőrös lettem. A mélyfekete tekintet beleolvadt az enyémbe. Hallottam, hogy kapkodva veszem a levegőt, de nem tudtam visszafogni magam. Olyan volt, mintha az idő megállt volna, és csak mi ketten lebegnénk egy elektromossággal teli szobában. Biztos voltam benne, hogy ha lenne elég erőm lenézni a karomra, akkor látnám az apró szikrákat pattogni kettőnk bőre között.

Az ajkaim elnyíltak, a lábam pedig automatikusan lépett egyet Edward felé. Ebben a pillanatban nem akartam mást, csak megcsókolni. Vadul, szenvedélyesen, azzal sem törődve, hogy esetleg újra át kell élnem a méreg miatt pár órányi szenvedést.

– Isabella… – Alice vékony ujjai a vállamon nyugodtak, Edward pedig visszahúzta a kezét. Halk morgást hallatva húzódtam el Alice érintése elől, és nagy ívben kikerülve Edwardot feltéptem a bejárati ajtót.

– Várj! – Edward hangja kétségbeesettnek tűnt. Ő maga is tudta, hogy átlépte a határt, ha a szabályaimat nem is szegte meg, és bele is egyeztem a dologba. Manipulált engem. Megtorpantam a verandán, de nem fordultam vissza. A karom még mindig bizsergett, és apró kisüléseket okozott más testtájaimon is.

– Holnap találkozunk – szólaltam meg remegő hangon, hogy tudja, visszajövök. Még hallottam a halk sóhajt, ami elhagyta a száját, majd gyors léptekkel az erdő felé indultam. Annyi gondolat és érzés kavargott bennem, hogy megint úgy éreztem az agyam túltelítődött. A levelek, az Edwarddal kötött egyezség, az ő feltétele, Carlisle felfedezése és végül Jasper és Jade. Ez mind túl sok volt ahhoz, hogy egyedül helyre tudjak tenni mindent. Nem tudom, miért, de a lábaim automatikusan Jonathanhoz vittek. Talán, mert benne bíztam a legjobban, vagy mert Carlisle azt mondta, csak neki szóljak az immunitásomról, és így kézenfekvő volt, hogy a többi dolgot is vele beszéljem meg.

Épp sötétedni kezdett, mikor visszaértem La Pushba, és mint mindig, most is kopogás nélkül léptem be a házba, ahol Nate lakott. Valahogy elmaradt ez a szokás, mivel úgy jártam-keltem Jonathannál, mintha otthon lennék. Az ideköltözésem idején a napjaim nagy részét nála töltöttem, mert szinte állandó felügyeletre volt szükségem, és a lelkemnek is jól esett, hogy nem voltam egyedül. Általában, csak aludni mentem vissza a saját házamba.

Lábujjhegyen osontam be az előszobába, mivel tartottam tőle, hogy Jonathan az esti járőrözés után épp az igazak álmát alussza, és nem akartam felébreszteni, ha így van. Az első utam a konyhába vezetett, de az üresnek bizonyult, aztán átmentem a nappaliba, végül az emeleti háló következett. Halkan nyomtam le a kilincset, és először csak a fejemet dugtam be a kis résen.

Nem tévedtem. Jonathan az ágyon feküdt szétvetett tagokkal, és halkan horkolt. Elmosolyodtam, és már épp visszacsuktam volna az ajtót, mikor észrevettem, hogy a takarója félig a földön lóg egy üres tányér fölött – amiben nemrég még makaróni lehetett, ha a szaglásom nem csalt –, és Jonathan minden mozdulatánál egyre lejjebb csúszott egyenesen bele a zsírba.

Óvatosan lépkedtem az ágyhoz, és két ujjal megfogtam a takarót, hogy megmentsem a koszolódástól.

– Isabella – a halk nyögés megállított mozdulat közben. Azt hittem, Jonathan felébredt, de mikor felnéztem, a szemei még csukva voltak. Megráztam a fejem, mintha valamiféle hallucinációt akarnék elkergetni. Lehajoltam, hogy a tányért is felvegyem, mikor a takaró Jonathan forgolódása következtében megint a földre zuhant. Bosszúsan egyenesedtem fel, de abban a pillanatban le is dermedtem. Jonathan egy szál Ádám kosztümben feküdt előttem, és már a takaró sem fedte egyáltalán. Ez még nem is lett volna gond, mivel átváltozáskor már láttam az összes fiút pillanatokra meztelenül, ahogyan ők is engem, viszont a helyzet jelenleg teljesen másképp állt – szó szerint. – Isabella… – Az újabb nyöszörgéstől és a látványtól éreztem, ahogy az összes vér az arcomba fut. A tányér csörömpölve esett ki a kezemből, hogy aztán vagy három darabra essen szét a földön. – Mi a…? – Nate a szemeit dörzsölve ült fel az ágyban, és látszott, hogy még nincs teljesen magánál – ezzel pedig nem volt egyedül. Lassan hátrálni kezdtem az ajtó felé, és már majdnem a küszöbnél tartottam, mikor az álmos tekintet rám talált. – Isabella? Mit…? – kezdte, aztán lenézett önmagára, és mintha fejbe vágta volna a felismerés. – Ez nem az, amire gondolsz… – nyögte. Olyan gyorsan fordultam sarkon, és rohantam ki a házból, mintha üldöznének. Igazából, fogalmam sem volt, mit érzek vagy miért menekülök. Fel vagyok háborodva, dühös vagyok, rémült vagy csalódott? Talán, mind egyszerre? Az egyetlen, amiben biztos voltam, hogy most nem vagyok képes beszélni Jonathannal egy szót sem.

Amióta csak megismertem, úgy néztem rá, mintha a bátyám lett volna. Valaki, aki óv, odafigyel rám, segít és akiben megbízhatok. Sosem gondoltam rá másképp, még a bevésődésem előtt sem, és azt hittem, hogy ő is a húgaként szeret. Ez az egész kiborító volt. Mintha elvesztettem volna valamit, ami eddig az enyém volt.

– Hol van Edward? – zihálva csaptam ki Juliette-ék házának az ajtaját, és azonnal az öcsémet kerestem. Nem a futás merített ki, inkább a feldúltságtól nem kaptam rendesen levegőt.

– Mi történt? – Daniel úgy ugrott fel az asztal mellől, mintha attól tartana, hogy egy egész vámpírhorda üldözött eddig.

– Semmi – feleltem olyan hangon, mint egy sírós ötéves.

– Mi a baj? – érkezett a kérdés majdnem szó szerinti ismétlése Juliette-től, aki épp akkor jött le a lépcsőn az öcsémmel a karjában, és aggódó értetlenséggel meredt ránk.

– Fogalmam sincs róla – rázta a fejét Dan. – Én is pont ezt akartam megtudni.

– Isabella? – Juliette mellém sietett, de én nem szóltam egy szót sem, csak ráztam a fejemet. Aztán odakintről is meghallottam a nevemet. Jonathan futva közeledett a ház felé. Becsaptam az ajtót, és belülről nekifeszültem, mintha ez távol tudná tartani őt.

– Nem akarok beszélni vele, kérlek! – könyörögtem. Ha külső szemlélőként láttam volna magamat, biztosan szégyent éreztem volna a gyerekes viselkedésem miatt, de jelenleg úgy éreztem magam, mint egy rémült kislány, akinek most először mondták el, hogy is lesz a kisbaba valójában.

– Menj fel! – nyomta a kezembe Juliette Edwardot, majd a lépcsők felé lódított egy óvatos lökéssel.

Egyenesen a fürdőszobába mentem, és magamra zártam az ajtót. Hallottam, a dörömbölést az ajtón, aztán a halk hangokat. Jonathan követelte, hogy engedjék fel hozzám, Dannél még az alfai hatalmát is bevetette, de Juliette az útjukat állta, és közölte, hogy előbb szét kell tépniük, ha az emeletre akarnak jutni – elhatároztam, hogy valamivel ezt meg fogom hálálni neki. Persze, a fiúk azonnal meghátráltak. Jonathan felkiáltott párszor, hátha jobb belátásra térek, aztán morgolódva hagyta, hogy Juliette kitessékelje a házból. Megkönnyebbülten fújtam ki az eddig bent tartott levegőt.

– Isabella, én vagyok az… – hallottam meg a halk kopogtatást és Juliette kedves hangját. Tudtam, hogy egyedül van, ezért elfordítottam a zárat. – Elment. Azt üzeni, hogy muszáj beszélnie veled. Elmondod, mi történt? – csukta be maga után az ajtót, aztán leült a kád szélére.

– Nem tudom… – motyogtam magam elé.

– Összevesztetek valamin? – próbálkozott.

– Nem, én csak… Rájöttem valamire, és… – zaklatottan felsóhajtottam. – Volt már veled olyan, hogy azt hitted, tudod, valaki mit érez irántad, de kiderült, hogy teljesen mást? Mi van, ha én nem akarom azt a másik érzést? Mi van, ha elvesztem emiatt azt a valakit? – Hirtelen rádöbbentem, hogy ez az, amitől ilyen hülyén viselkedtem. Ha kiderülne, hogy Jonathan tényleg érez irántam valami többet, akkor elveszíteném őt, mert nem tudom viszonozni. Szükségem volt Jonathan baráti szeretetére, és önző módon haragudtam rá, amiért lehet, hogy lerombolt mindent, ami köztünk felépült eddig.

– Az a baj, hogy tetszel Jonathannak? – Juliette hangja mosolygós volt, és mikor rákaptam a tekintetemet, láttam, hogy tényleg somolyog.

– Te… Te tudtad? – kerekedtek el a szemeim.

– Szerintem, mindenki tudta. Kivéve téged… és Jonathant – vonta meg a vállát.

– Már hogy ne tudta volna? – csattantam fel. Edward nyűgösen mocorogni kezdett a karomban.

– Biztos vagyok benne, hogy fel sem fogta, hogy néz rád – vonta meg a vállát Juliette. – Egyszerűen csak ösztönösen vonzódik hozzád. Ebben semmi tudatos nincsen. Jonathan egy egészséges, jó ízlésű férfi, te pedig egy gyönyörű, fiatal lány vagy.

– De… Én nem tudok ezzel mihez kezdeni! – kétségbe esve kezdtem rázogatni az öcsémet, hogy megnyugodjon, de valószínűleg átvette az én hangulatomat, mert halkan nyöszörögni kezdett, és a szája sírásra konyult.

– Szerintem, nem is kell kezdened vele semmit.

– Akkor csak tegyek úgy, mintha Jonathan nem rólam fantáziálna? – borzongtam meg. Valahányszor megpróbáltam elképzelni magam abban az álomban, nem éreztem mást, csak zavart és ürességet.

– Beszéld meg vele – tanácsolta Juliette. – Biztos vagyok benne, hogy utána mindketten jobban érzitek majd magatokat.

– Nem akarok beszélni vele – biggyesztettem le a számat durcásan.

– Hát, a felnőtt lét azzal jár együtt, hogy megteszünk olyan dolgokat is, amiket nem akarunk. Ez már csak sajnos, így megy… – sóhajtott fel. – Hidd el, jobb lesz utána – biztatott.

– Inkább majd holnap – tértem ki a felelősség elől. – Fáradt vagyok, és csak butaságokat mondanék. Holnap beszélek vele – ígértem inkább saját magamnak, mint Juliette-nek.

– Rendben, ha így látod jónak…

– Juliette… – szólaltam meg bizonytalanul pár percnyi hallgatás után.

– Igen?

– Itt alhatnék ma az öcsémmel? Szerintem, Jonathan odakint les rám… – pislantottam a kis ablak felé. A távolban tisztán kivehető volt egy magas, fekete sziluett.

– Persze, gyere, megágyazunk odalent – intett a fejével Juliette. Igaz, hogy a kanapé nem volt a legkényelmesebb fekvőhely, de legalább egy éjszakára még száműzhettem a felnőtt és felelősségteljes énemet.

9. fejezet

Beszélgetések

Nagyot nyújtózkodva ébredtem fel az esőkopogás hangjára a tetőn. Félhomály volt, így nem tudtam eldönteni, hogy még éjszaka van-e, vagy pedig csak a felhőréteg túl vastag, hogy átengedje a napsugarakat. Felültem a kanapén, és az első pillantásom rögtön a bölcső felé irányult, amiben az öcsém aludt – Edwardra mostanában annyit vigyázott Juliette, hogy beszereztek egy kisebb bölcsőt neki.

Halkan kimásztam a pokróc alól, amit fogalmam sem volt, ki terített rám – valószínűleg Juliette –, majd az ablakhoz mentem, és a fény felé fordítva megnéztem az órámat. Reggel hat óra volt. Sóhajtva néztem ki az esőbe, és a tekintetem megakadt a sötét körvonalon. Megdöbbenve kerekedtek el a szemeim. Még mindig odakint áll, és rám vár?

Még egyszer ránéztem az öcsémre, hogy alszik-e, aztán felkaptam a pokrócot, és az önzőségemet félretéve kirohantam az esőbe. Tudtam, hogy Jonathan nem fázhat meg egy kis esőtől, a testhőnk szerencsére, megmentett az ilyesmitől, de valószínűleg már elég fáradt lehetett. Előző nap járőrözött, aztán… Aztán kora este felébresztettem – pirultam el az emléktől. Most meg egész éjszaka itt álldogált.

– Megőrültél? Mi a fenét álldogálsz itt kint az esőben? Egész éjszaka itt voltál? – ömlött belőlem az ezernyi aggódó kérdés, miközben Jonathan felé közeledtem. Fürkésző tekintettel állt még mindig egyhelyben, teljesen szótlanul. – Gyerünk, befelé! – kezdtem el a háza felé tolni a mellkasánál fogva, mikor odaértem hozzá. Hagyta, hogy betereljem a száraz helyre, de még mindig egy mukkot sem szólt. – Esküszöm, nem vagy normális… – ráztam a fejemet, miközben a félig szétázott pokrócot Nate fejére terítettem, és kicsit lábujjhegyre állva dörzsölni kezdtem a haját.

Magamban morgolódva próbáltam meg ázott farkasból emberi külsőt varázsolni neki – szerencsére a mi fajtánk gyorsan száradt –, miközben rájöttem, hogy a szemei alatt tényleg mély karikák vannak a kialvatlanságtól, ahogy sejtettem. Hirtelen rám tört a bűntudat. Egy egész éjszakát hagytam szenvedni a gyerekes viselkedésem miatt, ahelyett, hogy érett felnőtt módjára – ahogyan ő is akarta –, esélyt adtam volna neki arra, hogy megbeszéljük a dolgokat.

– Sajnálom… – hallottam meg végül Jonathan hangját. A nyakába akasztottam a pokrócot, és leeresztettem a karjaimat.

– Én is sajnálom – vallottam be, mire egy értetlen pillantást kaptam válaszul. – Hogy nem hallgattalak meg este… – magyaráztam meg.

– Érthető… – sóhajtott fel Nate, aztán a kanapé felé pillantott. – Leülhetnénk és beszélhetnénk most?

– Persze – bólintottam. Éreztem, hogy az arcomba kúszik a melegség, de próbáltam természetesen viselkedni. Leültem a mutatott helyre, és hálás voltam Jonathannak, amikor helyet foglalva egy kis távolságot tartott tőlem. Most zavart volna a túlzott közelsége.

– Nézd… Mondhatnám, hogy ez nem fog megtörténni többet, és hogy sosem gondolok rád másképp, csak mint a falka vezetője és a barátod, de… Ha ezt mondanám, hazudnék – kezdte Jonathan és nyíltan a szemeimbe nézett. Tudtam, hogy most teljesen őszinte lesz velem, bármi is legyen az igazság. Egyfelől örültem ennek, másfelől féltem a következményeitől. – Nem tudom irányítani az álmaimat, és igen, gyönyörű nő vagy, vonzódom hozzád… Eddig ez nem volt tudatos, de így van. Férfi vagyok, van szemem, és működnek az ösztöneim.

Próbáltam tartani a szemkontaktust, de valahányszor úgy próbáltam nézni Nate-re, mint egy férfire, az előttem lévő kép, mintha darabjaira esett volna. Mint egy bizarr Picasso festmény. Meg akartam szólalni, hogy elmondjam, én mit érzek, de Nate nem hagyta, hogy közbe vágjak.

– Viszont, tudnod kell, hogy ettől függetlenül, tisztában vagyok a helyzettel. Tudom, hogy bevésődésed van, tudom, hogy ez mit jelent. És hidd el, vissza tudom fogni az ösztöneimet. Nem akarom elveszíteni a barátságodat… – hajtotta le a fejét. Hirtelen fontosnak éreztem, hogy két dolgot is tisztázzak vele.

– Én sem akarnám ezt… – ismertem be az első dolgot. – Viszont, nem pusztán a bevésődésem tart vissza attól, hogy viszonozzam a vonzalmadat. Mármint… – kezdtem gyorsan, mert láttam, hogy Jonathan arcvonásai bizonytalanná válnak. Megpróbáltam magam előtt felidézni férfiként őt, úgy, ahogy a bevésődésem előtt láttam, de csak homályosan sikerült. Viszont, arra tisztán emlékeztem, hogy vonzó férfi. – …igazán jóképű vagy, és kedves, és bármelyik nő összetenné a két kezét, ha megajándékoznád a szíveddel, de… Én szerelmes vagyok Edwardba.

– Én is ezt mondtam – értetlenkedett még mindig Nate. Elmosolyodtam.

– Nem. Én nem a bevésődés miatt szeretem Edwardot. Már a bevésődés előtt is szerettem. Annyira szerettem, hogy még a bennem lévő farkas is őt választotta első látásra – fejtettem ki neki, én hogy látom a dolgokat. Tudtam, hogy a többi farkas számára úgy tűnhet a bevésődésem, mintha valami átok egy vámpírhoz kötött volna, de nem így volt. Az emberi érzéseim legalább olyan erősek voltak Edward iránt, mint a bevésődésem okozta érzelmek.

– A bevésődés miatt túlmisztifikálod a dolgot. – Nem tetszett a Nate arcán felvillanó mosoly. Hasonlított arra, amit egy kisgyerek felé szoktak küldeni, mikor valami butaságot mond.

– Tudom, mit éreztem és mit érzek – makacskodtam. – Tudom, hogy azt hiszitek, hogy ez egy átok nekem, mert Edward vámpír. Tudom, hogy utáljátok őt. De ez nem átok. Már akkor sem találtam annak, mikor még ember voltam. Edwardot szeretem, csak őt akarom, senki mást. Bevésődéssel vagy anélkül – jelentettem ki határozottan.

– Nekem más a véleményem erről… – vonta meg a vállát bosszantóan nyugodt arccal Jonathan.

– Akkor jobb, ha megyek! – pattantam fel a kanapéról, de mielőtt elérhettem volna az ajtót, egy kar megperdített, és magához húzott. Az arcom belepréselődött a forró mellkasba.

– Ne, várj! Ne haragudj… – Nate hangja halk volt. – Egyszerűen csak bosszant, hogy egy… Edward Cullen miatt nincs semmi esélyem – morogta a fejem búbjának.

– Sajnálom – motyogtam. Jöhettem volna olyan közhellyel, minthogy hamarosan úgyis megtalálod azt, akit neked rendelt az ég, de tudtam, hogy ez szörnyen semmit mondó lenne. – Szeretlek… Mintha a bátyám lennél… – Éreztem, hogy Nate mellkasa rezegni kezd az elfojtott nevetéstől.

– Muszáj úgy, mint a bátyádat? A legjobb barát státusz még mindig jobban hangzik a tegnapiak után… – Elpirulva húzódtam ki a karok öleléséből. – Bocsánat, nem akartalak zavarba hozni… – emelte fel mentegetőzve a kezeit.

– Semmi gond… – ráztam aprót a fejemen. – Ó, majdnem elfelejtettem! – csaptam gondolatban a fejemre. A tegnap este történtek után minden egyéb dolog mintha elvesztette volna a jelentőségét egy időre. – Carlisle üzent neked.

– A doki? Mit akart? – vonta össze a szemöldökét meglepetten Nate.

– Talált valamit azzal kapcsolatban, hogy miért éltem túl a vámpírmérget… Majd ő elmagyarázza, én nem értek hozzá. De nagyon fontos felfedezésnek tűnt, ahogy elmondta. Immunitást adhat másoknak is.

– Felhívom – bólintott.

– Rendben – gondolkoztam el egy pillanatra, aztán döntöttem. – Nate…

– Hajaj, ha ilyen hangon kezdesz valamit, abból nem sülhet ki jó – nevetett fel, aztán mikor látta, hogy én nem mosolyodom el, elkomolyodott. – Mi az?

– Beszélnünk kéne még valamiről – sóhajtottam fel. – Néhány… levélről lenne szó.

– Miféle levelek? – ült vissza a kanapéra Jonathan. Követtem a példáját.

– A házam padlójában találtam őket, és… A dédnagyapámnak szólnak, Billynek. A nagyapám barátjának, Embrynek az anyja írta mindegyiket. Ők… Nekik… viszonyuk volt… – vörösödtem el, mintha csak én léptem volna félre. – Embry valójában Black volt. És ez azt jelenti, hogy…

– Hogy Joshua is Black – bólintott komoly arccal Jonathan. Csak egy kicsit volt meglepett, valószínűleg azért, mert már ismerte a pletykákat Embry lehetséges származásáról. – Hol vannak most azok a levelek?

– Elrejtettem őket – vallottam be zavartan, aztán rögtön mentegetőzni kezdtem. – Nem akartam eltitkolni őket, csak át kellett gondolnom, hogy mihez kezdjek velük.

– És miért nekem szóltál róluk? – Megzavarodva pislogtam magam elé.

– Mert… Mert megbízom benned. És mert úgy gondolom, te majd tudod, hogy mit kell tennünk – próbáltam meg magyarázatot adni.

– Joshuának joga van megtudni – jelentette ki határozottan Nate.

– És ha követeli magának az alfaságot? – haraptam be a szájam szélét.

– Ahhoz is megvan minden joga – feszültek meg Jonathan arcizmai. – De nem hinném, hogy Josh vágyna a hatalomra – mosolygott rám végül. – Ha már itt tartunk… – köszörülte meg a torkát. – Már rég meg akartam kérdezni, de úgy gondoltam, még nem jött el az ideje. Most viszont, azt hiszem, épp aktuális. Te is Black vagy… – nézett a szemeimbe.

– Te vagy a legjobb ember az alfaszerepre – feleltem magabiztosan. – Nekem elég, hogy követhetlek.

– Biztosan?

– Teljesen biztosan.

– Rendben. A leveleket át tudnád hozni? És ne aggódj miattuk. Majd én lerendezem Joshuával – mosolygott rám.

– Persze, áthozom őket. Akkor megyek, lehet, hogy az öcsém már felébredt – léptem az ajtóhoz. A küszöbről egy pillanatra hátrafordultam, és rámosolyogtam Jonathanra. Megkönnyebbülten viszonozta a gesztusomat.

Visszarohantam Danielék házához, de még mindenki aludt. Írtam gyorsan egy cetlit nekik, hogy köszönöm a vendéglátást éjszakára, aztán óvatosan a karomba vettem Edwardot – a kis álomszuszék észre sem vette, hogy megmozdítottam –, aztán a takarójával védve az esőtől őt, hazasiettem.

Ahogy beléptem az ajtón már éreztem a tojás és a pirítós illatát. A nappaliban álló hordozható kiságyba betettem az öcsémet, az ajtókilincsre akasztottam a vizes takarót, aztán ujjaimmal vizes hajamat fésülgetve a konyhába mentem. Jade a tűzhely előtt állt – ez volt az utolsó hely, ahol el tudtam volna képzelni, mivel nem nézett ki egy konyhatündérnek –, és a serpenyőben a rántottát kavargatta.

– Csináltam reggelit – öntötte egy az asztalon lévő tányérba a kész tojást végül. – Ülj le, egyél! – húzta ki nekem a széket. Elkerekedett szemekkel bámultam rá, és idiótának éreztem magam, amiért az ugrott be elsőre, hogy vajon milyen mérget kevert az ételembe.

– Te nem eszel? – érdeklődtem, miközben leültem az asztalhoz.

– Nyugi, nem tettem bele ciánt – nevetett fel, mire elpirultam. – Egyszerűen csak nem vagyok éhes – huppant le mellém. Óvatosan beleszúrtam a villámat a tojásba, és a számhoz emeltem. – Nem aludtál ma este itthon. – Ez inkább kijelentés volt Jade részéről, mint kérdés. – Miattam?

– Nem, dehogy is – ráztam meg a fejem. Tényleg az volt az igazság, hogy tegnap este óta eszembe sem jutott Jade ittléte.

– Figyelj… – szólalt meg fél percnyi csend után. – Én nem akarom feldúlni az életeteket. Egyszerűen csak kíváncsi voltam, hogy honnan származom, és… Olyan régóta vándoroltam már. Jó lett volna megpihenni egy kicsit – sóhajtott fel. – De látom, hogy nem szívesen látsz itt se te, se a lányok. Szóval, elmegyek. – Megállt a villa a számban, és a tojás, mintha méreg nélkül is megkeseredett volna.

– Elmész? – nyeltem le a falatot erőszakkal. Lehetséges lenne, hogy mégis csak tévedtem? Hogy a féltékenység beszélt belőlem? Talán, Jade nem is olyan rossz… Talán, csak magányos. Mint amilyen én is voltam, amikor Forksba keveredtem. Akkor Cullenék befogadtak, és segítettek rajtam, én pedig csak úgy elkergetnék valakit, akinek családra van szüksége…

– Igen, így lesz a legjobb. – Két érzés kezdett harcot bennem, és fogalmam sem volt, melyik is fog győzni. Az egyik énem ujjongott, amiért Jade elmegy, hiszen a megérzéseim azt mondták, ha marad, valami rossz fog történni – féltettem Jaspert és a többi Cullent. A másik viszont, még mindig látta maga előtt azt a magányos nőt, aki elveszítette a szerelmét, és aki most lehet, hogy csak azért jött, hogy családra leljen.

– Nem kell elmenned. – A terv összeállt a fejemben. Ahogy letettem az evőeszközt, fémes koppanást hallatott a tányér szélén. – Tudom, hogy kissé… Elutasító voltam. De… Ismerd be, hogy te sem kezdtél nálam túl fényesen – húztam el a számat.

– Egy vámpír a bevésődésed… – borzongott meg Jade. Vettem pár mély levegőt. Tudtam, hogy teljesen normális a hozzáállása – legalább is, egy farkas csak szélsőséges esetekben viszonyulhat másképp a vámpírokhoz, mint amilyen az enyém is volt.

– Cullenék mások. Ha megismernéd őket… – vetettem fel az ötletet, és kíváncsian vártam, hogy reagál rá. Ha mégis Jasper miatt jött ide, akkor igyekezne a közelébe kerülni…

– Megismerni? – Jade úgy nézett rám, mintha megőrültem volna. Egyre biztosabb voltam abban, hogy tényleg nem Jasper miatt jött. Viszont attól még felismerheti, kivéve, ha távol tartom őket egymástól. Ez pedig menni fog, ha Jade és Jasper is a határ nekik való oldalán marad. – Figyelj, nem okozok gondot nektek, és nem támadok rájuk, de hidd el, jobb, ha nem hozod őket a közelembe – torzult el az arca egy pillanatra. – Ha el tudod fogadni, hogy én nem tudom ezt megérteni, és nem akarok a közelükben lenni, akkor maradok, ha nem… Akkor tényleg jobb, ha elmegyek. Sajnálom, de az elveimen nem tudok változtatni.

– Nem kell elmenned – ismételtem meg magam. – Ennyi erővel az összes társamat száműzhetném La Push-ból. Ti ezt nem érthetitek, mert túl… – két kezemet nyújtott ujjakkal elhúztam a fejem két oldalán a szemellenzőt jelezve. A farkasok nem ismerték Cullenékat, csak általánosítottak. És a csőlátásuk miatt nem is vették a fáradtságot arra, hogy megpróbáljanak változtatni a látásmódjukon. – Attól még, hogy nem értesz meg engem, nem muszáj haragban lennünk. Ha nem sértegetsz többé…

– Igyekszem – mosolyodott el Jade.

– És… Ha megesküszöl nekem, hogy magadra is kötelező érvényűnek veszed az egyezséget, amit a farkasok kötöttek Cullenékkal. Amíg nem bántanak senkit a jövőben – hangsúlyoztam ki a szót, hogy a múltbeli események ne befolyásolhassák az ígéretet. –, addig te sem bánthatod őket! – néztem Jade szemébe. – Esküdj meg, hogy betartod ezt, bármi is történik! – Elgondolkozva nézett vissza rám egy fél percig, aztán bólintott.

– Rendben – állt fel sóhajtva, és felém nyújtotta a kezét. – Megesküszöm neked a becsületemre, hogy betartom a quileute-ok szerződését a vámpírcsaláddal. – A szemébe nézve hittem, hogy komolyan gondolja, viszont csak remélni tudtam, hogy nem tévedek hatalmasat azzal, hogy bízom a szavában. Abban mindenesetre biztos voltam, hogy le kell ülnöm Jonathannal ismét, hogy megbeszéljünk pár óvintézkedést, amely Cullenék biztonságát szavatolja majd. Elfogadtam a felém nyújtott kezet, és biccentettem.- Akkor jó étvágyat! Én kimegyek sétálni egy kicsit…

– Esik az eső – közöltem Jade-del a nyilvánvaló tényt.

– Az nem baj – vonta meg a vállát. – Nem vagyok cukorból – felelte, aztán kisétált a házból. Az ablakon át figyeltem, ahogy elindult a Joshua háza felé vezető ösvényen. Gyorsan belapátoltam a tojást, aztán elmostam a tányért, és a szárítóra helyeztem.

Rápillantottam Edwardra, aztán felmentem az emeletre, lezuhanyoztam és átöltöztem. Még mindig nedves hajjal léptem be a szobámba, hogy magamhoz vegyem a leveleket. Edward párnáján lehúztam a zipzárt, elővettem a borítékkupacot, aztán becsúsztattam a nadrágom derékrészébe félig.

Mire végeztem, az öcsém már ébredezett, és gügyögve próbálta meg felkelteni a figyelmemet. Apró kezeivel négykézlábra küzdötte magát, és hatalmas barna szemeivel figyelte, ahogy közeledek felé.

– Szép reggelt, prücsök! – köszöntöttem, mire vigyorra húzódott a szája. – Megéheztél? – érdeklődtem. Kiemeltem Edwardot a kiságyból, tisztába tettem, aztán kivittem magammal a konyhába. Az etetés most már rutinmunkának számított, így gyorsan végeztünk vele. – Tudod mit? Átmegyünk, odaadunk valamit Jonathannak, aztán meglátogatjuk Esmét és Rosalie-t, rendben? – mondtam el az aznapi terveimet. Biztos voltam benne, hogy Esméék nagyon hiányolják az öcsém társaságát, és ha már én úgyis minden nap átjárok, miért ne vihetném magammal a testvéremet is, hogy boldoggá tegyem őket.

Az egyik kezemben Edwarddal, a másikban egy ernyővel visszasiettem Nate-hez, de ahelyett, hogy csak úgy átadtam volna a leveleket, aztán tovább mentem volna a Cullen házba, ahogy terveztem, végül úgy alakult, hogy meg kellett várnom Jonathant, aki Carlisle meghívására velünk tartott.

Kissé idegesen lépkedtem a határ felé – miközben legalább az eső elállt. Az én gondolataim le voltak zárva Edward előtt, de Jonathan fejéből simán kiolvashat mindent, ami tegnap este és ma reggel történt. Nem akartam, hogy a két fiú egymásnak essen, és esetleg még az egyezség is felbomoljon. Főleg most nem, hogy itt volt a Jade-probléma. Az egyezség volt az egyetlen, amivel visszatarthattam őt a bosszútól, remélve, hogy farkasként legalább olyan szavatartó, mint bármelyikünk. Úgy döntöttem, hogy a kérdést Nate-nek majd csak később vetem fel, nem akartam még jobban felzaklatni magam az Edwarddal való találkozás előtt, nehogy valami gond legyen. A gyomrom már fájt egy kissé, mire elértük a tornácot. Cseppet sem lepődtem meg azon, hogy Edward már ott várt rám – valószínűleg messziről hallotta, hogy közeledünk a házhoz. Az arca elsötétült, ahogy Nate-re nézett, de nem szólt egy szót sem.

– Felmegyek a dokihoz – közölte Jonathan köszönés nélkül, majd meg sem várva Edward beleegyezését, benyitott a házba.

– Hol van Alice? – néztem körbe. Az egyezségünk szerint a közelben kellett lennie.

– Itt vagyok – hallottam meg a csilingelő hangot valahonnan a fejem fölül. Alice a szobája ablakában lógott félig kihajolva, és vigyorogva integetett felém.

– Szia! – intettem vissza neki. – Szólnál Esmének és Rose-nak, hogy hoztam egy kis meglepetést? – emeltem feljebb a karomban az öcsémet.

– Már nem kell szólni nekik… – nevetett fel Alice.

A bejárati ajtó kinyílt, és Esméék siettek ki rajta. Pár lépésnyire megtorpantak tőlem, mivel ösztönösen hátrálni kezdtem előlük.

– Sziasztok! – köszöntem próbálva minél kevesebbszer levegőt venni, bár az, hogy odakint voltunk, és nem bent a házban, egy kicsit könnyebbé tette a helyzetet.

– Örülünk, hogy látunk titeket – mosolygott rám kedvesen Esme. Rosalie is bólogatott, de nem vette le a szemét a testvéremről.

– Megkaphatjuk? – nyújtotta ki felém a karjait mohón. Edward odalépett hozzám, gyorsan átvette a kicsit a kezemből, és átadta Rose-nak.

– Köszönöm – tátogtam oda Edwardnak. Esme és Rosalie szagához is éppúgy hozzá kellett még szoknom, mint Jasperéhez. Egyikük sem volt még annyi ideig a közelemben, mint Alice, Carlisle vagy Edward, így velük még nehezebben ment az egy légtérben való tartózkodás.

– Hálásak vagyunk, amiért elhoztad – szólalt meg Esme, majd adott egy puszit az öcsém homlokára, aki önfeledten rugdalózva vigyorgott, mintha érezte volna, hogy haza érkezett. – Akkor… magatokra hagyunk titeket – mosolygott Edwardra, majd mindhárman bementek a házba.

– Én azért még itt vagyok, szóval, legyetek jók! – hallottam megint Alice hangját odafentről. Akár egy őrangyal… Edward morcos pillantást vetett rá, mire visszahúzódott kissé, nagyobb magánéleti teret hagyva nekünk.

– Leülünk? – mutatott a lépcső felé Edward. Bólintottam, majd helyet foglaltam az egyik fokon. Edward tétovázva pillantott rám, majd végül leült ugyanannak a lépcsőfoknak a másik oldalára.

– Milyen éjszakád volt? – Bárki más egyszerű kérdésként értelmezte volna a mondatot, de én kiéreztem belőle azt a kis felhangot, amitől az idefelé úton tartottam.

– Valószínűleg úgyis tudod, nem igaz? – hunyorogtam rá. Az éppen oszlani kezdő felhőréteg mögül egy pillanatra előtűnt egy napsugár, ami egyenesen a szemembe világított.

– Csak azt, hogy mi történt. Azt nem, hogy te hogy érzed magad tőle…

– Ó… – nyögtem fel. – Igazából… Nem tudom. Mármint, most már azt hiszem, minden oké.

– Nem fog próbálkozni – pillantott a ház felé Edward Jonathanra utalva. – Kivéve persze, ha te is úgy akarnád…

– Dehogy is akarom! – csattantam fel.

– Mert nincs más választásod? – Edward kérdése tele volt bizonytalansággal. Hát ezt is tudja már…

Mély levegőt vettem, aztán ismét ránéztem. A napsugár végigsimogatta a hófehér bőrt a lépcsőn támaszkodó alkarján, vakító gyémántokat varázsolva alá. Egy pillanatra elakadt lélegzettel, megbabonázva néztem az izmok fényjátékát, aztán óvatosan kinyújtottam a kezemet. Edward megmerevedett mellettem, és csak akkor hallottam egy halk sóhajt, mikor az ujjaim elérték őt. Éreztem, hogy a szívem majd kiugrik a mellkasomból, és magamban azon rimánkodtam, hogy Alice adjon még pár percet, mielőtt leállít.

– Ha nem lennék bevésődve, akkor is téged akarnálak csak… – feleltem, miközben végigcsúsztattam a mutatóujjamat a karján egészen a tenyeréig. A forróság az ujjbegyemből felfutott a vállamig, hogy ott szétválva egyszerre melegítse fel az arcomat, dobogtassa még gyorsabban a szívemet, és okozzon fájó szorítást az alhasamban. – Elmondtam Jonathannak is, ahogy láthattad. Annyira erősek voltak az érzelmeim, hogy még a farkas is téged választott – néztem fel a kezeinkről a most épp sötétarany tekintetbe. Az ujjaink egymásba fonódtak, és most először éreztem úgy, hogy a bennem lévő farkas erőfeszítés nélkül mászott vissza az általam kreált ketrecbe, hogy kiélvezhessem Edward közelségét.

10. fejezet

Hívás

Jó pár percig csak ültünk egymás mellett ujjainkat és tekintetünket egymásba fonva. A légzésem el-elakadt, miközben az agyamból minden épeszű gondolat kiköltözött. Edward a bűvöletébe vont teljesen – ha nem lett volna vegetáriánus, és nem szeretett volna annyira, hogy sosem akarna bántani, akkor most a rózsaszín köd miatt önként hagytam volna neki, hogy belém harapjon.

– Meg akarlak csókolni… – Edward rekedtes hangja csak egy kis idő után állt össze értelmes mondattá a fejemben. Szárazon nyeltem egyet.

– Nem lenne szabad – motyogtam. A bizsergő érzés szétáradt az egész testemben, de az ajkaimban volt a legerősebb. Tudtam, hogy vagy ezer oka van annak, hogy miért nem kéne megtennünk, de hirtelen egy sem akart beugrani. Aztán az agyam egyik leghátsó zugából mégis csak a felszínre bukkant az egyik indok. – Alice… Alice figyel.

– Mit érzel most? – jött a kérdés felém, mire halkan felnyögtem. Edward arcára kiült a szokásos félmosoly. – Azt hiszem, rosszul tettem fel a kérdést… Mit érez most a farkas?

– Semmit… – susogtam. – Semmit. A farkas alszik.

– Akkor óvatos leszek, hogy ne ébresszem fel. – Éreztem meg Edward szabad kezének simítását az arcomon. Elakadó lélegzettel hagytam, hogy végighúzza az ujjait egészen a nyakamig, aztán lassan előre hajoljon, és a szájával végigcirógassa az enyémet. Szédelegve kóstolgattam az édes ízt, miközben próbáltam az öntudatomnál maradni. Halk torokköszörülésre riadtam, majd Edward felmordult, és elhúzódott tőlem. Csalódott nyöszörgés hagyta el a torkomat. – Alice túl jól végzi a munkáját… – Bár még mindig csukva voltak a szemeim, kihallottam Edward hangjából a halvány dühöt.

– Máskor örülnék ennek, de most… – sóhajtottam. Csak jó pár perc múlva néztem fel. Edward még mindig átható pillantással bámult rám – ami nem igazán segített az önuralmam fenntartásában –, aztán hirtelen felkapta a fejét. Én is meghallottam azt, amit ő, és kissé feszült mosolyt varázsoltam az arcomra, mert tudtam, hogy nem sokára poénáradatot kapok a nyakamba.

– Szép napot, húgocskám! – lépett elő a fák közül vigyorogva Emmett, és már messziről integetett. Visszaintettem neki, és felálltam a lépcsőről – Edward velem együtt emelkedett fel, hogy ne kelljen elengednie a kezemet.

– Szia, Emmett!

– Meguntad a bolhákat a túloldalon, és hazajöttél? – nevetett fel mély hangon. Éreztem, hogy Edward ujjai megfeszülnek – valószínűleg tartott tőle, hogy mérges leszek az új családom sértegetésétől.

– Á, nem, arra már beszereztem pár bolhanyakörvet – szólaltam meg vigyorogva. – Most csak azért ugrottam át, hogy beadjak néhány légfrissítőt arra az esetre, ha több időt terveznék itt tölteni. Tudod, kell a szag miatt… – legyezgettem meg a levegőt az orrom előtt. Emmett egy pillanatig csak bámult rám, aztán kacagni kezdett. Edward szorítása enyhült a kezemen.

– Örülök, hogy itt vagy, húgocskám! Hiányzott már a humorérzéked – kacsintott rám.

– Nekem meg hiányoztak a csipkelődéseid – vallottam be. Ha az ember hozzájuk szokott, és megértette, hogy nem gonoszságból fakadnak, akkor tényleg egész jókat lehetett röhögni Emmett beszólásain. Edward köhintett halkan egyet, és merev tekintettel nézett Emmettre.

– Mi az? – vonta fel a szemöldökét Emmett értetlenül, aztán hirtelen kiült az arcára a felismerés. – Ó, persze… Akkor én megyek is, ti meg… Beszélgessetek vagy, amihez épp kedvetek van – kaptam egy újabb vigyort, majd Emmett felsétált a lépcsőkön az ajtóig – visszafojtottam a lélegzetemet, és a korláthoz passzírozódva próbáltam a legtávolabb húzódni tőle –, és eltűnt a házban.

– Ne haragudj az érzéketlensége miatt – szabadkozott Edward, miközben ujjai simogatni kezdték a kézfejemet.

– Ugyan – vontam meg a vállam. – Ő Emmett. Attól még, hogy most farkas vagyok, értem a viccet – mosolyogtam fel rá.

– Ó, hát ilyen nincs… – mordult fel hirtelen.

– Mi az?

– Carlisle és az Alfád el akarnak orozni tőlem – húzta el a száját. A következő óráim azzal teltek, hogy ismét vért adtam – mostanában többször csapoltak le, mint egész életemben összesen –, aztán végighallgathattam Carlisle újabb elméleti fejtegetését, amiből csak annyit fogtam fel, hogy ha netalántán, észrevesszük, hogy új farkas van átváltozóban, akkor szólunk neki, és megvizsgálhatja – szigorúan Jonathan felügyelete alatt. Egyikük sem akart kísérletezni senkin, nehogy véletlenül ártsanak bárkinek is, de egy átalakulóban lévő farkastól szerzett vér- és DNS-minta Carlisle szerint, sokat lendíthetett a kutatásain.

Már kora délutánra járt az idő, mire végre elszabadulhattam a dolgozószobából. Edward megint ugyanott várt rám, ahol elváltunk egymástól. Automatikusan nyújtottam felé a kezemet, hogy legalább ennyivel közelebb lehessek hozzá, aztán magam után vontam a nappali felé az öcsémékhez. Carlisle kivételével, akit magával ragadott a kísérletezési láz, az egész Cullen család kiélvezte, hogy végre megint együtt vagyunk mind.

– Emmett, azonnal tedd le! – Hallottam meg Rosalie hangját, ahogy beléptünk a helyiségbe. Emmett a magasba emelte a testvéremet, és mindkettejük élvezetére repülőset játszott vele – az első alkalom óta, amikor kézbe vette, sokkal bátrabban nyúlt már Edwardhoz –, Rose pedig rettegő tekintettel próbálta meg visszaszerezni őt. Nem mert erőszakosabban fellépni, nehogy véletlenül baja essen a kicsinek, így csak verbálisan fenyegetőzött. – Emmett Cullen, tedd le, nem hallod?

– Nyugalom, te is látod, hogy élvezi… – Az öcsém hangos kacagása betöltötte az egész szobát.

– Ha nem adod ide fél másodpercen belül, én esküszöm… Esküszöm… – szorultak ökölbe Rose kezei. Én is kissé megszeppenve figyeltem a jelenetet, bár hittem, hogy Emmett tudja, mit csinál, és sosem ártana még véletlenül sem az öcsémnek.

– Mi lesz akkor? – vonta fel a szemöldökét Emmett kihívóan, miközben karját a magasba nyújtva az öcsémmel együtt, megállt egy pillanatra. Edward lábaival és kezeivel a levegőben kapálózva próbálta meg rávenni őt, hogy folytassák a játékot.

– Akkor… – Rosalie összepréselt ajkakkal meredt Emmettre. – Akkor nem szexelek veled egy hónapig! – A szobában hirtelen megfagyott a levegő, majd egyszerre tört ki mindenkiből a visszafojtott kuncogás. Rosalie gyilkos pillantást vetett felénk, majd újra Emmett és az öcsém párosára koncentrált.

– Úgysem bírnád ki… – nézett rá Emmett bizonytalanul.

– Úgy véled? – tette csípőre a kezeit Rose. – Jól gondold meg, most egy kisbabáról van szó… – Mind ismertük Rosalie legnagyobb álmát, ami sosem válhatott valóra, és tudtuk, hogy milyen érzékeny, ha egy gyerekről van szó. Edwardot pedig, a vele töltött sok idő miatt úgy szerette, mintha a saját vére lett volna. Emmett egy másodpercig csak bámult rá, aztán elfintorodott, és átnyújtotta a testvéremet Rosalie-nak.

– Helyes döntés – ölelte magához a kicsit Rose.

– Tudom, hogy nem tetted volna meg – lépett mögé Emmett, és miközben Rosalie nyakába csókolt, kezével belemarkolt a fenekébe is. Elpirulva fordítottam a tekintetemet a padló felé.

– Esme, megfognád egy kicsit? – kérdezte Rosalie, majd mielőtt észbe kaphattam volna, már le is passzolta az öcsémet a kérdezettnek. Emmett lassú léptekkel hátrálni kezdett, aztán a másodperc egy töredéke alatt elsuhant mellettünk, Rose pedig követte.

– Hajaj, most megkapja a magáét – kuncogott fel Alice. Eddig a kanapén ülve figyelte a jelenetet Jasper mellkasához bújva, most viszont felkelt, és elénk lépett. Az ő illatát már egész megszoktam, de a szobában töményen kavargó vámpírszag, mintha maró hatású lett volna.

– Látom, nem haltál bele az unalomba odafent – mosolygott rám szélesen. – Már arra készültem, hogy mentőakciót szervezek a számodra – kacarászott csilingelő hangon.

– Bocsáss meg, drágám! – szólalt meg Esme is tapintatosan tartva a távolságot tőlem. – Ha Carlisle egyszer fellelkesül, akkor hajlamos elragadtatni magát.

– Semmi gond… – legyintettem. – Megbocsátotok egy pillanatra? – kértem, aztán elengedve Edward kezét kifordultam a nappaliból, és a bejárati ajtót feltépve kisiettem a verandára.

– Jól vagy? – hallottam meg Edward hangját a hátam mögött.

– Persze, semmi baj – támaszkodtam neki a fakorlátnak, és mélyeket szippantottam a friss levegőből, hogy megtisztítsam az orromat a kellemetlen szagtól. – Nekik is ilyen nehéz? – intettem a fejemmel a ház felé.

– Elviselni az illatodat? – kérdezte Edward, és mellém sétált, de most nem ért hozzám. Hirtelen nyilallt belém a felismerés. Én már elmondtam Edwardnak, hogy az ő illata kellemes maradt a számomra, de valahogy az sosem jutott eszembe, hogy fordítva vajon, mi a helyzet. Rá nincs hatással a bevésődés, ami vonzóvá tehetné számára a szagomat. Vajon büdösnek érez? Olyan nehéz elviselnie a szagomat, mint ahogy nekem a többiekét? Hirtelen kellemetlen szégyenérzés öntött el, és igyekeztem magam kicsire összehúzni, mintha attól a szagom intenzitása is csökkenne. – Alice azt mondta, hogy már egész megszokta, a többiek… Hát, egy kissé kellemetlen nekik, de minél többet vagy itt, annál hamarabb változik ez majd.

– És… te? – csúszott ki a számon.

– Mit én? – fordult felém értetlen arcot vágva.

– Te hogy viseled? – Úgy ejtettem ki a kérdést, mintha csak valami semmiségről lenne szó, és nem is érdekelne a válasz, holott, a szívem a torkomban dobogott. Nem tudom, mire volt jó ez a megjátszás, hiszen, Edward úgyis hallotta az izgatottságom tam-tamját, egyszerűen csak ösztönös, önvédelmi reakció volt.

– Az illatodat? – Az, hogy Edward nem a szag szót használta, némi reménykedésre adott okot, bár nem mertem előre megkönnyebbülni. Előbb hallanom kellett a válaszát.

– Igen, azt. Számomra jó az illatod, de engem köt a bevésődés. Számodra milyen az enyém?

– Csacsi Isabellám… – sóhajtott fel Edward. Óvatos mozdulattal kinyújtotta felém a kezét, és figyelve minden rezdülésemre, végigsimított az arcomon. – Azt mondtad nekem, hogy bevésődés nélkül is szeretsz, és azt hiszed, hogy csak mert engem nem köt, más hatással vagy rám, mint eddig?

– Hát… – bizonytalanodtam el. – Nem tudom… Más hatással vagyok? – haraptam be az alsó ajkamat. Edward felnevetett, én pedig elvörösödtem.

– Szeretlek téged. Szeretem a hajadat, a tekinteted, ahogy elpirulsz, a bőröd, és az illatodat is. Nincs olyan dolog, amit ne szeretnék benned. Még a makacsságodat is szeretem – vigyorodott el. – És ha igaz, amit mondtál, te sem a bevésődés miatt érzed kellemesnek az illatomat, hanem mert egyszerűen szeretsz engem. Vagy nem így van? – nézett a szemeimbe, miközben a keze még mindig a nyakamon nyugodott, és az ujjai önálló életre kelve, lágyan cirógattak.

– De, így van – fújtam ki szaggatottan a levegőt, miközben apró borzongás futott végig rajtam.

– Helyes – biccentett, aztán közelebb hajolt a nyakamhoz – egész testemben megfeszültem –, és vett egy mély lélegzetet. – Imádom az illatodat.

– Hé, gyerekek, még mindig figyelek – kocogtatta meg az ablaküveget Alice. – Gyertek, Edy baba éppen beszélni tanul.

– Edy baba? – fintorodott el Edward.

– Hé, én találtam ki ezt a becenevet neki, szóval, ha nem akarod, hogy téged is így hívjalak nyilvános helyen, akkor jobb, ha nem cikizel – ráncolta össze az orrát Alice.

– Rendben, rendben, egy szót sem szóltam – emelte fel a kezeit megadóan Edward, aztán hátat fordított az ablaknak, és rám fintorgott. Nem bírtam elfojtani egy kuncogást. Jó volt megint itthon lenni.

Rose és Emmett már újra a nappaliban voltak, mire visszamentünk. Esme tartotta most az ölében az öcsémet, Alice pedig előttük ült, és különböző játékállatokat mutogatott neki. Muszáj volt mosolyognom azon, hogy több száz éves vámpírok legalább annyira élvezik a játékot néhány plüssállattal, mint egy alig nyolc hónapos csecsemő.

– Ez itt a maci – rázta meg az egyik játékot Alice Edward orra előtt. – Mit mond a maci? – gügyögte magasabb hangon, mint ahogy általában beszélt. Edward halk brümmögő hangot hallatott. – Igen, brumm, azt mondja! – sikkantott fel Alice boldogan.

A kezébe vett egy macska formájú plüsst, engem pedig már előre rázott a röhögés, mert sejtettem, hogy mi fog kisülni az egészből. Edward kérdőn pillantott rám, de én csak megráztam a fejem, és Alice-ék felé intettem, hogy figyeljen.

– Ez itt a cica – kezdődött előröl a procedúra pont ugyanúgy, mint az előbb. – Mit mond a cica, Edy baba? – várta a választ Alice úgy bámulva az öcsémre, mintha a rák ellenszerének a nevét szedhetné ki belőle.

– Brrrrrrrr… – Úgy tört ki belőlem a röhögés, mint szénsavas ásványvíz a palackból egy rázós út után. A könnyeimet törölgetve próbáltam meg erőt venni magamon, miközben Alice morcos arccal nézett rám.

– Csak… Csak annyit tud mondani, hogy brrrr… – magyaráztam levegő után kapkodva. – A maci… a maci csak véletlen volt.

– Ó… – Alice elszontyolodva tette le a cicát.

– Hé, de attól még mutogathatod neki az állatokat – próbáltam meg jobb kedvre deríteni. – Sokat tanul belőle. Először is, ha nem is mondja még, megjegyezheti a szavakat. Másodszor, fejleszted vele a beszédkészségét, mert látja és hallja, hogyan formálod a hangokat – soroltam.

– Tényleg? – Alice elgondolkozva vette újra a kezébe a plüssállatot.

– Esküszöm – tettem a szívemre a jobb kezemet.

– Akkor jó – vigyorodott el, és újra megrázta a cicát Edward előtt. – A cica azt mondja, miáu – magyarázta. – Miiiiáááuuu – nyomott meg minden hangot, miközben olyan erőteljes szájmozgással formálta meg őket, hogy ha ember lett volna, biztosan kiugrik az állkapcsa. Lehuppantam a kanapé elé a földre, és onnan figyeltem fél szemmel őket. A figyelmem felét viszont a nagyobbik Edward kötötte le, aki leült nem messze mellém, és ahelyett, hogy Alice-ék játékát nézte volna, le sem vette rólam a szemét.

Zavartan kapirgáltam a szőnyeget a körmömmel, miközben próbáltam az arcomba felkúszó forróságot megzabolázni – hasztalan. Végül Esme mentett meg, aki pár pillanatra lemondva az öcsémről, kiment a konyhába, hogy hozzon nekem pár szendvicset. Ezek után már teljesen a tányéromba süllyeszthettem a tekintetemet, mintha észre sem venném, hogy figyelnek. Persze, a zavarom ettől még nem múlt el, így sikeresen leettem magam paradicsomszósszal, és úgy folyt a szám mellett ki a narancslé egy túl nagy korty után, mintha szökőkút lettem volna.

– Azt hiszem, neked sem ártana egy előke… – röhögött rajtam Emmett, miközben Rose egyik szőke hajtincsével játszadozott. – Születésnapodra azt kapsz tőlem – ígérte, majd felszisszent Rosalie könyökétől, ami hirtelen az oldalába szaladt.

Gyanakodva néztem végig a család összes tagján, de mindenki úgy tett, mintha semmi sem történt volna. Hirtelen még Edward is érdekesebbnek találta az öcsémet, mint engem. Már épp fel akartam szólalni az ügyben, hogy nem szeretnék nagy születésnapi felhajtást, mikor megjelent Jonathan és Carlisle a lépcsőkön.

– Végeztünk – állt meg Nate a nappali bejáratában, míg Carlisle Esméhez sétált, és leült mellé. – Én most hazamegyek, te nem jössz?

– Én még maradnék, ha nem gond… – néztem rá kérlelőn.

– Rendben, ahogy gondolod – bólintott.

– Elnézést… Jonathan… – állt fel Esme hirtelen. – Nem éhes esetleg? Készítettem némi ételt Isabellának, és még maradt belőle, szívesen…

– Nem, köszönöm! – Jonathan hangja elég kemény volt ahhoz, hogy Esme ne erőltesse tovább a dolgot. A mellkasom összeszorult ettől. A gondolat, hogy a két családom utálja egymást, fájdalmasabb volt, mint ahogy emlékeztem rá. – Sötétedésre azért gyere haza – pillantott rám Nate ismét, majd köszönés nélkül kisietett a házból. Edward olyan gyorsan pattant fel mellőlem, hogy időm sem volt utánakapni, vagy megkérdezni, hová megy. Idegesen pillantottam a többiekre, miközben azon gondolkoztam, hogy kimenjek-e a két fiú után megnézni, hogy még élnek-e, vagy bízzak a józan eszükben.

– Nem lesz gond – mosolygott rám Alice biztatóan, így maradtam a helyemen, de a gyomrom egészen addig diónyi méretű volt, míg Edward újra fel nem tűnt.

– Csak egy kérdés… – néztem Edwardra, mikor visszaült mellém. – Él és sértetlen?

– Igen és igen – felelte, miközben a szája sarka megrándult. Nem tudtam eldönteni, hogy az idegességtől, vagy inkább egy mosolyt nyomott el.

Ezután szerepcsere történt. Most Edward volt az, aki mindenre figyelt, csak rám nem, és én voltam, aki fürkésző tekintettel bámultam őt. Tudni akartam, mit mondott Jonathannak! A tegnap estéről volt szó? Vagy valami másról? Normálisan beszélgettek, esetleg összevesztek? Vajon, Nate még szóba áll velem, miután hazamegyek? Bosszúsan sóhajtottam fel. Most már értettem, milyen zavaró is lehet Edwardnak, hogy nem képes olvasni a gondolataimban.

Arra kaptam fel a fejemet, hogy Esme és Carlisle előttem állnak.

– Igen? – néztem fel rájuk, ami így a földön ülve elég kényelmetlen testtartást eredményezett.

– Tudod, azon gondolkoztunk Carlisle-lal, hogy vajon mit tervezel a tanulmányaidat illetően… – szólalt meg Esme.

– A tanulmányaim… – elég bamba fejet vághattam, mert mindketten elmosolyodtak.

– Iskolába kéne még járnod – segített ki Carlisle.

– Öhm… Igen, persze – feleltem. Az igazság az volt, hogy mióta eljöttem Tucsonból eszembe sem jutott a gimnázium. Olyan volt, mintha egy előző életben kellett volna csak foglalkoznom a tanulással.

– A La Push-beliekkel beszéltél már erről? A rezervátum iskolájába fogsz járni? – érdeklődött Esme.

– Én… Nekem még nem jutott eszembe ez a téma eddig – ismertem be.

– Pedig le kéne érettségizned. Az érettségi fontos – szólt közbe Edward is.

– Mi már csak tudjuk – kuncogott fel Alice, aztán újra az öcsémnek való magyarázásra fordította a figyelmét.

– A lényeg, hogy folytatnod kéne az iskolát – nézett rám Edward komolyan.

– Ha ez ennyire fontos neked… – egyeztem bele. Engem nem igazán érdekelt az iskola. Szerettem tanulni, tapasztalatokat szerezni, de az új életemben annyi mindent meg kellett még ismernem, hogy a gimnázium folytatása és az érettségi teljesen lényegtelennek tűntek.

– Nem, ez neked fontos – komorult el Edward arca.

– Oké – vontam meg a vállam, de a kemény vonások csak nem akartak lágyulni, ezért inkább zavartan néztem vissza Carlisle-ékra. Nem értettem, hogy mi baja lehet Edwardnak. – Megbeszélem majd a dolgot Jonathannal – ígértem. Carlisle éppen mondani akart még valamit, mikor felhangzott a halk csörgés.

– Elnézést, egy pillanat – vette elő a mobilját, aztán a füléhez emelte. – Dr. Cullen – szólt bele. Mikor meghallotta a választ, az arca meglepettséget tükrözött, ahogyan a többieké is. Valószínűleg, ők is hallották, hogy ki van a vonal másik végén. Én is koncentrálni kezdtem, de csak annyit tudtam kivenni, hogy egy női hang Jaspert követeli a telefonhoz, így nem igazán értettem, hogy mi is folyik itt. – Beszélni akar veled, azt mondja élet-halál kérdése – nyújtotta a készüléket Jasper felé végül Carlisle. Alice kezében ropogó hangot adott a műanyagcsibe, de nem szólt egy szót sem.

– Mondd! – szólt a telefonba Jasper, majd faarccal kisietett a nappaliból. Megrökönyödve pillantottam körbe. Mintha mindenkiben megfagyott volna a levegő. Alice üveges tekintettel meredt maga elé, miközben a csirke feje leesett a szőnyegre. Kellett pár másodperc, mire egyáltalán meg mertem szólalni, de akkor is önkéntelenül suttogóra vettem a hangomat, bár tudtam, hogy felesleges.

– Mi folyik itt? – kérdeztem Edwardtól. Kifújta a tüdejéből a levegőt, aztán felpattant a földről.

– Gyere, most hazakísérlek – húzott fel a földről. Rose adott egy puszit az öcsém fejére, majd kérés nélkül átadta. Valami gond volt. Valami olyasmi, ami az egész családra kihatással lehetett – és az arcukból ítélve, negatív kihatással. Ahogy kiléptünk a nappaliból, Alice még csak el sem köszönt tőlem. Ez még jobban megerősítette bennem a rossz érzést.

– Mi történt? – álltam meg az erdő szélén, miután Edward majdnem szó szerint kitoloncolt a házból.

– Semmi – rázta meg a fejét.

– Nem vagyok hülye! – csattantam fel idegesen. – Valami gond van. Tudni akarom!

Edward úgy tett, mintha nem is hallana. Elindult a fák közé, én pedig kénytelen-kelletlen követtem.

11. fejezet

Nomád

Bosszúsan álltam meg a határnál. Edward egész úton nem szólt hozzám egy szót sem, csak ment előre üveges tekintettel, mint egy élő buldózer, miközben én az öcsémmel a karomban, botladozva követtem – sajnos, a bénaságom a farkasléttel nem szűnt meg teljesen.

– Elmondod végre, hogy mi folyik itt? – torpantam meg alig pár lépésnyire a láthatatlan vonaltól. Egyenesen Edward szemébe néztem, de ő zsebre tette a kezeit, és elfordította a fejét.

– Elég, ha annyit tudsz, hogy jobb, ha távol maradsz egy pár napig a házunktól – felelte. A félelem jeges érzésként kúszott végig a torkomon. Mi lehet az a szörnyűség, amitől féltenek engem? És ami miatt Edward képes lenne lemondani a társaságomról… Csak egyetlen okot tudtam erre elképzelni, de az kihatással volt az egész falkámra. Nem is értettem, hogy képzelték Cullenék, hogy titokban tarthatják…

– Egy vámpírról van szó? Aki emberi véren él. Igaz? – léptem közelebb Edwardhoz izgatottan. A bennem lévő farkas azonnal talpra ugrott, és izgatottan morogva fürkészni kezdte az erdőt, hogy megtalálja a prédáját. – Edward, kérlek… Ha nem tudom, mi ellen kéne megvédeni magam, hogy lehetnék biztonságban? – vetettem be az utolsó észérvemet, és láttam, hogy ezzel elbizonytalanítottam őt. Mély levegőt vett, aztán végre rám pillantott.

– Egy veszélyes vámpír van a közelben. De… Ha akar tőlünk valamit – márpedig akar –, akkor nem fog ártani senkinek sem a környéken. Ettől függetlenül, jobb az óvatosság – olvadtak folyékony arannyá az eddig keményen néző szemek. – Mondd meg a többi farkasnak, hogy mi elintézzük a dolgot, és inkább ne avatkozzanak bele. Az csak bonyolítana mindent. Rendben? – Bólintottam. – Jó – sóhajtott fel megkönnyebbülve.

– És hogy fogunk találkozni, amíg itt van az a vámpír? – kérdeztem rá a másik fontos dologra, ami foglalkoztatott.

– Természetesen, sehogy. Jobb neked addig La Push-ban – keményedett meg Edward hangja.

– Egy nagy fenét! – csattantam fel. A kisebbik Edward nyugtalanul mocorogni kezdett a karomban, és rám függesztette hatalmas barna szemeit, hogy megtudja, mi is a bajom. – Már épp kezdem jól viselni az egészet, ha most szünetet tartunk, elszokom a közelségetektől, és előröl kell kezdenünk mindent – magyaráztam az öcsém miatt kissé visszafogottabb hangon.

– A biztonságotok fontosabb – Edward dühösen meredt rám.

– Tudok vigyázni magamra! – húztam ki magam. Jelen pillanatban utáltam, hogy Edward még mindig ugyanolyan gyenge emberként tekint rám, mint amilyen régen voltam. Pont úgy viselkedett, mint Nate.

– Lehet, hogy erősebb vagy, mint egy ember, de nem tudsz harcolni! – Láttam rajta, hogy ideges, de egyfelől úgy éreztem, nem bírnám ki, ha megint hosszabb ideig nem láthatnám őt, másfelől a büszkeségem miatt be akartam bizonyítani neki, hogy igenis méltó vagyok minden szempontból arra, hogy a társa legyek.

– Olyan vagy, mint Jonathan – mordultam fel, mire a tekintete elsötétült. – Folyton csak arról papoltok, hogy milyen gyenge vagyok, és meg akartok védeni, de nem tanítotok meg arra, hogyan védjem meg magam! Tudod, mit gondolok? – a hangom magasabbnak tűnt, mint általában, de a hirtelen rám törő érzéshullám miatt nem tudtam kontrollálni magam. – Szerintem, tetszik nektek, hogy ti vagytok a nagy és erős férfiak, én pedig a gyenge nő, akit védelmezhettek. Élvezitek, hogy egyedül nem boldogulok, mert azt hiszitek, hogy ha meg tudnám védeni magam, akkor nem lenne többé szükségem rátok! – jött ki belőlem minden méreg pár mondat által.

– Te… Te tényleg ezt hiszed? – Edward vonásait látva elöntött a bűntudat. Nagyon jól tudtam, hogy amit az előbb mondtam, ostobaság. Egyszerűen csak bosszantott, hogy nem lehetek teljesen ura a saját életemnek, és nem dönthetem el én, hogy mit tartok veszélyesnek és mit nem.

– Tanítsatok meg végre harcolni! – kértem válasz helyett. – Egyenrangú akarok lenni veletek!

– Isabella… – Edward kinyújtotta a kezét, és megérintette az arcomat. Egy pillanatra elfelejtettem, hogy miért is vagyok dühös. – Ha te lennél a világ legerősebb embere, ha halhatatlan lennél és sérthetetlen, én akkor is pont úgy féltenélek, mint most – cirógatta végig az államat. – Ez… Ez nem arról szól, hogy te nő vagy én meg férfi. Ez arról szól, hogy ha szeretsz valakit, meg akarod védeni bármi áron a legapróbb dologtól is.

– Tudom – motyogtam magam elé. Pont ezt éreztem én is Edwarddal kapcsolatban. A különbség csak az volt, hogy ő már képes volt megvédeni engem, de ha ő került volna veszélybe, én nem biztos, hogy tudtam volna segíteni neki. Pont ezért akartam tanulni tőle és az Alfámtól.

– Sajnálom, tudom, hogy ez olyan, mintha rád telepednék… – húzta vissza a kezét Edward, és feldúltan tett pár kört előttem. – Én csak… Nem tudok uralkodni ezen az érzésen. Ha valami bajod esne… – keze önkéntelenül a mellkasa bal oldalára vándorolt, ujjai belemarkoltak az inge anyagába. Hirtelen döntéstől vezérelve elé léptem, és megállítottam.

– Nem lesz semmi bajom – tettem a kezemet az övére. – De nem tarthattok üvegbúra alatt. Nem védhettek meg mindentől. Önállóan is tudnom kell létezni, hogy önként választhassam aztán a közös életet veled. Nem lehetek folyton másokra utalva – próbáltam megmagyarázni. – Kérlek, tanítsatok meg harcolni! – Edward egy hosszú pillanatig csak nézett rám, aztán bólintott.

– Ha az Alfádat is rá tudod venni, legyen…

– Meglesz – vigyorodtam el.

– Igen, azt sejtettem… – ütögette meg finoman az ujjaimat. – Na menj… Menj mielőtt meggondolom magam – fújta ki a levegőt hosszan.

– Köszönöm – álltam lábujjhegyre, miközben az öcsém épségére vigyázva Edward szájára nyomtam az enyémet. – Akkor holnap négykor, itt várlak majd. És gyakorlunk – mosolyodtam el lelkesen.

– Már, ha az Alfádnak ez megfelel… – húzta el a száját.

– Emiatt ne aggódj – vontam meg a vállam. – Inkább vigyázz magadra holnapig, rendben? – komolyodtam el hirtelen.

– Úgy lesz – biztosított róla. – Na menj! – Most ő nyomott egy gyors csókot az én ajkaimra, majd a határ felé fordított, és egy óvatos lökéssel útnak indított.

Gyors léptekkel haladtam hazafelé, így alig negyed óra múlva már láttam a la push-i házakat. Az első utam Juliette-ékhez vezetett, hogy beadjam megőrzésre a testvéremet, aztán elindultam megkeresni Nate-et. Elég sok mindent meg kellett beszélnem vele. Egyfelől ott volt Jade. Most még inkább távol kellett tartanom őt Cullenéktól és a területüktől. Másfelől tudni akartam, hogy miben egyeztek meg végül Carlisle-lal az oltás ügyében. Harmadrészről pedig a levélről sem tudtam még semmit. Vajon Jonathan beszélt már Joshuával? Arra már nem is mertem gondolni, hogy rá kell kérdeznem még az Edwarddal folytatott beszélgetésére is, és a holnapi edzésre, amit kierőszakoltam.

A fejemben szélviharként kavargó gondolatokkal kopogtattam be Jonathanhoz – az előzetes engedélykérés nélküli bemenetelről inkább lemondtam a történtek után –, de nem kaptam választ. Tétován néztem körbe, hogy most mit tegyek, mikor megláttam a két alakot a távolban. Ahogy közeledtek, úgy lett egyre tisztább a kép.

Joshua arca, mintha kissé dühös vagy zaklatott lett volna, miközben Jade intenzív karmozdulatokkal magyarázott valamit neki éppen. Mikor észrevettek, zavartan hallgatott el, Josh arcvonásai pedig megkeményedtek. Értetlenül figyeltem, ahogy közelednek felém, miközben azon törtem a fejemet, hogy most mi rosszat tehettem, amivel kivívtam a fekete, átható pillantást.

– Sziasztok! Nem tudjátok, merre van Jonathan? – próbálkoztam kedvesen, hátha mégsem velem van gondjuk. Joshua dühösen morgó hangot adott ki.

– Odalent van – mutatott a sűrűbben álló házak felé Josh vicsorogva. – Éppen gyűjti a prédát a mocskos vérszívóknak.

– Hogy mit csinál? – vontam fel a szemöldökömet.

– Van pár kölyök, akin látszanak már az átalakulás jelei… Rá akarja venni a szüleiket, hogy engedjék őket megvizsgálni a vámpírdoktornak. Nem értem, hogy mi ez az egész, de az biztos, hogy nem tetszik – feszült meg az álkapcsa.

– Carlisle csak segíteni akar. A mi érdekünk ez az egész – próbáltam megnyugtatni.

– Te tudod, hogy mi folyik itt? – lépett elém két hatalmas lépéssel Josh, és olyan tekintettel nézett rám, ami egy kissé megijesztett.

– Még nem mondhatok semmit… – motyogtam.

– Mi az, hogy nem mondhatsz semmit? – Joshua hangja bezengte az egész környéket, és egész testében remegni kezdett. – Az állítólagos Alfánk, a vezetőnk, akinek vigyáznia kéne ránk, épp most gyűjti be a következő nemzedéket egy vámpír számára! Szerinted ez normális? Szerinted, nincs jogunk tudni, hogy mi folyik itt? – fröcsögte az arcomba, mintha megveszett volna.

Hátráltam két lépést, és gyorsan körbenéztem, hátha valaki van a közelben, aki segíthetne. Hirtelen elfelejtkeztem arról, hogy farkas vagyok, és arról is, hogy mekkora az erőm, csak azt éreztem, hogy egy hatalmas és dühös férfi magasodik felém, aki minden szempontból fölényben van velem szemben. A kiszolgáltatottság gyomorszorító érzése átjárta az egész testemet.

– Josh – hallottam meg a halk női hangot. – Elég volt… – Jade mellénk lépett, és nyugtatóan Joshua vállára tette a kezét. Egy pillanatig még tartottam tőle, hogy ennek ellenére mégis nekem ugrik, de végül az izmai elernyedtek, és hangosan kifújta a levegőt, mint egy bika. – Ezzel nem érsz el semmit, csak megijeszted szegényt.

– Sajnálom – rázta meg magát Joshua, és idegesen hátrasimított egy tincset az arcából. – Sajnálom, felhúztam magam. – Mondhattam volna, hogy semmi baj, de még mindig megkövülten álltam Nate házának falához simulva, miközben próbáltam megkeresni a hangomat.

– Ne haragudj rá – szólalt meg helyettem Jade. – Ez a téma mindkettőnket érzékenyen érint, és Joshuát zavarja, hogy nem értjük, mi miért történik. Ezt te is megértheted…

– Igen – bólintottam, mikor végre az én remegésem is alább hagyott egy kissé. – Nate el fogja mondani. És higgyétek el, jót akar nekünk – a hangom halkabb volt, mint amilyennek szántam. Megköszörültem a torkomat, és ellöktem magam a faltól. Éreztem, hogy az arcom elvörösödik a szégyentől. Épp nemrég ecseteltem Edwardnak, hogy meg tudom magam védeni, ha szükséges, de még a saját falkám egyik tagjától is megrémülök.

– Ez akkor is… Miért nem lehet minket is tájékoztatni? Rendben van, hogy Jonathan az alfa, de akkor is egy falka vagyunk! – vágtatott le a lépcsőről Josh. – Mondd meg neki, hogy beszédem van vele! – fordult vissza felém, aztán elcsörtetett az ösvény mentén.

– Jól vagy? – éreztem meg Jade érintését a karomon. Hirtelen kirázott a hideg, bár a bőrének azonos hőmérséklete volt, mint az enyémnek.

– Semmi gond – bólintottam. Bár Jade kedvesnek tűnt és aggódónak, mégis újra elöntött az a rossz megérzés, amit az elején is éreztem vele kapcsolatban.

– Akkor utánamegyek. Megpróbálom megnyugtatni – intett a fejével arra felé, amerre Joshua eltűnt. – Találkozunk otthon – vetette még oda, aztán magamra hagyott.

– Az csak az én otthonom – morogtam magam elé, de ő már nem hallhatta.

Pár pillanatra leültem az egyik lépcsőfokra, hogy megnyugodjak teljesen. Láttam már Joshuát búskomornak, gúnyosnak, megvetőnek, de még sosem féltem tőle. Eddig. Rémisztő volt látni, milyen, mikor teljesen elönti a düh.

Megráztam magam, és hirtelen felpattantam. A sűrűbben lakott részig csak alig pár perc volt az út, és amint leértem az ösvényen, még csak keresnem sem kellett Jonathant, mert épp akkor lépett ki az egyik házból. Ha emlékeim nem csaltak, akkor egy Ouray nevű, tizennégy éves fiú lakott ott az édesanyjával és a kishúgával. Elgondolkozva méregettem őt, ahogy a lépcsőn állva beszélgetett Nate-tel. A korához képest elég magas volt, és izmos – valószínűleg, már elkezdődött nála az átalakulás.

Jonathan elköszönt tőle, aztán egyenesen rám nézett, mintha csak megérezte volna, hogy közeledek. Halványan elmosolyodott, aztán elém sietett.

– Korán hazaértél, kislány. Csak nem összevesztetek a szívszerelmeddel? – vigyorodott el, és a karját átvetette a nyakamon.

– Nem, nem vesztünk össze – fintorodtam el, és kibújtam a súlya alól. – Csak történt valami, és beszélnünk kéne egy csomó dologról. Kerestelek a háznál is, de nem voltál ott, aztán jött Joshua… – borzongtam meg.

– Valami gond volt vele? – olvadt le Nate arcáról a jókedv. – Eléggé felhúzta magát, mikor megtudta, hogy beszélek a srácokkal – intett Ouray-ék háza felé.

– Igen, azt vettem észre – sóhajtottam fel.

– Mi történt? – Jonathan közelebb lépett hozzám, és megérintette az arcomat. Zavaró volt, mert hasonlított arra, ahogyan Edward szokott megérinteni. Csak egy kicsin múlt, hogy nem húzódtam hátrébb, de nem akartam, hogy megbántódjon.

– Ordítozott velem egy sort. Semmiség – vontam meg a vállamat. Láttam, hogy Nate arca megrándul.

– Beszélni fogok vele – ígérte komoly hangon.

– Ne! Nem kell. Tényleg nem volt semmi – tiltakoztam. Nem akartam, hogy megint megvédjen valaki. És azt sem, hogy Joshua úgy érezze, rögtön Jonathanhoz szaladtam, hogy beköpjem és panaszkodjak rá.

– És miért kerestél? – terelte másra a szót Nate, és leengedte a kezét.

– Mehetnénk valami nyugisabb helyre? – néztem oldalra. Az egyik ház előtt két asszony üldögélt, miközben a gyerekeik körülöttük futkároztak. – Valahová, ahol kettesben lehetünk – pillantottam vissza Jonathanra, és még épphogy elkaptam, ahogy hullámzott egyet az ádámcsutkája a száraz nyeléstől. – Meg kell beszélnünk pár fontos dolgot – tettem hozzá gyorsan elpirulva, mert az előző mondatom eléggé kétértelműen hangozhatott a céljaimat illetően – bár mindketten tudtuk, hogy valójában a második értelmezésben sosem használtam volna.

– Gyere… – indult el Nate. Azt hittem, hogy a házához megyünk majd, ehelyett a tengerpart felé indult. Szótlanul mentem utána, miközben újra és újra ki kellett simítanom a tincseimet az arcomból, mert a szél állandóan szanaszét fújta őket. Ahogy a homokban haladtunk, a figyelmem a tenger felé kalandozott. A lemenő nap sugarától majdnem olyan gyönyörűen csillogtak a habok, mint ahogyan Edward bőre szokott. Halkan felsóhajtottam.

– Szép, ugye? – értette félre Nate az álmodozó tekintetemet.

– Öhm… Igen. Igen, nagyon szép – helyeseltem.

– Gyere, üljünk le oda – mutatott egy sziklás részre. Alig pár lépés után, a kezét nyújtva segített fel a kiválasztott helyre. – Most már mondhatod… Itt maximum a madarak hallgathatnak ki – nézett a fejünk felett elrepülő sirályokra. Megpróbáltam összeszedni a gondolataimat, és a legfontosabb témával kezdeni.

– Jade-del kapcsolatban lenne pár fontos kérésem… – kezdtem. – Van valami, amit még nem meséltem el neked, és ha kiderülne, abból elég komoly gondok lehetnek. Szóval, esküdj meg, hogy segítesz nekem, bármilyen ellenérzéseid is vannak! – néztem könyörgő pillantással Jonathanra.

– Ha az nem veszélyezteti senki életét… – nézett rám Nate gyanakodva.

– Nem veszélyezteti. Inkább segít, hogy senkinek se essen baja – pislogtam rá ártatlan arccal.

– Rendben, akkor megígérem. Csak mondd már! – siettetett aggódó hangon. Megpróbáltam úgy elmondani Jasper és Jade múltjának a történetét, hogy az ne legyen túl terhelő Jasperre nézve, de csak és kizárólag az igazat mondtam.

– Szóval, szerinted Jade a bosszú miatt jött ide? – jelentek meg a gondterheltség ráncai Jonathan homlokán.

– Nem tudom… Valamiért úgy hiszem, nem tudja, hogy Jasper itt van. De… Lehet, hogy tévedek. Viszont, akár tudja, akár nem, gondot okozhat az ittléte – haraptam be az ajkamat.

– Azt akarod, hogy kergessem el? – Nate tekintete a tenger felé fordult, és láttam rajta, hogy ez a téma nagyon is kényesen érinti. Tudtam, hogy milyen ellentétes gondolatok járnak a fejében. Jasper megérdemelte volna a bosszút az ő szemszögéből, de tudta, hogy ha Jade rátámad Cullenékra, én megvédem őket, és nem akarta, hogy bármi bajom essen. A farkas és a barát viaskodott benne a győzelemért, de nem hagyhattam, hogy ilyen terheket cipeljen miattam.

– Nem. Nem akarom, hogy elkergesd – jelentettem ki.

– Akkor mit tegyek?

– Csak hozz meg néhány szabályt, ami biztosítja mindenki védelmét és a békét.

– Miféle szabályokra gondolsz? – pillantott rám. A kezembe vettem egy különlegesen szép, hófehér kavicsdarabot, és beszéd közben szórakozottan játszadozni kezdtem vele. Ha feszült voltam, a végtagjaim nem bírtak nyugton maradni.

– Nem vehetjük be semmiképpen Jade-et a falkába – kezdtem. – Ha nem is mondtam volna el neked a történetet, akkor sem tarthattam volna örökké zárva az elmém előttetek. Csak egy pár pillanatnyi rés, és máris mindent tudna.

– Nem hinném, hogy tag akarna lenni, úgyhogy ez megoldható – egyezett bele Nate legnagyobb meglepetésemre azonnal.

– Honnan tudod, hogy nem akar a falkához tartozni? – érdeklődtem.

– Egyfelől nem ért egyet a nézeteimmel és a hozzáállásommal, másfelől első nap, mikor elrohantál a reggeliről, elmesélte, hogy csak átmenetileg szeretne itt maradni, mert el kell intéznie egy fontos dolgot.

– Milyen fontos dolgot?

– Azt nem mondta – nézett le a kezeimre Nate. Az ujjaim közül kiejtettem a követ. – Mit kéne tennem még?

– Megparancsolni a fiúknak, hogy egy szót sem szólhatnak erről senkinek.

– Rendben. De Joshuának ez megint nem fog tetszeni. Odavan Jade-ért – emelte fel a kavicsot a lábam mellől Jonathan.

– Tudom – szusszantottam egyet. – Sajnálom, hogy ilyen helyzetbe hozlak – néztem fel bocsánatkérően a sötét szempárba. – Ha lenne más választásom… – felhúztam a térdeimet, és ráhajtottam a fejemet egy pillanatra. Ettől a sok gondolattól rám tört a migrén.

– Semmi gond. Úgyis jövök a dokinak most már kettővel – hallottam meg Nate hangját. – A becsület úgy kívánja, hogy visszaadjam a szívességeket. Nem akarok az adósa maradni. – Bár a szemeim csukva voltak, szinte láttam magam előtt, ahogy elfintorodott.

– Jade-del is beszélned kéne… Megmondani neki, hogy csak úgy maradhat, ha betartja a szabályaidat, köztük a szerződést is. És ha járőrözni akarna velünk, akkor sem mehet Cullenék területére, nehogy felismerje Jasper szagát – mondtam el az utolsó dolgot, ami eszembe jutott. Úgy véltem, ha ezeket meg tudjuk valósítani, akkor biztonságban tudhatunk mindenkit.

– Oké.

– Köszönöm – emeltem fel a fejemet. – Tényleg köszönöm, hogy számíthatok rád – néztem rá hálásan. – Tudom, milyen nehéz dolgokat kérek tőled, és te…

– Cssst… – emelte fel a kezét Nate. – Semmiség – mosolygott rám. Zavartan kerestem a kis követ a földön, mivel nem láttam már Nate kezében, de sehol sem találtam. Végül jobb játék híján a cipőfűzőmmel kezdtem el babrálni. Még volt pár kényes téma hátra, így vettem egy mély levegőt, hogy folytassam.

– Van még valami… Ma felhívták Carlisle-t, és… – kezdtem volna bele, mikor hirtelen meghallottam a hangot. Jonathan és én egyszerre kaptuk fel a fejünket, és a házak irányába néztünk. Benjamin emberi alakban rohant a homokban, és már messziről integetett felénk. Valahogy rossz érzésem támadt.

– Azt hiszem, baj van – pattantam fel, és futni kezdtem az irányába. Nate követett. Alig pár pillanat kellett csak ahhoz, hogy összetalálkozzunk félúton. Most már biztos voltam benne, hogy valami szörnyűség történt. Benjamin mindig vidám arcán mosoly helyett jelenleg az aggodalom ráncai ültek.

– Mi történt? – Jonathan megelőzött a kérdéssel.

– Azonnal vissza kell jönnötök! – ragadta meg a karomat Benji, és elkezdett a város felé vonszolni. – Saore… Saore rosszul van.

12. fejezet

Veszteség

Olyan gyorsan rohantunk vissza a házakhoz, hogy ha még ember lettem volna, akkor biztosan kiszakadt volna a tüdőm. A szívem így is dörömbölt a mellkasomban, bár ez inkább a rémületnek volt betudható, semmint a megterheltségnek. Már Aidanék verandáján hallani lehetett a fájdalmas sikolyokat, és ahogy beléptünk az előszobába, azonnal megéreztem a vér fémes illatát. A konyha előtt a padlón még élénkvörös volt a tócsa, ami csak még inkább megijesztett. Mielőtt elérhettük volna a lépcsőt, Juliette jött le az emeletről. Az arca teljesen elfehéredett, mintha csak neki lett volna vérvesztesége.

– Aidan és Esther fent vannak vele, hívtuk Dr. Cullent, mindjárt itt lesz – nyögte ki, miközben elsietett mellettünk. – Le… leküldtek pár törölközőért, én… – kinyitotta az egyik szekrényt, és remegő kezekkel kutatni kezdett benne. – Nem… nem találom őket – lehajtotta a fejét, és észrevettem, hogy megrázkódik a válla.

– Gyere, majd én megkeresem őket… – húztam arrébb, és intettem Nate-nek, hogy vegye át a támogató szerepét. Juliette azonnal belékapaszkodott, és hangosan sírni kezdett. Idegesen kerestem elő pár törölközőt, aztán az emeletre indultam. Mielőtt beléptem volna a hálóba, vettem pár mély lélegzetet, és elhatároztam, hogy bármit is találok odabent, erős leszek.

Az elhatározásom már akkor megingott, mikor az ajtót kinyitva egy újabb éles sikoly hatolt a fülembe. Saore az izzadtságtól csatakosan vonaglott az ágyban, az arca eltorzult a fájdalomtól. Aidan mellette ült, és hagyta, hogy a hosszú, vékony ujjak az övéibe kapaszkodjanak. Szabad kezével a párnába markolt, és a tehetetlenségtől kétségbeesve figyelte a szeretett nő vergődését.

– A törölközők. – Mutattam fel őket, mert nem voltam képes többet kinyögni. Esther odasietett elém, és átvette őket. Szerettem volna megkérdezni, hogy segíthetek-e valamiben, de csak lefagyva figyeltem, ahogy Esther megpróbálja a törölközőket Saore alá erőszakolni. Mikor odalentről meghallottam az ismerős hangot, halvány megkönnyebbülés vett erőt rajtam. Carlisle majd tudja, mit kell tenni, ő majd segít…

Arrébb álltam az ajtóból, hogy beengedjem őt a szobába. Egy apró pillantást vetett felém, de azonnal az ágyhoz sietett. Letette a táskáját az ágy szélére, aztán óvatos mozdulatokkal felhúzta Saore lábait. Zavartan pillantottam Aidanre.

– Kérem, doki, segítsen… – A hangja megtört volt. Tétován toporogtam egyik lábamról a másikra – a tehetetlenség érzése őrjítő volt.

– Mindent megteszek, amit tudok. – A fekete táska csatjainak hangjától összerezzentem – mintha felerősödve hallottam volna őket. Carlisle felnézett rám ismét csak egy másodperc erejéig, és a tekintetétől összerándult a gyomrom. Tudtam, hogy mit kér tőlem némán.

– Aidan… – Csak pár másodperc múlva találtam meg a hangomat, és akkor is elég haloványan szólt. – Szerintem, jobb lenne, ha most kimennénk, és nem zavarnánk. – Aidan úgy nézett rám, mintha megőrültem volna.

– Nem hagyom egyedül… – kulcsolta a másik kezét is a Saoréval már összefonódott ujjaik köré, bár valószínűleg Saore ezt már meg sem érezte. A kimerültségtől félájultan feküdt a párnák között. A szemei még nyitva voltak, de látszott rajta, hogy már nem ebben a világban jár. Talán, így volt a legjobb neki…

– Csak útban vagyunk, Saore érdeke is az, hogy… – próbálkoztam ismét.

– Nem! – Aidan hangja határozott volt. Bocsánatkérően néztem Carlisle-ra, de ő csak megrázta a fejét.

– Szükségem lenne a fiamra – szólalt meg végül halkan, miközben teleszívott egy fecskendőt valamivel.

– Miért? – vonta össze a szemöldökét Aidan.

– Mert segítség kell. Nem vihetjük már be a kórházba, úgyhogy itt kell elvégeznünk a műtétet. Edward képzett orvos, kell a segítsége! – dörzsölgette meg Saore bal karjának hajlatán az ereket Carlisle, aztán a vénába szúrta a tűt. Igyekeztem mélyeket lélegezni, hogy ne ájuljak el szégyenszemre – és még több gondot okozva.

– Milyen műtét? Miért kell megműteni? – Aidan szája megremegett.

– Sajnálom, de a magzat már nem él. – A csattanástól ijedten sikoltottam fel. Aidan széke hátradőlt, ő mintha egyetlen ugrással kerülte volna meg az ágyat, és mire észbe kaptam Carlisle már a falnál állt, Aidan hatalmas keze pedig a torkára feszült.

– Mit csinált vele? – Aidan őrjöngő tekintettel bámult az aranyszín szemekbe, miközben Carlisle olyan nyugodtan állt a szorongató marok fogságában, mintha csak a reggeli időjárásról beszélgetnének. Ahelyett, hogy rátámadt volna Aidanra védekezésképpen, egyszerűen felemelte a jobb kezét, és gyengéden a nyakán lévő ujjakra fektette.

– Szörnyen sajnálom. Nem tehettem már semmit. – Éreztem, hogy valaki arrébb tol az ajtóból, de csak azután jöttem rá, hogy Nate volt az, miután meghallottam a hangját. Igyekeztem kipislogni a szememből a könnyeket, de nem sok sikerrel. A következő pár perc homályosan összefolyt a szemeim előtt és a tudatomban is.

Először nem értettem, hogy mit is keres Jade a szobában, hiszen Saoréval még csak nem is kedvelik egymást, ezért megpróbáltam jobban odafigyelni a többiekre. Carlisle már ismét az ágy mellett tevékenykedett – Jonathannak sikerült meggyőznie róla Aidant, hogy Carlisle semmi rosszat nem tett, és ha nem ereszti el az egyetlen orvost a közelben, akkor Saorénak is baja eshet.

– Biztos, hogy ért hozzá? – Fogalmam sem volt, kihez szólt Carlisle kérdése, míg Jade nem felelt rá.

– Még régen sok szülést levezettem, és volt részem néhány komplikáltabb esetben is. És a vándorlásaim során is segítettem, ahol tudtam.

– Mégis csak jobb lenne, ha Edward… – próbálkozott ismét Carlisle az ötlettel, de a farkasok arcát elnézve inkább feladta. Tudtam, hogy a bizalmukat kizárólag Carlisle élvezi, és ő is csak szoros feltételek mellett. Az, hogy még egy vámpírnak engedélyt adjanak arra, hogy La Push határait átlépje, nonszensz volt a számukra. – Rendben, remélem, hogy tényleg tudja, mit csinál… – bólintott végül Carlisle Jade felé. Egy üveget vett elő a táskájából, és a benne lévő folyadékot először az ágyra, majd a kezére dörzsölte, aztán átadta Jade-nek. Láttam, amint előkerül egy pár orvosi gumikesztyű is, amit Jade undorral az arcán segített felvenni Carlisle-nak, hogy a lehetőségekhez képest betartsák a higiénia szabályait.

– Gyerünk, menjünk ki! – tehetetlenül tűrtem, hogy Esther a vállamat átkarolva kifelé irányítson a szobából, míg Nate Aidant bírta valahogyan távozásra. Ahogy az ajtó becsukódott a hátunk mögött, a gyomrom feladta a küzdelmet, és háborogva tiltakozott a mai nap során evett ételek benntartása ellen.

Sokáig ültem a mosdó padlóján a vécécsésze mellett, mert egyszerűen úgy éreztem, nem bírnám elviselni Aidan szenvedésének a látványát. Halkan nyílt ki az ajtó, és Juliette surrant be hozzám. Nem tudom, miért engem választott szenvedőtársnak, hiszen a fiúkat sokkal régebb óta ismerte – talán, mert én is nő voltam, és pontosan tudtam, mit érezhet –, de leült mellém a hideg csempére. A következő pillanatban már csak arra eszméltem, hogy sírva kapaszkodunk egymásba.

A gondolattól, hogy Saore élete veszélyben van, hogy elveszítette a kisbabát, akinek annyira örült, felváltva áramlott végig az ereimen a folyékony, hideg rémület és a forrón lángoló fájdalom. Elképzeltem, mit éreznék, ha az én gyerekem halt volna meg. Aztán eszembe jutott Aidan, és szinte láttam magam előtt Edwardot, amint halott tekintettel mered a semmibe. A torkom összeszorult, és bugyborékoló, elfojtott zokogás tört elő belőle.

Nem tudom, mennyi ideig vigasztaltuk egymást Juliette-tel pusztán azzal, hogy egy szó nélkül öleltük a másikat. Arra sem emlékeztem később, hogy ki nyugodott meg hamarabb. Végül már csak ültünk a fürdőkád oldalának dőlve vörös szemekkel, és vártuk, hogy valaki meghozza a híreket.

Mikor megmozdult a kilincs mindketten összerezzentünk, és Juliette önkéntelen mozdulattal ragadta meg a kezemet. Joshua arca most egyáltalán nem volt olyan kemény, mint általában, és a hangja is sokkal lágyabbnak tűnt, mikor megszólalt.

– A doki most szólt ki. Saore rendben van. – A megkönnyebbüléstől hangosan fújtam ki a levegőt. Juliette letörölte a szeméből kicsurranó könnycseppet, és elengedve engem feltápászkodott a földről.

– Láthatjuk? – kérdezte azonnal.

– Aidan bent van nála. A doki őt is csak azért engedte be, mert nem lehetett visszatartani. Nem hiszem, hogy bemehetnénk. Talán, majd ha pihent egy kicsit… – Josh közelebb lépett Juliette-hez, és esetlenül végigdörzsölte a karját, hogy egy kicsit megnyugtassa.

– Megkeresem Danielt – indult az ajtó felé Juliette. Lassú mozdulatokkal álltam lábra, hogy én is kövessem, de Joshua keze megállított. Döbbenten és kissé bosszúsan néztem rá – nem lehet olyan érzéketlen, hogy most folytassa a délutáni veszekedésünket!

– Te jól vagy? – A kérdése váratlanul ért, és hirtelen elszégyelltem magam.

– Persze. Minden oké – füllentettem.

– Ha kérsz, csinálhatok egy teát, vagy valami… – ajánlotta, miközben az arcszíne szederjessé változott. Nem értettem, mi ütött belé.

– Nem, köszönöm – motyogtam. – Elengednél, kérlek – pillantottam le a karomra, mire Joshua még vörösebbé válva rántotta vissza a kezét.

– Ne haragudj!

– Semmi gond – léptem egyet újra az ajtó felé, de Josh hangja megállított.

– Isabella… Én csak… Szeretnék bocsánatot kérni a délutániért. Tudom, hogy úgy viselkedtem, mint valami állat. – Ahogy visszapillantottam Joshuára, láttam az arcán a szégyenkezést. – Én csak… Annyira fel tud bosszantani Nate hozzáállása, és… a vámpírok – borzongott meg. – Nem értem, mi ez az egész, és… félek. Mármint, ne értsd félre – tette hozzá gyorsan, miközben még inkább zavarba jött. – Nem a saját bőrömet féltem, bármikor kiállok akármelyik vámpírral. Attól félek, hogy nektek valami bajotok esik. A falkának, a lányoknak, a la push-iaknak. Nekem ti vagytok a családom, ha…

– Nem fogsz elveszíteni minket. – Nem tudom, hogy Josh bűnbánata volt-e az ok, vagy a történtek miatt láttam más fényben mindent, de a megbocsátásom teljes és igazi volt. Joshua elé léptem, és felnéztem a fekete szemekbe. – Az én családom is ti vagytok, és sosem hagynám, hogy bármi bajotok essen. Higgy nekem! Cullenék nem akarnak rosszat. Csak segíteni akarnak nekünk. – Joshua sóhaja keserű volt. Egy pillanatra a kád felé fordította a fejét, aztán visszaemelte a tekintetét rám.

– Elhiszem, hogy te hiszel bennük – jelentette ki. Szomorúan léptem hátrébb egyet. Nem ez volt az, amit hallani akartam. – Hidd el, én próbálok hinni bennük, de…

– De nem megy – fejeztem be a mondatát.

– Sajnálom – túrt bele a hajába. – Bár igazad lenne… Akarom, hogy igazad legyen! De… Ha mégis tévednél, én megvédelek majd téged és a többieket is. Ezt megígérem! – olyan harcias tűz lobogott a sötét tekintetben, ami egyszerre ijesztett meg, és töltött el valamiféle büszkeséggel.

– Tudom, hogy számíthatunk rád. Csak hagyd, hogy bebizonyítsam az igazamat. Majd idővel meglátod, hogy tévedsz. – A hangom elég magabiztos volt ahhoz, hogy Josh arcára halvány mosoly üljön ki.

– Meglátjuk – bólintott. – Gyere, hátha szükség van ránk – nyújtotta felém a kezét. Tétovázás nélkül fogadtam el, mint egy báty kezét, akivel összeveszett majd kibékült az ember.

A nappali tele volt emberekkel, mégis olyan csendesnek tűnt minden. A fertőtlenítő szaga betöltött mindent, és oldalra pillantva láttam, hogy valaki felmosta a vért. Nate, Benji, Daniel és Juliette a kisasztalka körül ültek, és néha-néha váltottak egymással egy pár szót. Esther épp a konyhából sietett be, hogy egy pohár vizet és pár gyógyszert nyomjon Seth nagypapa kezébe, aki az ablak mellett lévő karosszékben ült. Még Edward is csendesen feküdt a kiságyában, mintha tudná, hogy valami baj történt. Először fel sem tűnt, hogy Jade is jelen van – kívülállóként egyedül álldogált a fal mellett. Ahogy észrevett minket, furcsa tekintettel nézett rám és Joshuára. Éreztem, ahogy Josh ujjai hirtelen kicsúsznak az enyémek közül.

– Hogy ment? – léptem azonnal Jade-hez. Bármennyire is nem akaródzott beszélgetnem vele, ő volt a leghitelesebb információforrás jelenleg.

– Kiszedtük a… magzatot – felelte. – A méhlepény levált, de végül sikerült megszüntetni a vérzést. Adtunk fájdalomcsillapítót és nyugtatót, szóval, még kába lesz egy ideig.

– De minden rendben lesz vele, ugye? Mármint, fizikailag… – Biztos voltam benne, hogy lelkileg borzasztóan nehéz lesz kiheverni Saorénak a történteket. Valahányszor csak tehette, a keze ott volt a pocakján, mintha már most minden szeretetét át akarta volna adni a kisbabájának. Próbáltam visszanyelni a könnyeket, amik fojtogatták a torkomat.

– Remélhetőleg, igen. Bármikor felléphetnek komplikációk, de most úgy tűnik, hogy rendben lesz. Viszont… – Jade beharapta a száját, és mintha az együttérzés szikráit láttam volna felcsillanni a szemeiben.

– Viszont? – szorult össze a gyomrom.

– Ezek után elég nehéz lesz teherbe esnie – már ha, sikerül neki –, és akkor is félő, hogy ki tudja-e hordani a magzatot.

– Ó… – nyögtem ki. – És tudja már…? Hogy a baba… És hogy… – próbáltam meg összehozni egy értelmes kérdést, nem sok sikerrel, de szerencsére, Jade így is megértett.

– Még nincs magánál annyira, hogy felfogja. – Nem akartam belegondolni, mi lesz akkor, ha kitisztul a szervezetéből a nyugtató, és megtudja, hogy mi történt. A karomat magam köré fonva biccentettem egyet Jade és Josh felé, aztán odamentem a kanapéhoz.

– Megkaphatom a telefonodat? – hajoltam Nate füléhez, és olyan halkan suttogtam, ahogy csak tudtam, mert megzavarni a csendet olyan szentségtelen dolognak tűnt. Jonathan egy szó nélkül nyújtotta át a készüléket, annak ellenére, hogy láttam a szemében, tudja, mire kell nekem.

Kikerülve Jade-et és Joshuát, akik akár intimnek is mondható távolságra álltak egymástól, és beszélgettek, elhagytam a házat. A vágy, hogy beszélhessek Edwarddal, hogy legalább a hangját halljam, erősebb volt most bennem, mint bármi más. Éreztem, hogy ha csak meghallom őt, ha tudom, hogy lélekben velem van, már attól jobban fogom érezni magam.

Ahogy benyomkodtam a számokat, és a fülemhez emeltem a telefont, éreztem, hogy a szívem gyorsabban kezd dobogni. Alig hallottam meg az első csörgést, és Edward máris beleszólt a vonal végén.

– Isabella?

– Igen, én vagyok – a hangom remegett az erőfeszítéstől, hogy ne sírjam el magam. Elindultam a házak között lassú léptekkel, hátha a séta segít egy kicsit. Az ablakok már fényárban úsztak a felkapcsolt lámpáktól. Valahogy fel sem tűnt eddig, hogy már besötétedett, talán, mert a telihold fénye elég erősen világított ma este.

– Mi történt? Carlisle még nem hívott…

– Saore elvesztette a babát – mondtam ki. A levegő hirtelen a tüdőmben rekedt, mintha attól, hogy hangosan elhagyták a szavak a számat, még valóságosabbá váltak volna a történtek.

– Sajnálom – Edward hangja halk volt. – És ő?

– Saore jól van. – Pár mondatban összefoglaltam, mi is történt, és mit mondott alig pár perce Jade a műtétről. Közben elértem a házig, amiben délután Jonathan járt. Olyan messzinek tűnt az egész. Mintha már hetekkel ezelőtt történt volna. Fáradt sóhajjal fordultam vissza, és indultam újra Aidanék háza felé.

– És te? Hogy érzed magad? – Edward hanglejtése féltő és gyengéd volt. Olyan, amilyentől azonnal melegebbnek éreztem a mellkasomat.

– Pocsékul – nevettem fel keserűen. – De majd elmúlik…

– Ha gondolod… – Hallottam egy halk, zavart torokköszörülést. – …átjöhetnél éjszakára. Jasper szívesen átadja a szobáját megint, és… Velem alhatnál. – Ennél vonzóbb ajánlatot nem igazán kaphattam volna akkor sem, ha valaki a lottóötössel kecsegtet. Mély levegőt vettem, miközben próbáltam elnyomni az ösztöneimet.

– Nem biztos, hogy ez a megfelelő pillanat. Lehet, hogy szükség lesz még rám itt… – A hangom nem is lehetett volna bizonytalanabb.

– Ha meggondolnád magad, én várlak…

– Köszönöm. – Élveztem, ahogy a tenger felől jövő hűvös szél végigsimít a forróságtól kipirult arcomon, és lehűt egy kissé. Nem tudtam, mit mondhatnék még Edwardnak, de elköszönni sem volt kedvem tőle. Legszívesebben tényleg csak szótlanul mellébújtam volna, hogy érezzem a karjait a derekam körül és a lélegzetétől keletkező borzongató érzést a tarkómnál.

– Akarod, hogy énekeljek neked? – szólalt meg Edward fél percnyi hallgatás után, mintha csak tudta volna, hogy min elmélkedem. Hálásan mondtam neki igent, miközben lekuporodtam a verandán álló hintaágyra.

Oldalra dőlve felhúztam a lábaimat, és a fülem és a vékony húzat közé szorítottam a telefont, hogy biztosan ne csússzon félre. Lehunytam a szemeimet, és hallgattam a dallamot, amit Edward dúdolni kezdett. Ez a melódia még új volt, eddig még nem énekelte nekem, de kellemesen megnyugtatott. Egy ideig még figyeltem a csillagokat a horizonton, aztán szép lassan lecsukódtak a szemeim.

A tenger vize kellemesen ringatott, ahogy a hátamon fekve lebegtem rajta. Nem éreztem semmi mást, csak végtelen nyugalmat. Mintha ezernyi tündér csilingelő hangja vett volna körül, és bár látni nem láttam őket, tudtam, hogy ott vannak körülöttem, és vigyáznak rám. Legszívesebben örökre itt maradtam volna. Lebegni a semmiben most annyira csábító volt… Magam mögött hagyni a gondokat, a fájdalmat. Igazából azt sem tudtam, mi miatt éreztem ilyesmiket, egyszerűen csak biztos voltam benne, hogy ha most a tenger kivetne magából, újra visszatérnének. Szorosan behunytam a szememet, hogy csak a tündérek és a hullámok hangjára tudjak koncentrálni, és semmi más ne zavarhasson meg.

A dörrenő hangtól mégis összerezzentem, és a hullámok a hirtelen mozdulattól összecsaptak a fejem felett. Levegő után kapkodva ültem fel, aminek az lett a következménye, hogy majdnem leestem az alattam megmozduló hintaágyról – mintha tényleg hullámzott volna egyet velem.

– Isabella? – A telefonba szóló halk hangot csak a farkashallásomnak köszönhetően hallottam meg. Gyorsan megragadtam a készüléket, és a fülemhez emeltem.

– Bocsánat… Csak elaludtam… – vallottam be, miközben megdörzsöltem a szemeimet. Az újabb dörgéstől megborzongtam. Még nem esett az eső, de a távolban már látni lehetett a le-lecsapó villámok fényét, ahogy éles pengeként kettéhasítják az eget, és az utánuk következő robaj is elég rémisztően hangzott.

– Nyugodtan aludj tovább… – lágyult el Edward hangja. Épp ismét elhelyezkedtem volna kényelmesen, mikor kinyílt az ajtó, és Jonathan kilépett a verandára.

– Sajnálom, de most mennem kell – feleltem. – Köszönöm az altatót. – Reméltem, hogy a hangomon is hallatszik, hogy tényleg mennyire hálás vagyok érte. Legalább egy kis ideig elfelejtkezhettem mindenről… – Holnap megpróbálok átmenni – ígértem. Jonathan a veranda másik oldalára sétált, és rákönyökölve a korlátra, bámulni kezdte a tájat.

– Rendben. Isabella… – Már éppen készültem elköszönni, de Edward hangja belém fojtotta a szót. Elmosolyodtam, és bár Nate nem nézett felém, lehajtottam a fejemet, hogy elrejtsem a zavaromat.

– Én is szeretlek – feleltem suttogva a mondatra, ami el sem hangzott.

– Akkor jó. Vigyázz magadra! – Ahogy a vonal megszakadt, felkeltem, és Nate mellé sétáltam.

– Sajnálom. Jó sokat telefonáltam – pillantottam a készülék kijelzőjére, amely megmutatta az időt is. – Edward biztosan állja majd a számlát.

– Nincs szükségem a pénzére! – csattant fel Jonathan felém fordulva. Kissé meghökkenve nyújtottam felé a telefont.

– Persze, tudom… – motyogtam. Nagyot sóhajtott, és visszakönyökölt a korlátra. – Jól vagy? – kérdeztem. Nem szoktam meg Jonathantól a hirtelen kirohanásokat.

– Nem igazán. Saore teljesen ki fog borulni, és Aidan… Miért ilyen igazságtalan a sors? Ők annyira megérdemelték volna, hogy boldogok legyenek – szorult ökölbe a keze. Óvatosan megérintettem a vállát, épp csak egy leheletnyire, hogy érezze az együttérzésemet. Ezután minden olyan gyorsan történt. A derekamra fonódó kar hatására a mellkasához csapódtam, és még mielőtt elhúzódhattam volna, a szája az enyémre nyomódott. Megkövülve álltam az ölelésében, mintha tényleg szoborrá változtam volna. Az ajka forró volt és puha – teljesen más, mint Edwardé –, de nem éreztem semmit. Aztán hirtelen belémnyilallt a felismerés, hogy mit is teszünk éppen, és két kezemet a kemény mellkasra feszítve próbáltam meg ellökni magamtól Jonathant.

– Mi a fenét csinálsz? – Hirtelen jött dühvel töröltem végig a kézfejemmel a számat, de nem volt időm se jól felképelni, se elküldeni melegebb éghajlatra, mert kivágódott a bejárati ajtó, és Aidan úgy robogott rajta ki, mint egy gyorsvonat. Észre sem vett minket, és amint leért a verandáról rohanni kezdett a tengerpart felé. – Utána kéne menni – indultam a lépcsők felé. Aidan arcának a látványától a haragom elpárolgott egy időre – csak arra tudtam gondolni, nehogy baja essen.

Jonathannal a part felé indultunk, miközben az esőcseppek hirtelen ömleni kezdtek az égből. A hajam az arcomba tapadt, ezért próbáltam kiseperni belőle, nehogy hasra essek valamiben. Már csak egyetlen dombon kellett volna átvágnunk, mikor hirtelen egy villám megvilágította az egész égboltot. A hangos dörgést, ami követte, elnyomta a fájdalommal teli üvöltés hangja, ami a partról jött.

13. fejezet

Oltás

Jonathan visszaküldött a házhoz, miután megbizonyosodtunk róla, hogy Aidan testi épsége nincs veszélyben. Megértettem, hogy most férfiak közötti beszélgetésre van szükség, de nem tudtam megnyugodni, amíg mindketten vissza nem értek a házhoz. Még mindig láttam a szemeim előtt Aidant, aki a haboktól alig pár centire a földön térdelt, és olyan fájdalommal teli üvöltést hallatott, amitől az ember szemei megteltek könnyel. Még most is mélyeket kellett lélegeznem, hogy ne sírjam el magam.

A ház kanapéján ültem, és bár minden csendes volt, Saorén kívül senki sem aludt. Egyszerűen csak ültünk egymás mellett, és vártuk, hogy elmúljon ez a szörnyű nap, hátha a virradat valami jobbal kecsegtet majd. Miután Aidan megnyugodott – már amennyire meg lehet egy ilyen helyzetben –, visszament az emeleti hálószobába. Jonathan fáradt sóhajjal ült le az egyik szabad fotelbe, és a pillantásával azonnal engem keresett. Nem akartam most vitatkozni, ahhoz túl kimerült és szomorú voltam, de azt sem akartam, hogy Nate azt higgye, rendben van, amit tett. Elfordítottam a fejem, és merően a falat kezdtem bámulni.

Így találtak minket a nap első sugarai, mint valami furcsa szoborcsoportot. Esther volt az, aki megtörte a csendet, amikor felállt, és kiment a konyhába reggelit készíteni. Nem bírtam tovább, és utána mentem. Rám maradt a pirítós elkészítése, míg Esther a tojással foglalatoskodott. Alig tíz percre rá Juliette is csatlakozott hozzánk – ő lett a pohár és innivaló-felelős.

Több turnusban vonultunk az asztalhoz végül – én a lányokkal az utolsó körre maradtam. A maradékból úgy tűnt, hogy farkasétvágy ide vagy oda, másnak sem igen akart lemenni az étel a torkán. Én is csak alig pár falatot ettem, hogy ne kerülgessen az ájulás egész nap, aztán inkább mosogatni kezdtem.

A tányér hangosan csörömpölve esett a földre, ahogy az éles sikoltozás felhangzott az emeletről. Remegő kezekkel kapaszkodtam a mosogató szélébe, és legszívesebben befogtam volna a fülemet, hogy ne halljam. Aztán a sikolyok zokogássá halkultak, de a hallásom túl jó volt ahhoz, hogy még ezt is érzékeljem. Anélkül, hogy felszedtem volna a cserepeket, gyors léptekkel kivágtattam a ház elé. Mélyeket lélegezve próbáltam kitisztítani a fejemet, és elmulasztani az émelygésemet.

– Isabella… – Carlisle hangja meglepett, de jó érzéssel öntött el. Valamiért már a jelenléte is olyan nyugalmat árasztott, amire most nagy szükségem volt. Mint mikor gyerekként féltem valamitől, és tudtam, hogy apa megvéd majd. Ahogy megfordultam, a szemeim megint nedvesek lettek. Tétova, bizonytalan lépésekkel mentem közelebb hozzá, és óvatosan öleltem meg. Az illata kellemetlenül marta az orromat, de nem törődtem vele. Csak belebújtam az ölelésébe, és élveztem, hogy egy pillanatra ismét gyerek lehetek.

A hideg ujjak finoman simogatták a hajamat és a hátamat, és hirtelen sokkal jobban éreztem magam. Carlisle halk hangja kellemes susogásként töltötte meg az elmémet. Igazából, fel sem fogtam, mit mond, de mégis tudtam, hogy most már biztonságban vagyok, és bármennyire is másképp tűnik jelenleg, az élet menni fog tovább, mint eddig.

Rövid idő múlva Carlisle válla felett láttam, ahogy Joshua és Jade kisétálnak a házból. Josh arca megfeszült egy pillanatra, de próbálta elrejteni az érzéseit, hogy ne bántson meg, viszont Jade vonásain tisztán kivehető volt az iszonyat, és még valami, ami meglepett. Mintha valamiféle kíváncsi csodálattal figyelte volna Carlisle-t. Lehunytam inkább a szemeimet, mert nem akartam gondolkozni semmin sem. Csak egy kis békét akartam.

– Köszönöm – húzódtam hátrébb pár perc múlva, mert éreztem, hogy ha továbbra is az ölelésben maradok, állva fogok elaludni.

– Jobban vagy? – simított végig gyengéd féltéssel az arcomon Carlisle.

– Igen, minden rendben – bólintottam.

– Sajnálom… Sajnálom, hogy nem segíthettem – Carlisle hangja bűntudattal teli volt, pedig nem hibázott semmiben sem.

– Tudom, hogy mindent megtettél – mosolyogtam rá szomorúan. – Saore? Hogy van?

– Aidan alig pár perce mondta el neki, mi történt. Be kellett adnom neki még egy nyugtató-injekciót. – Alig láthatóan megremegtem az információ okozta érzésektől. Carlisle óvatosan közelebb hajolt, és egy puszit nyomott a homlokomra. – Minden rendben lesz – mondta, és én hittem neki.

A következő pár nap ugyanúgy telt. Saore ágyban maradt, és nem szólt senkihez. Juliette-tel egyszer bementünk hozzá, de csak az ablakon át bámulta az eget, és észre sem vett minket. Aidan, mikor épp nem volt mellette – ez általában akkor fordult csak elő, mikor Saore elaludt –, úgy járkált a házak között, mint valami szellem. Mi többiek csendes hallgatásba burkolózva tettük a dolgunkat, mint eddig.

Minden nap beszéltem Edwarddal telefonon, de nem akartam most magára hagyni a falkámat, bármennyire is vágytam a közelségére, ő pedig valamiért nem kérte újra, hogy menjek át hozzá. Jonathan viselkedését nem említettem neki, tartottam tőle, hogy túlságosan elvesztené a fejét, és jelenleg nem hiányzott még több probléma senkinek sem. Ettől függetlenül, azóta a csók óta egyetlen szót sem szóltam Nate-hez azon kívül, amit kénytelen voltam – ebbe a köszönés, a falkamegbeszélésekhez tartozó dolgok és néhány más apróság tartozott csak. Egyik reggel megpróbált beszélni velem, de mikor megállított volna a lépcsőfordulóban, kirántottam a karomat a kezéből, és gyorsan lemenekültem a többiekhez.

Megbíztam benne, de kihasználta a helyzetet, és bár az, hogy ki volt épp borulva, enyhe felmentő körülménynek számított, mégsem tudtam egykönnyen elfelejteni a dolgot. Elhatároztam, hogy egy héten belül megbocsátok majd neki, de addig csak érezze át a tette súlyát.

Az ötödik nap volt a fordulópont. Amikor már nem bírtam tovább a La Push minden szegletéből áradó szomorúságot, és úgy éreztem, ha nem láthatom akár csak pár pillanatra is Edwardot, akkor megőrülök. Benji és Daniel járőrözni voltak, a többiek pedig még mélyen aludtak, ezért úgy döntöttem, senkinek sem fogok hiányozni, ha most eltűnök egy rövid időre. Egy szoknyát és egy felsőt a lábamra kötözve változtam át farkassá, hogy minél hamarabb átléphessem a határt. Úgy terveztem, hogy majd a Cullen háztól tisztes távolságban változom vissza, és felöltözve, emberként megyek tovább.

A több napos bezártság érzés után jó volt végre szabadon rohanni a fák között. Élveztem az illatokat, a szelet, és a tudatot, hogy nem sokára megint Edward közelében lehetek. A gondolataim elkalandoztak egy kissé a rám törő – és már jó ideje nem érzett – pozitív érzésektől, valószínűleg, ezért is észleltem későn a veszélyt.

Hirtelen torpantam meg, ahogy a szél iránya megváltozott, és az orromba fújta az ismeretlen-ismerős szagot. Az érzékeim azonnal kiélesedtek, a fülem az ég felé meredt, orrom szimatolva vett mintát, izmaim ösztönösen megfeszültek, mutatva, hogy bármikor készen állok a harcra. Az elmém automatikusan megnyílt az izgalomtól a veszély szót sugározva a többieknek, anélkül, hogy átgondoltam volna.

Az ismeretlen vámpír egy pillanatra megtorpant jó pár méternyire tőlem, de a farkas-képességeimnek köszönhetően jól meg tudtam figyelni ilyen távolságról is. Alacsony, sötét hajú nő volt, valószínűleg mexikói felmenőkkel a vonásai alapján, és a szemei vörösen csillogtak. Ahogy meglátott, az arcát egy pillanatra elcsúfította a félelem és a gyűlölet, aztán hátat fordított nekem, és rohanni kezdett egyenesen a Cullen ház felé.

Azonnal utána vetettem magam – olyan gyorsan rohantam, ahogyan csak bírtam. A bennem lévő farkas nem tétovázott egy percig sem, egyszerűen csak el akarta kapni a prédáját, hogy aztán végezhessen vele. Az elmém, mintha egy rossz horrorfilm szereplője szállta volna meg, szavakat kiabált a világba – ölni, tépni, szétszaggatni.

Kéjes elégedettséggel töltött el, mikor rájöttem, hogy gyorsabb vagyok, mint a vámpír, és hamarosan utolérem. Valószínűleg, ő is rájött erre, mivel hirtelen taktikát váltva lefékezett, és támadó állást felvéve bevárt engem. Megtorpantam nem messze tőle, és morogva hajlítottam be a mellső lábaimat, hogy bármikor rávethessem magam. Felhúzva a felső ajkát jelezte, hogy készen áll a harcra, bár az arcán láttam, hogy nincs ínyére a dolog.

Lassú léptekkel indultam el felé, mire ő is megindult az ellenkező irányba. Bizarr körtáncot jártunk egymás ritmusát tartva, miközben felmértük a másik erejét és gyengeségeit. A kör egyre szűkebb és szűkebb lett, én pedig remegve vártam, hogy végre bezáruljon, és elkezdhessük az igazi harcot.

Az elmém egy hátsó része hallotta a közeledőket, de mivel barátként azonosította őket az emberi énem, így továbbra is csak a női vámpír kötötte le a figyelmemet. Eljött az utolsó másodperc, az izmaim készen álltak az ugrásra. Ellöktem magam a talajtól, és a levegőbe emelkedve készültem az idegen torkának esni. Az oldalról jövő támadás váratlanul ért. Mielőtt a fogaim elérhették volna a vámpírnőt, valami erőteljesen a bordáimnak csapódott, és elsodorva a földre rántott. Egy fájdalmas nyüszítés után dühösen ugrottam talpra, és vicsorogva néztem az ismerős aranybarna szempárba. Egyszerre voltam értetlen és mérges. Jasper kissé meggörnyedve, előrenyújtott karokkal várta a támadásomat.

– Elég volt! – Edward hangja térített magamhoz annyira, hogy pár lépésnyit hátráljak, mutatva, hogy nem akarom bántani Jaspert. Ő is azonnal felegyenesedett, és bocsánatkérően nézett rám.

– Semmi baj, Isabella… – Alice közelebb lépett – ekkor vettem csak észre, hogy ő is jelen van –, és felém nyújtott kézzel próbált megnyugtatni. Tekintetem újra az idegen, embervért ivó vámpírra vetődött, és a morgásom felerősödött. Nem hagyhatom elmenni! Ez egy gyilkos! – üvöltötte túl az elmémben a farkas az emberi énemet.

– Tényleg az – szólalt meg Edward. Meglepődve fordítottam felé a fejemet. – Tényleg gyilkos – bólintott. Elkerekedtek a szemeim a döbbenettől, és egy pillanatra még az ellenséges vámpírról is megfeledkeztem.

Te… hallod, amit gondolok?

– Igen – bólintott Edward megerősítve a feltevésemet. Izgatottan léptem közelebb hozzá, és csak a szemem sarkából láttam, hogy Jasper teste várakozóan megfeszül.

Hogyan? – néztem fel Edwardra. A tekintete lelkesen csillogva fúródott az enyémbe. Tudtam, hogy mindig is erre vágyott – belém látni és megismerni minden gondolatomat –, én viszont tartottam ettől az újfajta kapcsolattól. Nem véletlenül. Az elmémben önkéntelenül végigpörgött néhány dolog, amit nem akartam, hogy Edward valaha megtudjon, és mire le tudtam állítani magam, már késő volt. Láttam, hogy az arcvonásai megfeszülnek az emléktől, de nem volt lehetősége reagálni.

Mindannyian felkaptuk a fejünket, de csak én és Edward hallhattuk az elménkbe behatoló hangokat.

Itt vagyunk! Mindjárt odaérünk! – Daniel hangja túl hangos volt az idegességtől. Tudták, hogy a harcot félbeszakították, és így nem vagyok már veszélyben, de ők sem értették, hogy miért védenek Cullenék egy nomád vámpírt.

– A francba! – mordult fel Edward. Alice és Jasper kérdőn néztek rá. – Jön a többi farkas.

Mi a fene folyik itt? – csattantam fel. Túl ideges voltam ahhoz, hogy kitalálósdit játsszunk – nem elég, hogy itt ez a vámpír, most még Edwarddal is beszélnem kell majd az emlékekről. Legszívesebben visszaváltoztam volna emberré, mert elegem volt már most a hangtalan kommunikációból, de a szégyenérzetem nem hagyta, hogy mások előtt meztelenül mutatkozzak. Az pedig, hogy egyedül hagyjam akár csak egy másodpercre is a nomádot Cullenékkal, amíg felöltözöm, meg sem fordult a fejemben.

– Ő az a vámpír, akiről beszéltünk. Aki telefonált – magyarázta Edward. Hirtelen káromkodások futottak végig az agyamban, aztán a farkamat a hátsó lábaim közé húzva szégyelltem el magam, mikor rájöttem, hogy ezt most nem csak én hallottam. Idióta módon elszúrtam mindent. Edward megkért, hogy hadd intézzék el ezt a dolgot egymás között, mire én összecsődítettem a fél falkát.

Sajnálom… – motyogtam gondolatban. Tudtam, hogy csak azt tettem, amit egy egészséges ösztönökkel rendelkező farkas tett volna, mégis bántott a gondolat, hogy bármiféle problémát okoztam Edwardéknak. – Menjetek! Majd én beszélek velük – ajánlottam fel. Az énem egy része még mindig iszonyodott attól, hogy futni hagyjam az ismeretlent, de nem cselekedhettem Edward kérése ellenére.

– Nem hagyjuk, hogy bárkinek is ártson, ezt mondd meg a többieknek! – Bólintottam, hogy megértettem, és átadom, amit mondott. – Beszélünk még ma? – Edward hangja, ami eddig határozott volt, hirtelen bizonytalanná vált. Bár én nem láttam a fejébe, sejtettem, hogy mire is gondolhat most.

Amint lerendeztem ezt, átmegyek – ígértem, de csak egy heves fejrázást kaptam válaszként. – De… – próbáltam ellenkezni.

– Nem akarom, hogy most a ház közelébe gyere! – tért vissza Edward ellentmondást nem tűrő hangneme. Bosszúsan rándult meg az orrom. – Neked is könnyebb lesz így… – mosolyodott el halványan. Szusszantva forgattam meg a szemeimet, mikor rájöttem, hogy igaza van. – A mezőn várlak majd.

Rendben. Igyekszem gyorsan elszabadulni. Menjetek! – utasítottam őket, mikor meghallottam a fejemben Daniel ellenkező hangját – azt akarta, hogy tartsam ott a nomádot, mert bármit is mondanak Cullenék, rá nem vonatkozik az egyezség. Tudtam, hogy alig pár percünk van már csak, amíg ideérnek, és szívesebben beszéltem volna velük hatszemközt. Úgy talán, könnyebben és kevesebb feszültséggel el tudom nekik magyarázni, hogy miről is van szó – vagy legalább is, annyit, amennyit én tudok a történtekből.

Megmerevedtem, mikor Edward odalépett hozzám, és leguggolt. A félelem legkisebb jele nélkül kinyújtotta a kezét, és az ujjait a bundámba fúrva végigsimított a fejemen. Csak akkor jöttem rá, hogy elfelejtettem lélegezni, mikor elengedett, és hátrébbment. Intett a fejével, hogy induljanak, a többiek pedig azonnal követték. Rá pár pillanatra, hogy Edwardék eltűntek a fák között, meghallottam a hátam mögött a bokrok zizegését. Még mindig döbbenten meredtem magam elé, mikor Daniel és Benjamin megjelentek.

Hé, mi a fenét csináltál? – zökkentett ki a gondolataimból Dan. A hangjától behúztam a farkamat a lábaim közé, és lesunytam a fejemet. – Az egy idegen vámpír volt! Ehhez nincs joguk Cullenéknak! – dühöngött.

Edward megígérte, hogy senkit sem fog bántani. Kérlek… Hadd oldják meg ők – Próbáltam meggyőzni Danielt.

Mit kell egyáltalán megoldaniuk? Mi a fene folyik itt? És ki ez a vámpír? – pörögtek a kérdések a fejében, én pedig rájöttem, hogy egyikre sem tudom a választ. – Ezt nem hiszem el… – nyögött fel gondolatban. – Fogalmad sincs semmiről, és mégis elengedted őket? – mordult fel.

Edward azt mondta, hogy… – kezdtem volna.

Kit érdekel, hogy mit mondott! Teljesen elvette az eszedet a bevésődés, vagy mi? – Nem szoktam hozzá ahhoz, hogy Daniel dühös rám, ezért egy pillanatig megilletődve pislogtam csak. Benji a háttérben szintén elég félszegen nézett a testvérére.

Bízom Edwardban! – közöltem végül, mire Daniel gondolatai által képek villantak fel a fejemben – Edward a szemeimbe néz, kinyújtja felém a kezét, én pedig mozdulatlanul meredek rá, miközben az agyam teljesen kiürül, és csak az érintése okozta örömre tudok gondolni.

Nem tudsz józanul gondolkodni! – csattant fel.

Ez nem igaz! – feleltem sértődötten. Nem hittem volna, hogy pont Daniel lesz az, aki felhasználja ellenem a fejemben látottakat. Bevésődöttként értenie kellett volna, hogy el tudok vonatkoztatni az érzéseimtől, ha szükség van rá.

Nem, nem tudsz, én sem tudnék… – nézett a szemembe. Éreztem, hogy a haragja kezd elpárologni, viszont a csalódottság megmaradt. – Menjünk vissza, és beszéljünk Jonathannal, majd meglátjuk, hogy ő mit mond.

Rendben – egyeztem bele, majd a többieket követve rohanni kezdtem La Push felé. Útközben igyekeztem semmire sem gondolni, pedig annyi minden igyekezett az elmém felszínére tolulni. Sok minden volt, amit meg kellett volna rágnom és emésztenem, de ezt mindenképpen egyedül akartam megtenni.

Fellélegeztem, mikor végre ismét emberi alakot ölthettem. Gyorsan magamra kaptam a ruháimat, aztán a fiúk után indultam Nate házához. Mire odaértem – Danielnek és Benjinek könnyű volt, mivel csak egy alsónadrágot kellett magukra rángatniuk –, már mind az asztal körül ülve vártak a konyhában. Meglepődve vettem tudomásul, hogy Joshua is jelen van – valószínűleg, már korábban is Jonathannál lehetett, mert ennyire gyorsak azért még Benjiék sem lehettek –, és nem úgy nézett ki, mint aki túl boldog.

– A fiúk nagyjából összefoglalták, hogy mi történt, de most szeretném hallani a te verziódat – szólalt meg Nate, miután leültem én is.

– Pár nappal ezelőtt valaki felhívta Cullenékat. Edward elmondta, hogy egy nomád vámpír volt, és majd ők elintézik a dolgot. Én…

– Te meg elfelejtettél szólni róla nekünk, mert a vérszívód megparancsolta, mi? – vágott közbe Josh sértett hangon.

– Egyáltalán nem így volt! – tiltakoztam. – El akartam mondani Nate-nek, de aztán… – elakadt a hangom. – Lent a parton… Mikor beszélgettünk. Csak nem volt időm befejezni – szorult össze a mellkasom, ahogy Saoréra, és arra az estére gondoltam. Bólintott, hogy emlékszik, mire megnyugodva kifújtam a levegőt.

– Hát persze. Jó kifogás, sosem rossz… Értem én, hogy elvakít a bevésődés, de nem hagyhatjuk, hogy ez a vesztünket okozza! – Joshua az utolsó mondatait, bár úgy tűnt, nekem szánta, valójában Nate-nek címezte. Láttam rajta, hogy várja az Alfánk döntését, és tartottam tőle, hogy most az egyszer Jonathan tényleg neki ad igazat.

– Cullen tényleg azt mondta, hogy nem fog senkinek bántódása esni? – kérdezte Nate.

– Igen, megígérte. És be is fogja tartani – tettem hozzá teljes meggyőződéssel. Tiszta szívvel hittem Edward szavában. Hogy a bevésődés, a szerelmem vagy egyéb dolog miatt, az nem volt fontos. A lényeg annyi volt, hogy tudtam, sosem hazudna nekem, vagy szegné meg egy nekem tett ígéretét.

– Akkor nincs okunk arra, hogy viszályt kezdjünk – jelentette ki Jonathan, mire Joshua felugrott a székről, és az ökle pörölyként csapott le az asztalra – a recsegésből ítélve egy pillanatig azt hittem, hogy az egész össze fog rogyni.

– Mi az, hogy nincs okunk? Lehet, hogy amíg az a vérszívó itt van, addig nem bánt majd senkit, de utána? Mi lesz azokkal, akiket azután öl meg, hogy már elment innen? Vagy talán, az már nem a mi dolgunk? Azt hittem, mindenkit meg kell védenünk! Minden egyes embert! – hangsúlyozta ki az utolsó három szót erőteljesen. Láttam rajta, hogy próbálja visszafojtani a dühét, de egész testében remegett.

– Joshua, csillapodj… – Nate hangja nyugodt volt, bár tartottam tőle, hogy ez csak a látszat.

– Én ezt egyszerűen nem értem… – kezdett Josh ideges járkálásba, miközben a hajába túrt. – Talán, el tudnám fogadni, hogy nem öljük meg azokat a vámpírokat, akik csak állatvéren élnek, bár ez is nehezemre esik – torzult az arca egy fintorba. – De hogy már az embereket gyilkoló pokolfajzatokat is megkíméljük… Ez egyszerűen lehetetlen! – állt meg Jonathan előtt. – Szerintem, nem tudod már mit csinálsz… Isabella elvette az eszedet teljesen. Így nem lehet egy falkát vezetni.

– Te talán jobban csinálnád? – pattant fel Nate is, és kihívóan nézett Josh szemébe. – Bármikor megpróbálhatod… – Hirtelen elakadt a lélegzetem. Szóval, Joshua már tud a levelekről? A gondolat, hogy esetleg átveszi a falkát, és Cullenék ellen indul, jéghideg rettegéssel töltött el. Az agyam sebesen pörögni kezdett, hogy mivel akadályozhatnám meg ennek a vitának a szörnyű végkimenetelét, és mikor beugrott a megoldás, majdnem halkan felsikkantottam.

– Mondd el neki az oltást! Mondd el, hogy Carlisle mennyit segít! Kérlek! – néztem könyörgő szemekkel Jonathanra. Reméltem, hogy így majd Joshua megérti, hogy Cullenék nem ellenünk vannak, hanem mellettünk.

– Miről beszél? – Joshua testtartása épphogy csak egy hajszálnyit lazult el, de ezt jó előjelnek vettem. Jonathan vett egy mély levegőt, aztán kifújva azt hátrébb lépett.

– A doki rájött, hogy miért nem hal bele Isabella a vámpírméregbe, és úgy gondolja, hogy talán másokat is be tud oltani ellene – fejtette ki röviden Nate. – Ezért beszéltem a fiatalokkal, és kértem tőlük vért. Ha tényleg működne a dolog, óriási előnyt szereznénk.

– Miért segítene egy vámpír nekünk ebben? – Joshua szavai tele voltak gyanakvással. – Honnan tudjuk, hogy nem mérgez meg minket, vagy valamilyen módon nem tesz gyengébbé?

– Mert felügyelni fogjuk a kutatásait – jelentette ki Jonathan. – Ott leszek végig mellette. Csak itt kutathat, csak itt vizsgálhat meg közülünk bárkit is, és csak azt teheti, amit megengedünk neki – mondta el a szabályait, miközben mindegyik után a mutatóujjával megérintette az asztallapot.

– És ha véletlenül mégis csak gyanús lesz valami, majd kimagyarázza magát. Vagy kimagyaráztatja Isabellával, te meg megeszed az egészet – horkantott fel Josh gúnyosan.

– Sosem tennék olyasmit, amivel árthatnék bárkinek is La Push-ból – szóltam közbe felháborodva. A gondolat, hogy Carlisle valami rosszat akar, én pedig támogatom benne, felháborított több szempontból is. Egyfelől Carlisle miatt bántott a feltételezés, mert tudtam, hogy milyen fontos neki minden egyes emberélet, másfelől rosszul esett, hogy úgy tűnt, Joshua még mindig nem bízik bennem.

– Hidd el, ezt tudom – nézett rám Josh, és egy pillanatra mintha megenyhült volna a tekintete. – De annyira naiv vagy… És elvakult. Nálad könnyebb prédát azok a vérszívók keresve sem találtak volna. Önként és őket védve mész az áldozati oltárra.

– Ez hülyeség! – mordultam fel. Cseppet sem tetszett, hogy Joshua úgy beszél rólam, mintha kisgyerek vagy értelmi fogyatékos lennék.

– Ha nem bízol az ítélőképességemben, te is jelen lehetsz a folyamatnál – szólt közbe Jonathan. – Ha bármit észreveszel, ha a doki akármivel ártani akar nekünk, itt és most mindenki előtt megesküszöm, hogy felbontom velük az egyezséget. Edwardot – fintorodott el, ahogy kimondta a nevét. – nem bánthatjuk, de a többiekre akkor nem vonatkozik a védelem. – Bár tudtam, hogy ez úgysem következhet be, mert Carlisle tisztességes vámpír, a gyomrom mégis összeszorult a gondolattól. – Így megfelel? – nyújtotta a kezét Nate Joshua felé.

– Nem. – Mind meglepetten néztünk Joshuára. – Nem, mert nem értek ezekhez az orvosi dolgokhoz. De Jade ért hozzá! Azt akarom, hogy ő felügyelje a vámpírdoktort! – A kellemetlen érzés, ami eddig csak a gyomromat kínozta, egyszerre elöntötte az egész testemet. Egy vészvillogó azt jelezte, hogy ez nem lesz így jó, de mielőtt még beszélhettem volna Jonathannal a dologról, bólintott egyet.

– Rendben. – Joshua megfogta Nate még mindig felé nyújtott kezét, és megrázta.

14. fejezet

Tisztás

Edward már a tisztáson várt, mikor én megjelentem. Bármennyire is sietni akartam az ígéretemhez híven, nem változtam át farkassá. Muszáj volt az ideúton átgondolnom pár dolgot, és nem akartam, hogy bárki is belelásson a fejembe – bár abban nem voltam biztos, hogy Edward nem képes-e rá emberi alakomban is. Fogalmam sem volt, hogyan is működik a gondolatolvasás a farkasok, és hogyan Edward esetében, ahogyan abban sem voltam biztos, hogy mi aktiválja és engedi le a pajzsot, ami védi az elmémet a kíváncsi kutakodók ellen. Elhatároztam, hogy muszáj rájönnöm erre a titokra, és addig kell gyakorolnom, amíg biztos nem lehetek benne, hogy csak akkor és azt a gondolatomat hallják meg mások, amikor és amit én meg szeretnék mutatni. Így is épp elég gubancom származott már abból, hogy túlságosan kiadtam önmagamat.

Egyszerre próbáltam meg összeszedni az érveket, amikkel megmagyarázhatom Edwardnak a fejemben látottakat, és elmélkedtem azon, hogy Jade részvétele a kutatásokban, mennyiben veszélyeztetheti a szeretteim biztonságát. Mire Edward elé léptem, a halántékom fájdalmasan lüktetve ellenkezett bármiféle agyi funkció működése ellen, ami nem a létfenntartáshoz volt szükséges.

– Szia! – álltam meg tétován toporogva pár lépésnyire Edward előtt. Nem tudtam, hogy a történtek után jó ötlet-e még közelebb mennem hozzá, vagy túl dühös most rám, és jobb, ha nem bosszantom tovább a közvetlenségemmel.

– Szia! – Edward eldöntötte a kérdést. Egyetlen lépést sem tett felém, csak összevont szemöldökkel méregetett. A szégyentől elpirulva hajtottam le a fejemet. Az a pár pillanat, amíg egyikünk sem szólalt meg, egy egész örökkévalóságnak tűnt. Kínosan toporogtam egyhelyben, mint egy gyerek, aki szidást vár, amiért minden előzetes figyelmeztetés ellenére a szobában labdázva összetörte a legdrágább kínai vázát. Csakhogy én egy vázánál sokkal értékesebb dolgot károsítottam meg – Edward bizalmát.

– Mondj valamit… – kértem, mikor már végül nem bírtam elviselni a szótlanságát.

– Ha azt akarod, hogy megöljem, bármikor megteszem! – Hallottam meg Edward hangját. Zavartan néztem fel rá. Kit akarnék megöletni vele, és miért?

– Nem értem… – ráztam meg a fejem.

– Az a szemét, rühes dög… Azok után, hogy tudja, az a másik vámpír mit tett, még képes… Ha akarod, most azonnal végzek vele! – vicsorgott rám Edward, de a szemeiből láttam, hogy egyáltalán nem rám dühös. Hitetlenkedve néztem rá. Tudtam, hogy mérges lesz Nate miatt, de az, hogy arra gondol, megöli egyetlen csók miatt, valahogy túlzásnak tűnt.

– Dehogy is akarom, hogy végezz vele! – észre sem vettem, mikor kezdtem zihálni az ijedtségtől.

– De hát, erőszakoskodott veled, és… Én… – Edward két lépéssel előttem termett, és a kezét óvatosan az arcomra fektette. – Soha többé nem hagyom, hogy bárki úgy érjen hozzád, ha nem akarod! Nem érdekel az egyezség, ha azt mondod, én megteszem! – Elnyíló ajkakkal néztem az érzelmektől háborgó sötétarany szemekbe.

– Sosem kérnék tőled ilyesmit – nyögtem ki. – És okom sincs rá.

– Én azt hittem, hogy… – Edward döbbenten nézett rám, aztán visszahúzta a kezét, és hátrébb lépett. Hátat fordítva nekem tett pár lépést, aztán megállt, mintha egyetlen pillanat alatt mozdulatlanságba fagytak volna a tagjai.

– Edward… – Egy pillanatig tétován néztem felé, aztán hirtelen elhatározásból mögé léptem, és megérintettem a vállát. Mintha egy szobrot tapogattam volna, egyetlen izma sem rezdült.

– Ha mégsem volt ellenedre, miért lökted el magadtól? – Edward hangja halk volt és szinte sütött belőle a fájdalom. Kínomban majdnem felnevettem. Miért kell mindig félreértenie, amit mondok neki… Hát, nem figyelt rám, mikor elmagyaráztam neki, mennyire szeretem? Mikor elmondtam, hogy mit jelent a bevésődés?

– Nagyon is ellenemre volt – mozdítottam meg a kezemet, és lassan végigsimítottam a kemény háton. – Nem akartam, hogy megcsókoljon. Nem akarom, hogy bárki megcsókoljon rajtad kívül! – Éreztem az ujjaim alatt az alig észrevehető, apró remegést. – De azt sem akarom, hogy bárki meghaljon egy hiba miatt. Azt meg főleg nem, hogy te ölj miattam!

– Öltem már… – Szinte éreztem a tömény bűntudatot és önutálatot Edward kijelentésében.

– Szomjúságból – egészítettem ki gyorsan. – Az teljesen más…

– Érted több értelme lenne.

– Nézz rám! – A hangom parancsoló volt. Egyszerűen nem tudtam elviselni, mikor Edward magát kezdte marcangolni. A kora ellenére, néha tökéletesen úgy tudott viselkedni, mint egy kamasz. Annyira irracionálisan és érzelmektől fűtötten. A depresszióról és az önutálatról már említést sem tettem magamban…

Edward lassan fordult meg, mintha nehezére esett volna rám pillantania. Kinyújtottam felé a kezemet, mire tétovázva megfogta.

– Nézz rám… – kértem ismét most már lágyabban, és csak akkor folytattam a mondandómat, mikor a tekintete összefonódott az enyémmel. – Jonathan ki volt borulva, nem tudta, mit tesz – próbáltam megvédeni. – Nem érdemli, hogy bántsd. És azt sem akarom, hogy neked bajod essen – sóhajtottam fel. – Én is… – egy pillanatra félrefordítottam a fejem, hogy megtaláljam a megfelelő szót. – …bosszús vagyok amiatt, hogy Nate kihasználta a pillanatot. De… Ez teljesen más helyzet volt, mint… mint a vámpírral. – Egyszerűen nem tudtam kimondani a nevét. Mikor Edward alig pár órával ezelőtt a fejembe nézett egy pillanatra, a Dominickal történtek, és Nate csókja egymás után pörgött végig a fejemben, összemosva sok érzést, amit Edward nem választhatott külön. Joggal érezte, hogy Jonathan tévedése éppolyan undorító és megtorolni való tett volt, mint az, ami korábban történt velem. – Hidd el, senki mást nem akarok, csak téged! Nem… nem felejthetnénk el az egészet? – Reméltem, hogy Edward logikus énje rábólint a kérésemre. Az arcvonásain tisztán kivehető volt a küzdelem, amit önmagával folytatott, és tökéletesen megértettem. Ha Tanyát láttam volna annak idején megcsókolni Edwardot… Vagy, ami még rosszabb, valaki bántotta volna Edwardot az akaratán kívül… A rémképtől megborzongtam.

Edward morgó hangot hallatott, aztán biccentett egyet. Megnyugodva fújtam ki a levegőt.

– De ha még egyszer hozzád mer érni, én…

– Nem fog – vágtam rá azonnal.

A szívem úgy kezdett verdesni, mint egy riadt kismadár, mikor egy lépést tettem Edward felé. Ő is meglepődött, hiszen eddig megtartottam a távolságot, most pedig még Alice sem volt jelen – egy ilyen beszélgetést illetéktelen fülek nélkül akartam lefolytatni, és ezt Edward is tudta a gondolataimból. Tudtam, hogy nem kéne próbálkoznom, nem kéne esélyt adnom arra, hogy valami rossz történjen, mégsem bírtam ki. Azt akartam, hogy ha a következő pillanatban a fejemre szakad az ég, vagy belém csap a mennykő, Edward legyen az a férfi, akitől életem utolsó csókját kaptam.

– Isabella… – Edward hangja erőtlen suttogásként próbált figyelmeztetni arra a szabályra, amit én magam hoztam, de azonnal el is halt, amint az ajkaimat hozzáérintettem a szájához. Csak egy apró csókot terveztem, de amint elöntött az ismerős forróság minden tervem rögtön elfelejtettem. Elakadó lélegzettel fúrtam az ujjaimat Edward tarkójánál a hajába, hogy öntudatlanul még közelebb húzzam magamhoz.

Felnyögtem, mikor a két hideg kéz megemelt a csípőmnél fogva, és automatikusan kapaszkodót kerestem a lábaimmal, így Edward dereka köré fontam őket. Ahogy az ágyékunk összepréselődött, a mindent elemésztő lángokkal együtt erőteljes remegés futott végig rajtam. Pánikba esve szakítottam meg a csókot, és ha Edward nem tart erősen, akkor a kapálózástól biztosan fenékre huppantam volna a lábai előtt. Így ő tett le a földre álló helyzetbe, és a kezeit felemelve lépett hátrébb tőlem.

– Sajnálom… – nyögte, miközben sűrűn kapkodta a levegőt, mintha szüksége lett volna rá.

A legközelebbi fához siettem, és a homlokomat nekidöntve próbáltam meg mélyeket lélegezve lenyugodni. Túlságosan elragadtattam magam… Ha Edward karjaiban változom át… Elszörnyedtem a gondolattól.

– Jól vagy? – jött az aggódó kérdés, ami kizökkentett a rémképek okozta sokkból.

– Csak várj egy percet… – kértem. Vettem egy utolsó mély levegőt, és megfordultam. – Ezt nem tehetjük többé! Túl messzire mentünk.

– Isabella… – Tudtam, hogy mit akar mondani. Hogy elég erős vagyok, és most sem bántottam. De ő nem érezte azt a forró remegést, azokat az erőteljes érzelmeket, amik végigsöpörtek rajtam. Ezeket nem tudtam volna sokáig kordában tartani. Még nem voltam kész rá, bármit is hitt.

– Ne! – szakítottam félbe. – Az én hibám volt. Túlléptem a saját határaimat. – Egy pillanatra lehunytam a szememet, hogy megpróbáljam összeszedni a gondolataimat, aztán gyorsan másra tereltem a szót. Edward és a Cullen család biztonsága fontosabb volt, mint az én gyengeségeim. – Jade fogja felügyelni Carlisle-t a kutatásoknál – szólaltam meg, de a tekintetem a füvet pásztázta.

– Az nem jó… – Hallottam, hogy Edward tesz egy lépést felém, de mikor a mögöttem lévő fatörzshöz simultam jelezve, hogy tartani akarom a távolságot, inkább oldalirányt felvéve mászkálni kezdett.

– Nem tudtam mit tenni. Joshua teljesen kiakadt, és majdnem… majdnem ketté vált a falka – szorult össze a gyomrom.

– Ketté? – pillantott rám Edward kíváncsian. – Nem értem… Ha te és Jonathan egy oldalon álltok – már pedig apám azt mondta, hogy ő támogatja a kutatásokat –, akkor hogyan válhattatok volna ketté?

– Oh, ezt még nem is mondtam – csaptam a fejemre. Próbáltam a létfontosságú dolgokra koncentrálni, és nem a láthatatlan zsinórra, ami olyan erővel vonzott Edward felé, hogy az már fájt. – Találtam néhány levelet, és kiderült, hogy Josh dédapja is Billy Black volt, mivel ő volt Embry apja. Így Black leszármazott, ami azt jelenti, hogy…

– Hogy bármikor lehet belőle alfa – Edward homlokán mély ráncok keletkeztek, ahogy végigpörgette magában, hogy ez milyen következményekkel járhat. – Az nagyon nem jó – ismételte halk hangon morogva maga elé.

– Nem lesz baj. Carlisle úgysem tesz semmit, ami miatt felbonthatják a szerződést, és csak arra kell figyelnünk, hogy Jasper ne kerüljön Jade közelébe – próbáltam megnyugtatni inkább saját magamat, mint Edwardot. – Ne haragudj, amiért csak most mondtam ezt el. Minden annyira kusza volt az elmúlt pár napban, és én… – hüvelykujjammal masszírozni kezdtem a halántékomat, mert egyre jobban lüktetett.

– Ez az információ maximum annyit változtat, hogy nem egy farkassal kell majd szembenéznünk – vonta meg a vállát Edward úgy, mintha egyáltalán nem érdekelné a dolog, de a vonásai továbbra is gondterheltek voltak, akárcsak az enyémek. Belegondolni, hogy a falkám és Cullenék között valamiféle háború robbanhat ki, egyszerűen rémisztő volt. Nem tudtam volna elviselni, ha bármelyiküknek baja esik. Ettől függetlenül, teljesen egyértelmű volt a számomra, hogy melyik oldalt védeném, még ha a lelkem fele bele is halna.

– Nem akarok harcolni – nyögtem ki. Lecsúsztam a fa mentén a fűbe, és átkaroltam a térdeimet.

– Csak maradj ki ebből az egészből… – Edward hangja könyörgő volt. Döbbenten néztem fel rá.

– Hogy maradhatnék ki belőle?

– Sosem támadnék rád, és a többiek sem. Inkább hagyom, hogy megölj, mintsem hogy… – Edward úgy tárta szét a karjait, mintha máris felajánlkozna áldozati báránynak. A szemeim elkerekedtek, és úgy pattantam fel a földről, mintha hangyabolyba ültem volna.

– Te azt hiszed, hogy… – elfúlt a hangom a felindultságtól, és kellett pár másodperc, mire ismét rátaláltam. – Soha nem harcolnék ellenetek. Szeretem a falkámat, de ha bármelyikük akár csak egy ujjal is hozzád akarna érni… Vagy a többiekhez… Ha rátok támadnak, mellettetek állok. Ezt Jonathan is tudja! Black vagyok, kiléphetek a falkából, amikor csak akarok, és ha szükséges, meg is teszem! – törtem ki szenvedélyesebben, mint terveztem. Edward tekintete olyan lágy és szeretetteljes lett, hogy majdnem elfeledkeztem magamról ismét.

– Nem várhatom el tőled, hogy a fajtád ellen fordulj – nézett egyenesen a szemeimbe.

– Azért tenném, mert ha téged kéne bántanom, abba belehalnék. Szó szerint. Ha őket kell bántanom, abba csak a lelkem egy része hal bele. Nincs választásom – nevettem fel keserűen.

– Lenne… – Edward szinte csukott szájjal mondta ki ezt az egyetlen szót, mintha fájdalmat okozna neki még a kiejtése is. Kérdőn néztem rá félve a válaszától. – Még maradni akartunk egy pár évig, de lehet, hogy jobb lenne, ha tovább állnánk… – Megkönnyebbülve fújtam ki a levegőt.

– Ez nem is rossz ötlet – mosolyodtam el. Persze, fájna távol lennem La Push-tól és a falkámtól, de még mindig jobb, mintha bántanom kéne őket.

– Igen, talán, ez lenne a legjobb. – Edward kezei ökölbe szorultak, és szinte láttam a borús fellegeket a feje felett. – Carlisle biztosan nem akar addig elmenni – ha nem muszáj –, amíg nem segített a farkasoknak, de utána… Utána akkor elmegyünk. Ha számodra így a legkönnyebb, akkor ezt kell tennem. – Nem értettem a kínt, ami visszatükröződött az arcán, egészen addig, míg rá nem döbbentem, hogy nem említett engem a tervében. Hirtelen a mosoly leolvadt az arcomról, és átvette a helyét az a rémület, amit még emberként éreztem, mikor úgy hittem, Edward előbb vagy utóbb el fog hagyni.

– Nem akarsz magaddal vinni? – bukott ki belőlem a kérdés hitetlenkedve. – Te… nem… mehetsz… el… nélkülem! – nyomtam meg minden egyes szót, miközben dühösen közeledtem Edward felé, az utolsónál pedig a mutatóujjammal megböktem a kemény mellkasát. – Hogy a fenébe képzelted, hogy csak úgy elmész, és magamra hagysz? Azt hiszed, hogy azt túlélném? Az istenért Edward, hát még mindig nem érted? – éreztem, hogy a hangom túl hisztérikus, de nem tudtam tenni ellene. A kétségbeesés hatalmas hullámokkal csapott össze a fejem felett.

– De itt a családod… – köszörülte meg a torkát Edward.

– Te vagy a családom! Nem hiszem el, hogy még mindig azon gondolkodsz, hogy elhagysz! – Csak egy kevés választott el attól, hogy ne fakadjak sírva, de még tartottam magam az akaraterőm utolsó hajszálára függeszkedve.

– Én nem akarlak elhagyni. De ha te… – kezdte Edward.

– Semmi én! Vagy maradunk, vagy megyünk, de együtt! – kiabáltam közvetlenül az arcába, miközben a kezeimmel össze-vissza csapkodva gesztikuláltam. – Amíg szeretsz, nem hagyhatsz el!

– Nyugodj meg! – éreztem a hideg érintést a vállamon. – Nem megyek el nélküled.

– Ne is… – a szám megremegett. Hátat fordítva Edwardnak tettem pár lépést vissza a fához, miközben a kezeimmel gyorsan ledörzsöltem a kibuggyanó könnycseppeket az arcomról. – Különben sem biztos, hogy gond lesz. Jade nem tud semmit Jasperről, és ha nem találkoznak… – kezdtem egy mély lélegzet után.

– Tévedsz.

– Miben? – Csak pár pillanat múlva tudatosult bennem az önkéntelen mozdulat, amivel felnyúltam a mellettem lévő fa egyik ágára, és letéptem róla egy levelet. Miközben visszafordultam, pörgetni kezdtem a száránál fogva az ujjaim között – ez kicsit megnyugtatott.

– Jade nem látogatóban van itt.

– Mit tudsz? – vontam össze a szemöldökömet. A mai napra már több, mint elég sokkoló dolog ért, és nem hiányzott egy újabb.

– Nem tudom, hogy elmondhatom-e… – rázta meg a fejét Edward. – Ti farkasok olyan szoros kötelékben vagytok egymással, és ha Joshua tényleg ennyire ellenünk van, és a fülébe jut a dolog…

– Nem árulom el neki! – feleltem sértődötten.

– Magadtól nem is – kopogtatta meg a fejét halvány mosollyal az ajkain Edward.

– Ó… – sóhajtottam fel bosszúsan. – Erről teljesen elfeledkeztem. De… Le tudom zárni a gondolataimat – kezdtem lelkesebben, aztán ez az érzés el is halt rögtön. – Csak még nem tudom pontosan, hogyan…

– Nem akarom, hogy olyasmibe keveredj, ami gondot okozhat neked. Egyelőre bízd ránk, és tartsd távol magad attól a Jade-től – kérte Edward.

– Tudtam, hogy valami nem stimmel vele – mormoltam magam elé, miközben az ujjaim között szétmorzsoltam a levéldarabot.

– Ne keveredj vele konfliktusba.

– De hát, miért? Csak nem hagyhatom, hogy az ujja köré csavarja az egész falkát, miközben tudom, hogy valami vaj van a fején – tiltakoztam. Most, hogy Edward is megerősítette bennem, hogy a megérzéseim helyesek voltak, cselekednem kellett. Főleg Joshua miatt. Csak a hülye nem vette észre, hogyan néz Jade-re, és nem tűrhettem tétlenül, hogy az a némber kihasználja, aztán összetörje a szívét. Még akkor sem, ha Edward féltett engem. Lehet, hogy Jade régóta farkas volt már, de engem meg motivált, hogy a szeretteimet kellett megóvnom. Hirtelen váltottam témát, ahogy eszembe jutott a terv, amit az utóbbi napok gondjai elfeledtettek velem. – Holnaptól tényleg el akarok kezdeni harcolni tanulni – jelentettem ki.

– Nem biztos, hogy ez most… – szisszent fel Edward. Valószínűleg, még mindig nem tetszett neki az ötlet, de egyszer már megígérte, így nem visszakozhatott.

– De igen, ennek pont most jött el az ideje! – jelentettem ki magabiztosan. A szél megfordult, és esőillatot hozott magával – mintha jelet kaptam volna arra, hogy hamarosan nem csak a természetben lesz vihar. Tudtam, hogy nem sokára valamilyen módon szükség lesz az erőmre. Ha nem a falkám ellen, akkor Jade ellen. Nem halogathattam tovább a tanulást. – Szólj Alice-nek, hogy holnap kísérjen el. Én pedig beszélek Jonathannal – kezdtem, de ahogy kimondtam a nevét, már meg is bántam. Edward torkából mélyről jövő morgás hangzott fel.

– Nem akarom látni azt a mocskot – vicsorgott.

– Ő az egyetlen, aki tud segíteni nekünk – tűrtem a fülem mögé a hajamat. – A többiek nem viselnének el téged és Alice-t. Nate megteszi miattam – pirultam el.

– Miattad, hát persze… – ismételte meg Edward visszafojtott hangon.

– Kérlek, Edward – fúrtam a pillantásomat az övébe. – Muszáj megtanulnom harcolni. Szükségem van mindkettőtökre hozzá. – Edward összepréselt ajkakkal bólintott úgy, mint egy bábu, akit a madzag rángatásával kényszerítenek mozgásra. Lelkiismeret-furdalás gyötört, amiért a madzag másik végén én voltam. – Neked is jó, ha meg tudom magamat védeni. Kevesebbet kell aggódnod miattam – próbáltam felvidítani egy mosollyal.

– És ha az a korcs újra próbálkozik, legalább be tudod törni az orrát – húzta el a száját Edward. Megpróbáltam visszafojtani a kuncogásomat, de nem túl sok sikerrel.

– Gyere… – intettem a kezemmel. Az egyik fa árnyékába sétáltam, és leültem a földre – az illatok alapján még volt pár óránk a viharig. Ahogy hátradőltem, elégedett sóhaj hagyta el az ajkaimat. A fejem már majd szétrepedt, és a vízszintes testhelyzet nagyon jól esett emiatt. Edward tétován álldogált mellettem, mire magamtól egy karnyújtásnyira megütögettem a földet, aztán nagyot ásítottam.

– Fáradt vagy? – jött a kérdés, mialatt Edward elhelyezkedett mellettem megtartva a kért távolságot. Kinyújtottam a karomat, és megfogtam a kezét.

– Igen, de nem akarok visszamenni – hunytam le a szemeimet. – Csak… pihenjünk egy kicsit, jó? – kértem elnyomva egy újabb ásítást.

– Rendben. – Éreztem, ahogy Edward mutatóujja finoman végigsimít a kézfejemen, aztán meghallottam a lágy, dúdoló hangot. Élőben még sokkal nyugtatóbb és kellemesebb volt, mint telefonon keresztül, pedig úgy is teljesen elbűvölt.

– Ez micsoda? – kérdeztem félálomban lebegve. Sok klasszikus zenét ismertem, de ezt akkor a telefonban hallottam először, és nem ismertem fel. – Debussy? – találgattam. A dallamfelépítés hasonló volt, de mégis valahogy egyedi.

– Nem, ezt én írtam – halt el a dúdolás egy pillanatra. – Neked. Ez a te dalod. – A szívem hirtelen gyorsabban kezdett dobogni, aztán ismét ezernyi hang egymásutánja varázsolt el annyira, hogy ki-kihagyjon egy ütemet.

– Edward… – motyogtam, miután az ének megint lenyugtatott annyira, hogy az ébrenlét és az álom határán egyensúlyozzak. Furcsa érzés volt, mintha a testem súlytalanul lebegett volna, de az elmém még tudatában volt annak, hogy hol is vagyok éppen.

– Igen? – szakadt félbe egy újabb kérdés erejéig az altató.

– Lehet, hogy mindkettőtökre szükségem van a tanuláshoz, de csak rád van szükségem, hogy éljek – hoztam össze az utolsó értelmes mondatot. Még éreztem a hűvös, borzongató csókot a kézfejemen, aztán a gondolataim végre megpihentek.

15. fejezet

Gyakorlás

Nate és én is feszülten haladtunk a tisztás felé. Bár nem voltunk farkas alakban, pontosan tudtam, hogy Jonathan gondolatai merre járhatnak. Azóta a tévedés óta most először lesz ő és Edward egy légtérben. Szükségem volt Jonathanra az edzéshez, de fogalmam sem volt, hogy fogom elérni azt, hogy ezalatt a pár óra alatt ő és Edward ne öljék meg egymást. Megértettem Edward haragját, de azt is tudtam, hogy Nate még a „megbocsátható” kategóriába tartozó hibát követett el. És ami a legfontosabb volt, mindkettejüket szerettem. Persze, nem ugyanúgy…

A széljárásnak köszönhetően már messziről megéreztem Alice szagát – mostanra egészen hozzászoktam, és csak egy tüsszentésnyi bosszúságként fogtam fel. Aztán az orrom a levegőbe szimatolva magába szívhatta a mézes illatot is.

Amint kiértünk az utolsó fa takarásából is, a szívem gyorsabban kezdett el dobogni – mind Edward látványától, mind a várakozás félelmétől. Alice már messziről integetett nekünk, és felénk szökdelt, mint egy vidám kis gazella. Nem tudtam, mennyit tud a történtekről, de Edward vagy nem mondott neki semmit, vagy Alice csak próbált úgy tenni, mintha mi sem történt volna, úgy vélve, ezzel oldhat a helyzet feszültségén.

Ahogy oldalra pillantottam Nate-re, láttam, hogy Alice terve nem jött be. Pillantásában valami furcsa fény lobogott, és egyenesen Edward szemeibe nézett. Edward sem volt a nyugalom szobra. Bár az arcvonásai békésnek tűntek, a teste feszültebb volt, mint valaha, és a kezei ökölbe szorultak.

Gyorsan beelőztem Jonathant, egy futó ölelést adtam Alice-nek köszönésképpen, aztán Edwardhoz siettem, hogy néhány szóval lenyugtassam, mielőtt Nate karnyújtásnyi távolságba ér.

– Szia! – köszöntem neki. Egy lépéssel közelebb jött hozzám, merev tartással lehajolt, és egy csókot nyomott az ajkaimra. Kissé kábultan néztem magam elé.

– Sajnálom… – hallottam meg a halk kis szót, amint Edward hűvös lehelete végigsimogatta az arcomat.

– Mit? – nyögtem ki értetlenül. Edward egy másodperc törtrésze alatt tűnt el a látószögemből, és mielőtt észbe kaphattam volna, már hallottam a csattanást és a súrlódó hangot. A szívem az általam hallatott sikollyal együtt akart kitörni a torkomból. Nate jó pár métert csúszott hátrafelé az ütéstől kifordult fűcsomókat és sárdarabkákat hagyva maga után, az orrából pedig ömlött a vér. Egy pillanatig csak álltam döbbenten rá bámulva, aztán a sokkhatás helyét átvette a düh és az aggodalom. – Megőrültél? Teljesen elment az eszed? – ordítottam Edwardnak, miközben Nate-hez sietve letérdeltem mellé a fűbe. – Jól vagy? Mindjárt… Mindjárt szerzek valami zsebkendőt, vagy… – néztem rá aggódva, miközben szétszórtan kapkodtam a ruhám zsebei felé.

– Sebbi bajob… – jött orrhangon a válasz, mikor végre megtaláltam a keresett zsebkendőt, és arrébb akartam tolni a nagy férfikezet az útból, hogy óvatosan rányomjam a betört testrészre. – Hagyjál… – ellenkezett Nate, és átvette tőlem az anyagdarabot. Bosszúsan álltam fel mellőle, azt figyelve, hogy tényleg minden rendben van-e vele, vagy csak játssza a keményet. Alig fél perc kellett csak, hogy elálljon a vérzés, de a vékony anyag teljesen szétázott. Gyorsan kerestem egy másikat, majd Nate felé nyújtottam. Csak azután adtam át magam a haragnak, miután láttam, hogy jól van.

– Mi a jófene volt ez? – fordultam Edward felé, aki Jonathan felé pislantott, majd összeszorítva a száját lehajtotta a fejét.

– Megmondtam neki a múltkor, hogy ha hozzád ér, megbánja – motyogta Edward lesütött szemmel, szinte anélkül, hogy az ajkai megmozdultak volna.

– Nem érdekel, mit mondtál neki! Hogy képzelted, hogy csak úgy megütöd, és betöröd az orrát? Hogy a…? – kiabáltam magamból kikelve.

– Én kértem. – Hirtelen elakadt a szavam, és döbbenten fordultam Jonathan felé, aki épp akkor tápászkodott fel a földről. Az arca még pirosas színű volt a letörölt vér miatt, és az orra is be volt lilulva, de ettől függetlenül úgy tűnt, semmi baja.

– Te kérted? – ismételtem meg kérdésként, amit mondott.

– Igen.

– Azt kérted, hogy üssön meg? – Azt hiszem, elég hülyén nézhettem ki tátott szájjal, de jelen pillanatban ez egyáltalán nem foglalkoztatott.

– Igen – jött az újabb egyszerű felelet, nekem meg kényszerem támadt arra, hogy újra betörjem Jonathan orrát.

– Miért kérted volna meg, hogy törje be az orrodat? Hirtelen mazochista lettél? – A hangom kezdett magasabb lenni a bennem felhalmozódott sok kavargó érzéstől.

– Egyszerűen csak lezártuk a dolgot. Ennyi – jelentette ki Nate, és mintha mi sem történt volna ellépett mellettem, és a mező közepe felé sétált. A levegőt kapkodva néztem utána, aztán megráztam a fejemet.

– Ti nem vagytok normálisak – hitetlenkedtem.

– Férfiak… Hagyd rájuk. Ha nekik az a jó, hogy laposra verik egymást – lépett hozzám Alice kissé megkönnyebbült arcot vágva, majd a karomat megragadva a mező széle felé kezdett húzni.

– Hé, mit csi… – próbáltam tiltakozni.

– Biztonságosabb hátrébb, amíg bemutatót tartanak – felelte meg a ki nem mondott kérdésemet.

– Bemutatót? – Már el is felejtkeztem róla, mi miatt vagyunk itt, de valahogy lehetetlennek tűnt, hogy a történtek után ép bőrrel megúszhatna bárki is egy ilyesfajta szemléltető előadást. – Na nem, nem hagyom, hogy ezek ketten most egymásnak menjenek! – húztam ki a karomat Alice ujjai közül.

– Nyugi, nem lesz gond – mosolygott rám Alice teljesen nyugodtan.

– Honnan tudhatnád? – utaltam a jelen helyzetben fennálló akadályokra, amik miatt Alice se az előbbi pofont nem láthatta előre, se az ezután következőket.

– Ilyenek a férfiak. Ha tudnád, hogy Edward, Emmett és Jasper hányszor mentek már egymásnak – legyintett. – Jól képen törlik egymást, és ezzel el van felejtve az egész. Kiadják a dühüket, és lenyugszanak. Higgy nekem! – paskolta meg a kezemet, aztán lehuppant a fűbe. Nagyot sóhajtva követtem a példáját. Még mindig nem szoktam hozzá, hogy ilyen könnyen vegyem az ilyesmit. Persze, tudtam, hogy a farkasok és a vámpírok is szinte sérthetetlenek, és La Push-ban is hallottam róla, hogy a fiúk néha egymásnak ugrottak, sőt, az emlékeikben láttam is néhány esetet, de emlékként látni valamit, és a valóságban átélni két teljesen különböző dolog volt.

– És ez téged ennyire nem zavar? – kérdeztem meg fél percnyi szünet után, miközben pillantásomat Nate-en tartottam, aki épp most vette fel a farkas alakját. Egy másodpercre elkaptam Edward pillantását is – úgy nézett rám, mint egy kölyökkutya, ami épp az előbb tépte szét a papucsomat.

– Persze, hogy zavar – húzta végig párszor a kezét a fűszálak között elgondolkozva Alice. – Én is nő vagyok, és mint ilyen, inkább az eszemmel szeretem megoldani a dolgokat, nem az erőmmel. De a férfiak mások. Szeretik fitogtatni az erejüket, mert önbizalomhiánnyal küszködve azt hiszik, hogy ettől lesznek férfiak. Ez van. Vagy megszokod, vagy megszöksz. – Felsóhajtva fordítottam ismét a figyelmemet a fiúk felé. Edward épp feltűrte az ingujját. Biztos voltam benne, hogy direkt lassabban készülődnek a harchoz, csak hogy Alice megnyugtathasson.

– Hát, a második lehetetlen – nyugodtam bele nagyjából. A gondolat, hogy bármi miatt is elhagyjam Edwardot abszurdnak tűnt. – De akkor is mérges vagyok!

– Szíved joga – kuncogott fel Alice. – És néha nem árt a fiúknak egy kis büntetés a részünkről… – nézett rám cinkos pillantással.

– Kezdhetjük? – hallottam meg Edward hangját. Felnéztem rá, és a büntetést elkezdve faarccal bólintottam. Láttam, ahogy megfeszülnek a vonásai egy pillanatra, de aztán a hatalmas, sötétbarna farkas felé fordulva koncentrálni kezdett. Még akartam valamit kérdezni Alice-től, de mikor meghallottam Nate morgását, inkább a tisztás közepén folyó eseményekre figyeltem. Nagyon reméltem, hogy Alice-nek igaza van, és a bemutató nem fordul át valami másba.

– Farkasként a legfontosabb, hogy mindig mozgásban maradj – szólalt meg hirtelen Edward. A karjait maga elé nyújtotta, a lábait enyhén berogyasztotta, hogy bármikor előrevethesse magát. – Nagyok vagytok és erősek, de mi éppúgy, és ha közelharcra kerül a sor egy az egyhez arány esetében elég kétes az esély. A lényeg, hogy ne kapjunk el addig, amíg nem mehetsz torokra. – Megborzongtam egy pillanatra, miközben felgyorsultak az események. Egyszerű emberként valószínűleg semmit sem láthattam volna a bemutatóból csak egy villámgyors fehér és barna foltot, de így szinte minden részletet megfigyelhettem.

Jonathan csaholva kezdett rohanni cikk-cakk alakban, miközben Edward utána vetette magát – egy idő után már nem voltam biztos benne, hogy ki kerget kit. Az egyik félfordulatnál Nate kitért előle, és hirtelen ellökve magát a talajtól oldalról vetette rá magát Edwardra. Éreztem, hogy egy pillanatra kihagy a szívem, és mintha lassítva láttam volna az ugrást és a csattogó fogakat, amik vészesen közeledtek a hófehér nyak felé.

Aztán halk nyüszkölő hang hatolt a füleimbe, ahogy a két kemény marok megragadta a barna bundát. Edward a farkas nyaka felé kapott a fogaival, de Nate néhány csomó szőrt nem sajnálva kifordult a kezeiből, és a hátára zuhanva bukfencezett egyet. Ijedten fel akartam ugrani, de mire megtehettem volna, a farkas azonnal talpra is ugrott.

– Ha mégis egy vámpír markába kerülsz – folytatta Edward teljesen nyugodt hangon, miközben nem vette le a szemét az ellenfeléről. –, az első és legfontosabb cél, hogy elkerüld a fogait bármi áron! – nyitotta szét a markát, amelyből néhány szőrcsomó hullott a fűbe. Miközben beszélt, mindketten csak lassan köröztek egymás körül. – A második, hogy próbálj szabaddá válni, marj a kezébe vagy az arcába, a lényeg, hogy elengedjen, és amint a földre értél, akkor is, ha megsérültél, kezdj mozogni. Semmiképpen sem maradhatsz egyhelyben! Soha! – Edward meglepetésszerűen előre vetette magát.

Karjai Nate felé voltak nyújtva, mintha csak magához akarta volna ölelni, de ez egy halálos ölelés lett volna, ha véresen komolyan folyik a harc. A farkas kitért az ugrás elől, így nem kapta telibe a vetődés, de Edward ujjai még meg tudták ragadni a hátsó lábát, amitől hasra esett. Fejét azonnal hátravetve próbálta megmarni az őt szorító kezet, így az végül eleresztette. Mindketten rögtön felpattantak nem hagyva időt a másiknak arra, hogy kihasználja a lehetőséget.

– Nem, még nem! – Egy pillanatig összezavarodva néztem Edwardra, majd rájöttem, hogy most nem hozzám, hanem Jonathanhoz beszél.

– Mit mondott? – kérdeztem normális hangerővel, úgyis tudtam, hogy Edward meghallja.

– Semmit.

– Edward! – fortyantam fel.

– Azt mondta, hogy próbáld ki te is, de még nem állsz rá készen. Előbb még mutatunk pár fogást, és… – próbált meggyőzni.

– Nem! Meg akarom próbálni – álltam fel, és lesöpörtem a rám ragadt fűszálakat.

– De… – tiltakozott erőtlenül Edward, mire morcos pillantást vetettem felé belefojtva ezzel a szót.

– Mindjárt jövök – futottam az erdő felé. Szemérmesen körbepislogva gyorsan lekapkodtam magamról a ruháimat az egyik fatörzs mögé bújva, aztán az átváltozásra koncentrálva felöltöttem a másik alakomat. Kellemes kocogótempóban tértem vissza a többiek közé, miközben igyekeztem teljesen lezárni az elmémet. Tétován megálltam Edward előtt, és a szemeibe néztem. Aztán rájöttem, hogy nem gondoltam át az egészet rendesen. Ez így nem fog menni. Fejemet a földre hajtva tettem az orromra a mancsaimat, miközben szűkölő hangot hallattam. Egyszerűen képtelen voltam még csak játékból is nekimenni Edwardnak.

– Valami baj van? – Edward ijedten nézett az Alfámra. Hallottam, ahogy Nate gondolatban egy „nem tudom”-mal felel neki, aztán megéreztem a gyengéd ujjakat a bundámban. – Ha félsz, nem kell még kipróbálnod – motyogta nekem Edward. Kissé sértődötten ráztam meg a fejemet, aztán tétova pillantást vetettem a kezére, ami még mindig engem simogatott. Figyeltem a bennem lévő ösztönlényt, ami eddig Edward közelében nyugtalanná vált, de mintha mostanra megértette volna, hogy a bizarr helyzet ellenére biztonságban van. Furcsa, nyugodt érzés szállt meg hirtelen, de megkönnyebbült nevetés helyett csak vakkantani tudtam. Edward félreérthette, mert visszahúzta a kezét.

Felpattantam, mire ő is felállt, és tett hátrafelé pár óvatos lépést – a testtartása védekező volt, és észrevettem, hogy Nate és Alice is úgy figyelnek engem, mintha attól tartanának, bármelyik pillanatban Edward torkának ugorhatnék ténylegesen támadó szándékkal. Szusszantottam egyet, és lassú mozdulatokkal Edwardhoz sétáltam.

Nem bántalak. – Akartam közölni vele, de csak akkor lettem biztos benne, hogy ez sikerült is, mikor ismét leguggolt elém.

– Edward… – Alice hangja egy kissé ijedt volt.

– Nem lesz gond – felelte Edward halk hangon, majd ismét felém nyújtotta a kezét, de mielőtt elérhetett volna, oldalra fordítottam a fejemet, és kidugva a nyelvemet, végignyaltam a tenyerén újra és újra. Tudtam, hogy ezzel megszegem a magamnak tett ígéretet, miszerint a történtek miatt most igenis kemény leszek Edwarddal, de nem bírtam visszafogni az örömömet. Ahogy láttam Edward arcán felragyogni a mosolyt, a farkam önkéntelenül heves csóválásba kezdett.

Mindjárt hányok, ez undorító… – hatolt az elmémbe Nate gondolata. Tudtam, hogy nem nekem szánta, és nem megbántani akart vele – egyszerűen csak így érzett –, mégis rosszul esett. Abbahagytam a nyalogatást, de Edward ujjai ahelyett, hogy visszahúzódtak volna, megint simogatni kezdtek.

– Mi a baj? – kérdezte most már tőlem.

Nem tudlak bántani… – nevettem fel gondolatban. Egész eddig az volt a gond, hogy féltettem magamtól Edward testi épségét, most pedig, mikor harcolnom kéne vele, a bennem lévő farkas feleszmélve az igazságra, nyugovóra tér. Edward is halkan felkuncogott a helyzet ironikusságán.

– Én sem tudnálak téged, te kis buta – Edward keze az állam alá csúszott, és megemelve a fejemet egy puszit nyomott a hozzám tartozó fekete, nedves orra. Jonathan gondolatban már öklendezett, de próbáltam kizárni a gondolatait. – Erre van Alice, vele fogsz gyakorolni, nem velem – nevetett fel.

Alice közelebb libbent hozzám, meghajolt, mintha most találkoztunk volna először, és bemutatkozott.

– Itt vagyok, ragyogok. Alice, a bokszzsák. – Gondolatban felkuncogtam a lelkesedésén, aztán bólintottam.

Ha… nem tudnék uralkodni magamon, vagy túl messzire mennék… – kezdtem tétován.

– Megállítunk, mielőtt szétcincálnád Alice-t – nevetett fel Edward.

De tényleg! Ez nem vicc! – kértem komolyan.

– Nem lesz baj – simított végig még egyszer a fejemen, aztán felállt, és Jonathannal együtt arrébb sétált. – Vegyétek fel a kezdőpozíciót! – utasított minket.

Kitámasztottam a hátsó lábamat, lehajtottam a fejemet, de a szemeimet kitartóan Alice-re szegeztem, miközben ő a bal lábát előrébb tette, hogy a testsúlyát áthelyezhesse rá, a kezeit pedig védekezően felemelte.

– Rendben… Isabella, próbáld meg elkapni Alice-t. – Hallottam meg az újabb kérést. Morogva akartam ellökni magam a földtől, hogy rávessem magam a prédámra, de Edward hangja félbeszakított. – Nem, nem, nem! Nem figyeltél az előbb? Mozogj, zavard össze, és csak utána támadj! – foglalta össze mindazt, amit már egyszer elmondott.

Igyekeztem megfogadni a tanácsait, folyton mozgásban maradtam, és ha Alice-nek sikerült elkapnia, akkor addig mozgolódtam és vicsorogtam, amíg nem sikerült kiszabadítanom magamat. A végén már egyre ritkábban kerültem a kezei közé, és kétszer sikerült a torka közelébe érnem. Edward, valahányszor valami nem ment, bemutatta Nate-tel, de ha valami fejlődést mutattam, azonnal megdicsért. A nap végén észrevettem, hogy túlságosan is élvezem a harcot – legalább is, ha nem életre-halálra megy, akkor mindenképpen.

Elégedetten bújtam elő a fák közül, miután ismét emberi alakot öltöttem, és felvettem a ruháimat. Nate, bár megvárta, amíg visszajövök, azonnal közölte, hogy előre megy La Push-ba, így meg sem kellett kérnem rá, hogy hadd búcsúzzak el Edwardéktól.

– Még mindig nagyon haragszol? – motyogta Edward, miután Alice egy ölelés után eltűnt a Cullen ház felé vezető irányban – valószínűleg, direkt hagyott minket egyedül.

– Minden okom megvan rá, vagy nem? – vontam fel a szemöldökömet.

– De – bólintott.

– Néha olyan vagy, mint egy lökött tinédzser – ráztam meg a fejem, aztán megöleltem, és a mellkasába fúrtam a fejemet. Egy megkönnyebbült sóhaj hagyta el a tüdejét. – Miért is nem tudok mérges lenni rád… – suttogtam bele az inge anyagába. Éreztem, ahogy egy pillanatra megfeszül a keze a hátamon.

– Menned kéne, hamarosan sötétedik – tolt el magától végül. Értetlenül pislogtam fel rá.

– Valami gond van?

– Nincs – felelte, de az arcáról lerítt, hogy füllent. – Csak nem akarom, hogy bajod essen hazafelé, és biztosan jól esne a mai nap után egy kis pihenés is – mosolygott rám, de mintha csak magára erőltetett volna valami boldogság-maszkot.

– Már meg tudom védeni magam – jelentettem ki enyhén eltúlozva a ma tanultakat.

– Azt hiszem, azért még nem ártana pár lecke.

– Holnap? – kérdeztem rá. Nem tudtam, mi lehet Edward baja, de libabőrös lett a karom a kellemetlen érzéstől, ami elöntötte a mellkasomat.

– Rendben, holnap – egyezett bele. Kissé megnyugtatott, hogy másnap is látni fogom, bármi is a gond. – De most tényleg menj! – kaptam még egy utolsó csókot, aztán egy óvatos tolómozdulattal elindított a megfelelő irányba.

Tétován tettem meg az első lépéseket, aztán felgyorsítottam. Biztosan csak beképzelem az egészet, és valójában semmi probléma – győzködtem magam. Visszafordultam, hogy egy utolsót integessek Edwardnak, és az önhitegetésem azonnal összeomlott. Még elkaptam a gondterhelt arckifejezést, ami a tekintetét uralta, mielőtt ismét felvette volna a nekem szánt álarcot.

A szívemmel a torkomban haladtam a fák között, miközben az agyam saját magát kínozta az ostobábbnál ostobább gondolatokkal. Már a legrosszabb járt a fejemben – vagyis, hogy Edward mégis csak el akar hagyni engem, ahogy előző nap felvetette ötletként –, mire beértem La Push-ba. Reméltem, hogy Alice szólna róla, ha így lenne, de egyszerűen nem voltam képes megnyugodni.

Miután lefektettem az öcsémet etetés és fürdetés után, én is korán ágyba bújtam, de sokáig nem tudtam még elaludni. Valahányszor becsuktam a szememet, Edward kényszeredetten mosolygó arcát láttam magam előtt. Végül úgy döntöttem, hogy inkább olvasok valamit, mert bármi jobb annál, hogy egyik oldalamról a másikra gördülök, és idegeskedek, de mielőtt felülhettem volna az ágyban, ajtónyitódást és -csukódást hallottam. Épp a villanykapcsoló után tapogatóztam, mikor rádöbbentem, hogy a halk léptek nem a mosdó felé vezetnek, hanem le a földszintre.

Talpra tornáztam magam, és épp akkor értem az ablakhoz, mikor Jade kilépett a bejárati ajtón. Körbepillantott, mintha attól félne, figyeli valaki – gyorsan behúzódtam a fal mellé, hogy ne vegyen észre –, aztán elindult. Botladozva húztam fel a cipőimet, aztán tétovázva pillantottam a kiságy felé. Edward édesdeden aludt, de mégsem akaródzott magára hagynom. Végül az győzött meg, hogy ha Jade valami rossz dologban sántikál, az nem csak Edwardéknak, a farkasoknak, de akár a testvéremnek is árthat.

Gyors, de halk léptekkel rohantam le a földszintre, magamban remélve, hogy Edward nem ébred fel addig, amíg vissza nem érek. Odakint igyekeztem észrevétlenül lopakodni arra, amerről Jade illatát éreztem, miközben reméltem, hogy még nem jutott túl messzire. Szerencsére, az orrom azt jelezte, hogy emberi alakban maradt, így könnyebb dolgom volt a követésével, egészen addig, amíg a tengerparthoz nem értem. Megbújtam az első emelkedőn lévő szikla mögött, és onnan pislogtam ki.

Jade a homokban haladt, teljesen sík terepen, ezért esélyem sem volt úgy követni, hogy ne vegyen észre. Elgondolkozva néztem körbe, aztán hirtelen elhatározásból a sziklák mentén a tengerhez rohantam. Szerencsére a testhőmmel már nem éreztem a víz éjszakai jegességét, így anélkül merültem el benne, hogy az infarktustól vagy izomgörcstől kelljen tartanom.

Próbáltam halkan haladni a vízben – ameddig csak képes voltam visszatartani a lélegzetemet, lent maradtam, és csak néha jöttem fel friss oxigénért –, és a másik oldalon lévő sziklákig úsztam, amelyeken Jade alig fél perce mászott át. Szerencsém volt, mert félig a vízben lebegve egy kis kiszögelésben meg tudtam bújni úgy, hogy rálássak arra, mit csinál.

Jó pár percig csak üldögélt egyhelyben a homokban, és már kezdtem azt hinni, hogy a paranoiám vett csak rá arra, hogy kémfilmbe illő nyomozásba vessem magam, mikor hirtelen felkaptam a fejem. Tisztán kivehető volt a léptek zaja – valaki közeledett.

16. fejezet

Újfiú

Lélegzet-visszafojtva vártam, hogy feltűnjön az idegen, akinek a lépteit hallom. Biztos voltam benne, hogy nem a falka egyik tagja az, mert őket megismertem volna a neszekből, amiket okoznak járás közben. Ez is az egyik előnye volt a farkaslétnek – az ember hallása kiélesedett.

Előre-hátra mozgattam a lábaimat, hogy fenntartsam magam a vízfelszínen, miközben ujjaimmal feljebb húztam magam a sziklafalon, hogy jobban rálássak a sík terepre. Jade is meghallotta az érkezőt, mert felkelt, és magára öltött egy csábos mosolyt. Hirtelen végigfutott az agyamon, hogy talán, nem is valami gonosz terv kieszelése miatt van itt, hanem csak éjszakai találkozóra jött valamelyik la push-ival. Kíváncsi lettem volna, hogy vajon Joshua mit szólt volna ehhez… Fogalmam sem volt, hogy Jade mennyire tudta már elkábítani a női praktikáival, de reméltem, hogy ha sikerül lebuktatnom őt, akkor Josh mellénk áll majd.

Az izgatottságtól beharapott szájjal figyeltem, ahogy távolabb tőlem, a parti sziklák mögül előbukkant egy magas és izmos férfi. Csak mikor közelebb ért, és kisöpörte a haját az arcából, akkor jöttem rá, hogy egy keveset tévedtem… Bármilyen fejlettnek is tűnt testileg az illető, valójában még csak egy kölyök volt. Ouray, a fiú, akivel Jonathan is beszélt lent a házaknál.

Láttam, ahogy a szemei elkerekednek és mohón falják Jade látványát, és végigfutott rajtam a gondolat, hogy mindjárt hányok. Persze, teljesen természetes reakció volt ez egy tinédzserfiútól, akivel egy felnőtt – és legnagyobb sajnálatomra, be kellett ismernem, hogy gyönyörű –, nő kacérkodott, mégis felfordult tőle a gyomrom. Jade pedig még rátett egy lapáttal. Beletúrt a hajába, és mosolyogva tett pár lépést Ouray felé.

– Örülök, hogy eljöttél! – szólalt meg, mire Ouray rozsdabarna arcbőre vöröses árnyalatot vett fel.

– Azt mondtad, hogy fontos… – Ha nem lett volna komoly a helyzet, viccesnek találtam volna Ouray viselkedését. Mintha csak a régi sulimban a srácokat láttam volna, akik majdnem elájulnak, miközben beszélnek egy lánnyal, mégis próbálják játszani a nagyon lazát.

– Igen, nagyon is fontos. Az összes la push-i és forksi, sőt, ki tudja, talán az egész emberiség sorsa múlik rajta – túlzott Jade, de ezzel elérte, hogy Ouray odafigyeljen rá. Mint a legtöbb fiatalt, őt is vonzotta a világmegmentő szerep, főleg, ha a jutalom egy olyan bombázó volt, mint aki most előtte állt.

– Itt a világvége? – nevetett fel mélyebb hangon. Látszott rajta, hogy túlzásnak véli Jade kirohanását, de örömest segítene neki szinte bármiben.

– Ha nem állítjuk meg… igen. Tényleg eljöhet – komolyodott el Jade arca, amivel együtt Ouray-éről is leolvadt a magabiztosnak tűnő mosoly. – Valamit mutatnom kell neked, aztán tudnom kell, mit is gondolsz.

– Rendben – bólintott a fiú.

– Ugye, ismered azokat a mondákat, amik a quileute-ok eredetéről szólnak? – A levegő bent akadt a tüdőmben. Nem, ezt nem teheti! Erre még Jade sem vetemedne! Szigorúan tilos volt bárkinek is elmondanunk, hogy mik is vagyunk. Igaz, hogy Ouray hamarosan úgyis beavatott lett volna, de így előre akkor sem szólhatunk neki semmiről. Túl veszélyes lenne. Egyfelől nem tudhattuk, hogyan is reagál majd erre az egészre – kellett volna mellé valaki, aki le tudja nyugtatni, egy vezető, akiben bízhat és aki megérti, mint Jonathan. Másfelől, amíg nem volt farkas, és nem volt egy alfa irányítása alatt, bárkinek kiadhatta volna a titkunkat, ha úgy dönt, hiszen, nem kötötte semmiféle parancs.

– Persze, hogy ismerem – bólintott Ouray.

– Mit szólnál ahhoz, ha azt mondanám, hogy ezek a mondák, nem pusztán mesék? – lépett még közelebb a fiúhoz Jade, és egyenesen a szemeibe nézett. Szinte láttam a tekintetében az őrült lángolást. – Mit szólnál, ha azt mondanám, hogy farkas vagyok? – érintette meg Ouray karját, aki egy pillanatig megütközve nézett rá, aztán elnevette magát.

– Értem már… Ez egy játék, igaz? – Ahhoz képest, hogy csak tizennégy éves volt, eléggé felbátorodott Jade viselkedésén, mert előrébb hajolt, hogy a száját Jade ajkaira nyomja. Mielőtt megtehette volna Jade kitért a mozdulata elől, és arrébb sétált pár lépést. A tenger moraján keresztül is hallottam Ouray csalódott nyögését.

– Nem, ez egyáltalán nem játék! Ez a valóság! Ha megígéred, hogy nem fogsz megijedni, akkor megmutatom. Elég bátor vagy hozzá? – Jade pillantása elég kihívó volt ahhoz, hogy felébressze Ouray-ben a férfiönérzetet.

– Igen, elég bátor vagyok – felelte, bár az arcán még mindig látszott, hogy nem veszi komolyan azt, amit Jade mondott.

Az ujjaim a sziklába martak. Visszaérni már nem lenne időm a házakhoz, hogy szóljak Jonathannak, állítsa le Jade-et, ha pedig én leplezném le magam, hogy közbeavatkozzak, akkor lehet, hogy olyasmiről maradnék le, ami terhelő bizonyítékkal lehetne Jade ellen, vagy ami fontos lehet ahhoz, hogy megvédjem a szeretteimet. Pillanatnyilag az tűnt a leghelyesebb döntésnek, ha csak külső szemlélőként veszek részt az eseményekben. Ouray nem sokára úgyis közénk fog tartozni majd – ha meglátja Jade-et átváltozni, a sokktól talán, már ma éjszakától –, és remélhetőleg, addig nem csinál majd semmi galibát. Ennyi kockázatot vállalnom kellett a hosszú távú győzelemért.

– Akkor figyelj! – Jade ujjai az őt fedő könnyű nyári ruha combközépig érő alja alá futottak, hogy egyetlen mozdulattal lehúzza magáról. Hallottam Ouray újabb halk nyögését, a látvány igencsak a kedvére volt, legalább is fél másodpercig. Aztán Jade megremegett, és végbement az átalakulása. Beljebb húzódtam a szikla takarásába, és nyakig merültem a vízben, nehogy Jade állati alakjában megérezze az illatomat.

A rémült kiáltás visszaverődött a sziklafalról. Ouray kikerekedett szemekkel és tátott szájjal lépett hátra párat, hogy aztán a lábai felmondják a szolgálatot, és a homokba huppanjon. Így ülve próbált meg tovább hátrálni, miközben a már teljesen átváltozott farkas egyenesen ránézett. Láttam, ahogy az ő testén is apró remegések futnak végig, de nála úgy tűnik, még nem jött el a megfelelő idő.

– Istenem… – halálra vált hanggal suttogott az éjszakába, miközben képtelen volt levenni a szemét Jade-ről. – Kérlek, ne ölj meg… – A farkas megrázta a fejét, de nem voltam biztos benne, hogy Ouray rájött-e, hogy ez egy neki szánt válasz volt. Egészen addig sóbálvánnyá válva ült a homokban, míg Jade újra meg nem rázkódott, és vissza nem változott. Igaz, hogy Ouray most is őt bámulta, miközben visszavette a hófehér ruhát, de az arcán már egyáltalán nem a kamaszos vágyódás jelei látszottak. – Te… Te tényleg farkas vagy… – nyögte ki fél percnyi csend után.

– Az vagyok – bólintott Jade egyszerűen. Feljebb nyomtam magam a vízben, hogy jobban haljam, miről beszélnek.

– De nem bántottál… – Ouray a kezére támaszkodva felnyomta magát a földről.

– Quileute leszármazott vagyok. Ha ismered a mondákat, tudod, hogy a quileute farkasok feladata megvédeni a törzs tagjait a veszélytől – magyarázta Jade most már felöltözve.

– Ez… Nem volt semmi – rázta meg a fejét Ouray, mintha még mindig azt várná, hogy nem sokára magához tér egy álomból a saját pihe-puha ágyikójában.

– Te is képes leszel rá! – Jade eddig megtartotta a rémült fiútól a távolságot, de most ismét közelebb lépett hozzá. – Érzed a testedben a változást, nem igaz? – emelte fel a kezét, és végigsimított az izmos mellkason. Ouray mozdulatlan maradt, de nem húzódott el. – Érzed, hogy erősebb vagy – lépett el mellette Jade, miközben ujjai még mindig a barna bőrön táncoltak. Mikor a háta mögé került, onnan sziszegett a fülébe, mint egy kígyó, aki épp most akarja átadni a romlást hozó almát. – Hogy gyorsabb vagy. Hogy a világ kitárult a szemeid előtt – a hangok, a színek, az illatok… Nem igaz?

– De… – lehelte maga elé Ouray. – Én is farkas lehetek? Azzá teszel? – kérdezte átszellemült vonásokkal. Egy fiatal fiú számára ez az egész egy nagy kaland volt. Benji sem érezte soha tehernek, inkább kiélvezte a farkaslét előnyeit.

– Magadtól is farkas leszel, de… Ez óriási felelősséggel és komoly döntésekkel jár együtt – állt meg ismét a fiú előtt Jade, miután tett körülötte egy teljes kört.

– Döntésekkel?

– Döntésekkel, amiktől emberéletek függnek majd – erősítette meg az előbb mondottakat Jade.

Hirtelen megmerevedtem, ahogy újabb lépések hangját hallottam meg a távolból. Jade is abbahagyta a beszédet, és felemelve a fejét körbekémlelt. Épp az utolsó pillanatban tudtam lebukni a víz alá. Körülbelül egy fél percet vártam odalent a torkomban dobogó szívvel, aztán óvatosan fellöktem magam. A sziklákhoz simulva kukkantottam ki a partra, de már csak annyit láttam, hogy Jade a part mentén távolodik tőlem, míg Ouray az ellenkező irányban a sziklákon átmászva a házak felé tart. Bosszús sóhaj hagyta el a számat, mikor megláttam a két fiatalt, akik megzavarták a megbeszélést és a kémkedésemet. Ismertem őket látásból, ők is la push-iak voltak, és nemrég kezdtek el együtt járni – valószínűleg ez volt az oka az éjszakai andalgásuknak is.

Gyors karcsapásokkal indultam vissza a tengerben oda, ahonnan elindultam. Ázott ürge módra csöpögött rólam a víz, mikor kimásztam a partra, de ez jelen pillanatban cseppet sem foglalkoztatott. Az már annál inkább, hogy mit kezdjek azzal, amit megtudtam. Vagyis, hogy egyáltalán, mit is tudtam meg pontosan, mert még ebben sem voltam biztos…

Csak annyit tudtam, hogy Jade elárulta a titkunkat valakinek, aki egyelőre kívülállónak számított. Igaz, hogy őt nem kötötte az alfai parancs, de biztos voltam benne, hogy Jonathan elküldené emiatt La Push-ból. A kérdés már csak az volt, hogy ez lenne-e a legjobb a számunkra. Pár nappal ezelőtt még simán száműzettem volna Jade-et, de most stratégiailag nem voltam biztos benne, hogy ez jó lépés lenne-e.

Sorra vettem a lehetőségeket, de csak azt értem el vele, hogy a végére megfájdult a fejem – az utóbbi napokban most már sokadszorra. Ha szólnék Nate-nek, két dolog történhetne: az egyik, hogy mindenki mellém áll, Jade elmegy, és talán, tovább folytatja úgy a titkos kis üzelmeit, hogy én nem tudom szemmel tartani, és emiatt lépéselőnyben lesz; a másik, hogy csak Jonathan áll mellém – végül is, az én szavam áll majd Jade-ével szemben, és nem igazán hittem, hogy Ouray bármi rosszat mondana róla –, Jade kimagyarázza magát valahogy Joshuának, aztán elmegy, és Joshua felrúgva mindent vele tart, Jade pedig megint csak felügyelet nélkül viheti véghez a terveit. Egyik sem tűnt megfelelő alternatívának, viszont farkasként hogyan tudtam volna eltitkolni a többiek elől az egészet? Igaz, hogy az elmémet le tudtam zárni a többiek előtt, de voltak olyan helyzetek, amikor szükséges volt, hogy beengedjem őket a gondolataimba.

Összezavarodva dőltem hátra a homokban, miközben a fejem felett a csillagokat bámultam. Végül ez és a szabad asszociáció volt az, ami segített megoldani a kérdést. A csillagos égről eszembe jutott egy szoba plafonja, amiről pedig maga a tulajdonos, és az, hogy ha stratégiai tervet kell kidolgozni, akkor nála jobbat úgysem találhatnék. Azonnal felpattantam a földről, hogy felkeressem, mikor eszembe jutott az öcsém. Bosszúsan sóhajtottam fel, és először mégis inkább hazafelé vettem az irányt.

Szerencsére, Edward ugyanolyan békésen aludt a kiságyában, mint mikor otthagytam. Mivel most már tényleg úgysem tudtam volna elaludni, ezért odaültem az ablak mellé, és türelmetlenül vártam, hogy végre felkeljen a nap. Egy egész örökkévalóságnak tűnt, mire megláttam az első sugarakat. Rápillantottam a szekrénypolcon álló órára – hat óra tizenkét perc volt.

A kiságyhoz sétáltam, és a mutatóujjamat kinyújtva végigcirógattam Edward apró orrát. Cümmögött egyet a szájával, de nem ébredt fel. Elmosolyodtam, aztán megismételtem a műveletet. Mikor felnyitotta a szemeit, vádló tekintettel pillantott rám.

– Sajnálom, pöttöm, de fontos dolgom van… – hajoltam le hozzá, hogy adjak neki egy békítő puszit. – Átviszlek Juliette nénihez, és ott majd szundizhatsz tovább, rendben? – emeltem ki a kiságyból, és a pelenkázó asztalra fektettem. Gyorsan tisztába tettem, aztán lesiettünk a konyhába, hogy egy gyors reggeli után elindulhassunk.

Juliette még köntösben, álmos tekintettel állt a tűzhely mellett, és egy hatalmas serpenyő tojást kevergetett, mikor beléptem a konyhába.

– Jaj, megijedtem, hogy már a fiúk érkeztek meg – fújta ki a bent tartott levegőt, mikor meglátott. – Szia! Hogyhogy ilyen korán? – nézett rám kérdőn, aztán elnyomott egy ásítást.

– Hát, az igazság az, hogy megint rád akarom sózni Edwardot – pirultam el. Juliette elmosolyodott, aztán letette a főzőkanalat, és kitárt kezekkel felénk lépett.

– Ugyan, én imádom, mikor velem van – vette át. – Megint Cullenékhoz mész?

– Hogy találtad ki… – vigyorogtam rá.

– Jóstehetség vagyok – vonta meg a vállát somolyogva. Lehuppantam az asztal melletti székre, miközben magamba szívtam a friss tojásrántotta illatát. A gyomrom halkan megkordult, de igyekeztem nem törődni vele.

– Figyelj csak… – pillantottam Juliette-re féloldalasan.

– Na, mondd, mit tehetek még érted? – nevetett fel jókedvűen, mintha minden reggeli fáradtsága elmúlt volna az öcsém közelében.

– Hát, van valami terved délutánra? – érdeklődtem.

– Eddig nem volt, de ahogy az arcodat elnézem, mindjárt lesz – tette be az etetőszékbe Edwardot, aztán egy tányért tett elém, és a serpenyőből egy jó nagy adag tojást halmozott rá. Hálásan vettem a kezembe a villát, hogy aztán megkóstoljam az első falatot.

– Mmm… Ez isteni! – nyögtem fel.

– Örülök, hogy ízlik – ült le a mellettem lévő székre Juliette, miután lekapcsolta a tűzhelyet, és a tányérom mellé helyezett egy pohár narancslevet. – Nos, mi is lesz a délutáni programom? – kíváncsiskodott.

– Csak arra gondoltam, hogy elmehetnénk végre a városházára, és utánanézhetnénk Jade történetének – kortyoltam bele a poharamba. Nem halogathattam tovább a kutatómunkát, bármennyire is untam már előre a régi iratok átnézését, mert reménykedtem benne, hogy talán, találok valami olyasmit, ami segíthet.

– Rendben, benne vagyok – bólintott Juliette. – Jobb lenne hamar túlesni rajta, mert Joshua már így is fülig belezúgott. De… én remélem, hogy nem találunk semmit – kezdte az ujjával zavartan piszkálgatni az asztal szélét.

– Miért? – hökkentem meg – lehetetlennek tűnt, hogy Juliette is megkedvelte Jade-et.

– Hát, egyfelől Josh biztosan magába zuhanna, pedig az utóbbi napokban egészen kivirult. Jó látni, hogy végre egy kicsit boldog… – harapta be a száját.

– Másfelől?

– Másfelől, Jade megmentette Saore életét, és minden nap meglátogatja. Ne utálj nagyon, de valamiért úgy érzem, hogy ő is őszintén aggódik érte – nézett fel rám bátortalanul.

– Értem – a hangom egy kicsit keményebben hangozhatott, mint amilyennek szántam, mert Juliette azonnal mentegetőzni kezdett.

– Ne érts félre, nekem sem tetszik Jade állandó bájolgása, és utálom, ahogyan a férfiakkal bánik, de… Vannak ilyen nők. Attól még, hogy ilyen a stílusa, nem feltétlenül kell, hogy rosszban sántikáljon, nem igaz? – nézett rám megerősítést és megbocsátást várva, amiért megváltozott a véleménye, és eltávolodott az enyémtől.

– Persze – nyögtem ki, aztán letettem a villámat. Valamiért elment az étvágyam. – Most mennem kell – álltam fel tétován pár percnyi kínos csend után. Elindultam az ajtó felé, de Juliette hangja megállított.

– Délután hányra várjalak?

– Azt hiszem, korán kéne menni, nehogy bezárjon a hivatal. Mondjuk kettő körül? Addigra biztosan letudják az ebédidőt, ha van olyan, de még lenne időnk zárásig kutatni – fejtettem ki a véleményemet.

– Rendben, akkor kettőkor – egyezett bele. – Itt várlak!

– Oké, szia! – köszöntem el, és gyorsan elhagytam a házat. Tudtam, hogy Juliette semmi rosszat nem tett azzal, hogy módosult a hozzáállása Jade-hez, hiszen, nem tudta róla azokat a dolgokat, amiket én igen – Edward figyelmeztetését, hogy vigyázzak vele, és a tegnap esti kis akcióját –, mégis úgy éreztem magam, mintha elárultak volna. Eddig legalább abban biztos voltam, hogy Jonathan és a lányok mellettem állnak Jade-del szemben, de mostanra teljesen elbizonytalanodtam ebben is.

Farkasként futva tettem meg az utat a Cullen házhoz, majd nem messze az épülettől az egyik fa mögött, felvettem a lábamra kötözve magammal vitt ruhámat. Meglepődtem, mikor Edwardot nem találtam a verandán. Eddig akárhányszor látogatóba jöttem Cullenékhoz, Edward mindig előre hallotta és érezte, és kijött elém. Kicsit összeszorult gyomorral léptem be a házba, és már megbántam, hogy megettem azt a pár falatnyi rántottát.

– Isabella – Esme mosolyogva sietett ki a nappaliból, hogy köszöntsön. – Hogy vagy, kedvesem? – vetett egy kissé gondterhelt pillantást az emeleti lépcső felé.

– Jól, köszönöm – fogtam meg a távolról felém nyújtott kezet. Esme, hogy megkönnyítse a helyzetemet, megtartotta a távolságot tőlem, de úgy tűnt, neki is hiányzik az anya és gyermek közötti testi kontaktus, ami régen megvolt közöttünk. Visszatartott lélegzettel közelebb léptem hozzá, és egy puszit nyomtam az arcára. Miközben ismét eltávolodtam, éreztem az apró szorítást az ujjaimon.

– Edward most nincs itthon – adta meg az engem gyötrő kérdésre a választ. – Alice becsábította magával az iskolába. Ha tudta volna, hogy már reggel eljössz, biztosan nem megy el, sajnálom.

– Ó, értem… – Kissé megnyugodtam, hogy csak ennyi volt Edward távol maradásának az oka. – Igazából, most nem is Edwardhoz jöttem… – haraptam be a számat. – Jasper itthon van? – kérdeztem, mire Esme újra az emelet felé fordította a tekintetét. – Itt van, igaz? – jöttem rá a gondterheltsége okára. – Az a vámpír… – Bólintott, és a mutatóujjával a lépcsők felé bökött.

– Alice nem igazán örül neki… Ezért is ment el az iskolába, és rángatta magával Edwardot. Kellett neki egy kis nyugalom, és mindig is Edward volt az, aki a legközelebb állt hozzá a testvérei közül.

– Ahogy látom, egyikőtök sem örül igazán annak, hogy itt van, de… Ha nem a barátotok, akkor miért fogadtátok be? – halkítottam le a hangomat, mintha épp pletykálnék, pedig jól tudtam, hogy ebben a házban csak az nem hallja, amit mondok, aki épp nem akar figyelni rám.

– Jasper miatt – vonta meg a vállát egyszerűen Esme.

– Miért, az ő barátja? – vontam össze a szemöldökömet. Végül is, ez elég logikusan hangzott, hiszen Jasper volt az egyetlen a Cullen családban, aki valaha a nomádok életét élte – bár ebbe inkább nem akartam mélyebben belegondolni.

– Barátja… – ízlelgette a szót Esme. – Ezt nem mondanám – rázta meg a fejét. – Edward nem mondta el neked, ki ő?

– Nem.

– Akkor lehet, hogy jobb, ha én sem mondok semmit… – nézett rám bocsánatkérő tekintettel Esme.

– Nem értem, ki lehet ő, hogy el kell… – kezdtem volna bele a mondatba, mikor hirtelen utolért a megvilágosodás. Jasper és egy titokzatos nomád női vámpír, aki pont most bukkant fel, és akiről jobb, ha semmit sem tudok, mert az a falka fülébe juthat önhibámon kívül. Így már az is érthető volt, hogy Alice miért nem örül az ittlétének. – Ó, ne! – nyögtem fel. – Maria az. – Mindkét kezemet a fejemhez szorítottam. Miért is kellett nekem erre rájönnöm? Csak még egy eltitkolni való gond, amivel bajt okozhatok. Kezdett túl sok titkom lenni, és ezek megtartása farkasként fejfájdítóan megterhelő volt.

– Én… – kezdett volna mentegetőzni Esme, de megállítottam.

– Nem, semmi baj. Felmegyek, és beszélek Jasperrel…

– Ő is fent van vele – rándult meg Esme arca.

– Nem csapok balhét – próbáltam azonnal megnyugtatni, mert azt hittem, az ettől való félelem okozta a hirtelen jött aggodalmat.

– Tudom, drágám – simított végig óvatosan az arcomon, és egy halvány mosoly jelent meg az arcán. – Bízom benned. Csak benne nem – intett a fejével felfelé. – Ha gond lenne, Emmett, Rosalie és én idelent vagyunk – mondta kissé hangosabban. Biztos voltam benne, hogy ezzel figyelmeztetni akarta a fent lévőt, hogy viselkedjen, különben megbánja.

– Köszönöm – biccentettem Esmének hálásan, aztán felfelé indultam a lépcsőn. Még mielőtt elérhettem volna a szobát, ami felé igyekeztem, Jasper kilépett a folyosóra, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Szia! – köszönt. Az arca feszült volt, de a szemei barátságosan csillogtak. – Beszélni akarsz velem?

– Igen, nekem… tanács kéne.

– Tanács? – vonta fel a bal szemöldökét.

– Stratégiai tanács – bővítettem ki a válaszomat, és láttam Jasperen a meglepettséget. Odabentről halk, gúnyosnak tűnő kacagás hangzott fel, amitől Jasper kezei ökölbe szorultak. Próbáltam nem törődni vele, főleg, mivel nem értettem az okát. – Megtudtam valamit, és fogalmam sincs mit kezdjek az információval – folytattam. – Arra gondoltam, hogy te segíthetnél nekem… Jade-ről lenne szó, tegnap csinált valami furcsát, és… – kezdtem volna el, mikor hirtelen kinyílt a hálószobaajtó.

17. fejezet

Nyomozás

Jasper azonnal Maria és közém lépett. Mindhármunk teste megfeszült, és odalentről is mocorgást hallottam – Esméék bármikor készen álltak arra, hogy megvédjenek, ha szükséges. Szinte láttam magam előtt Emmett arcát, ahogy azért drukkol, hogy kitörjön a balhé, és ő verekedhessen egy jót.

– Megmondtam, hogy maradj benn! – mordult fel Jasper. Maria kihúzta magát, és egyenesen rá nézett.

– Sosem én voltam az, aki engedelmeskedett a te parancsaidnak, nem igaz? – vonta fel kérdő gúnyossággal a szemöldökét. Jasper kezei ismét ökölbe szorultak.

– De most te vagy az, aki védelmet kért tőlünk… nem igaz? – vágott vissza, mire Maria zavartan megszakította vele a szemkontaktust, és hátrébb lépett egy lépést. Azt hiszem, nem volt hozzászokva, hogy Jasper szembeszálljon vele – valószínűleg, azt az egyetlen alkalmat kivéve, amikor is Jasper végleg elhagyta, máskor nem is történt még ilyen.

– Nem akarok harcolni vele, csak beszélni – intett felém a fejével Maria. Jasper rám pillantott a válaszomat várva – mikor bólintottam, a fal mellé húzódott, de nem hagyott magunkra. – Ismered ezt a Jade-et… – Maria inkább elmélkedve ejtette ki ezeket a szavakat, nem kérdőn, így nem éreztem szükségét, hogy válaszoljak neki. – Mivel idejöttél, ezért gondolom, a mi oldalunkon állsz…

– Én Jasper és a Cullen család oldalán állok. Hozzád semmi közöm! – Ezt a pár mondatot úgy kinyögni, hogy visszafogjam a bensőmben morgó farkast, maga volt a lelki kínszenvedés.

– Azt hiszem, ez most lényegtelen. Tudod, „az ellenségem ellensége, a barátom” alapon, mi most épp barátok vagyunk – mosolyodott el angyalinak tűnő ártatlansággal, miközben a szemeiben valami démoni kéj lángolt a helyzet ironikusságán. – Mit tudsz Jade-ről? – kérdezte hirtelen.

– Nem veled fogom megosztani az információimat – préseltem össze az ajkaimat, mintha kiszökhetne bármiféle titok közülük. Lehet, hogy utáltam Jade-et, az is lehet, hogy nem értettem egyet a módszereivel, és féltem a terveitől, de még mindig inkább tartottam az eseményekben pozitív szereplőnek őt, mint egy vámpírt, aki embereket öl.

– Pedig lehet, hogy én tudnék csak segíteni Cullenéknak. Ők fontosak neked, igaz? A bronzhajú… Edward… a kedvesed – húzta el a száját, mintha citromba harapott volna.

– Hogyan segíthetnél? – fontam össze magam előtt a karjaimat. Hirtelen úgy éreztem, fázom, pedig valójában a testem nem érzékelte a hideget, mióta először átváltoztam. Maria jól tudta irányítani az embereket, nekem is azonnal megtalálta a gyenge pontomat. Edward… Bármennyire is tudtam, hogy mindent érte és a családom többi tagja miatt teszek, mégis egy kis részem azt kiabálta a fejemben, hogy áruló vagyok.

– Nem tudom, hogy Jasper említette-e, de valaha egy nagy sereg vezetője voltam. Értek a harchoz, a taktikához, a gyilkoláshoz – vigyorodott el látva a megrökönyödésemet szókimondásán. – A harc, úgy vélem, elkerülhetetlen, és bármennyire is a hátam közepére kívánom, az is kizárt, hogy kimaradhatnék belőle. Márpedig, ha nem tudok mindent az ellenségről, akkor azzal nem csak én kerülök veszélybe, hanem mindenki más is ebből a… családból – fintorodott el. – Viszont, ha mesélsz Jade-ről, a terveiről, a gyengeségeiről, nyert ügyünk lesz – vonta meg úgy a vállát, mintha nem egy ember meggyilkolásáról beszélne éppen, hanem csak az időjárásról. Újra megborzongtam.

– Csak egyszer láttam még harcolni, és… akkor sem akart komoly sérülést okozni – emlékeztem vissza a verekedésre, amit a felbukkanásakor folytatott le Joshuával. – És a terveiről sem tudok sokat. Csak tapogatózom egyelőre a sötétben – feleltem végül. Bármennyire is rosszul voltam attól, hogy akármit is eláruljak Jade-ről és a farkasokról Mariának, tudtam, hogy nem igazán van más választásom.

– De valamiért idejöttél! Valamiért szükséged volt Jasper… tapasztalatára – pillantott oldalra furcsa kifejezéssel az arcán, amit megint nem értettem, de valószínűleg bántó lehetett Jasper számára, mert a vonásai megfeszültek hirtelen.

– Jade… – lehunytam a szemem egy pillanatra, és próbáltam összeszedni magam, hogy folytatni tudjam. – …elárulta az egyik fiatal farkasjelöltnek, hogy micsoda. – Hallottam Jasper halk felszisszenését, és pontosan tudtam, hogy mire gondol most. Arra, ami nekem is először eszembe jutott. Jade maga mellé akarja állítani a leendő farkasokat. – Ez tilos addig, amíg valaki először át nem változik, és akkor is általában a falkavezér feladata megmagyarázni az új tagnak, hogy mi is történik vele, és megnyugtatni.

– Szóval, ha szólsz a falkavezérednek, akkor elkergeti őt, és nem tudod többé megfigyelni. Egyszerű a megoldás, ne szólj neki – felelte olyan hangsúllyal, mintha egy gyengeelméjűhöz beszélne. Jasper felé fordultam, aki megrázta a fejét. Szóval, nem árulták el Mariának, hogy a farkasok képesek egymással gondolatban kommunikálni. Egyfelől hálás voltam nekik, amiért megtartották a farkasok titkait – ez igazán tisztességes dolog volt tőlük –, másfelől így nekem kellett árulóvá válnom, amitől a lehető legerősebb önutálat futott végig rajtam szégyenérzetet fecskendezve minden egyes sejtembe.

– Nem tudom eltitkolni előlük… – sütöttem le a szememet. – Belelátunk egymás gondolataiba. Vagyis… Én el tudom zárni előlük az enyémet időnként. De örökre nem tarthatom zárva, mert akkor gyanakodni fognak, és…

– Vannak olyan helyzetek, amikor szükséged lehet a velük való kommunikációra – fejezte be a mondatomat Maria. – Ez így már nehezebb dió – szusszantott bosszúsan.

– Iratkozz vissza az iskolába – szólt közbe Jasper. Maria és én is furcsállva néztünk rá – nem értettük, mi köze van ennek az egész témához. Jasper széttárta a kezeit, és közelebb lépett. – Ha újra iskolába fogsz járni, napközben nem leszel La Push-ban, délután tanulnod kell majd, este pedig aludnod, hogy másnap újra frissen mehess az iskolába. Emiatt, ha beszélsz az alfáddal, valószínűleg, megérti majd, hogy egy ideig nem vehetsz részt a falka életében az elfoglaltságaid miatt. Így nem kell átváltoznod a jelenlétükben, és nem fognak gyanakodni sem, hogy valamit el akarsz titkolni előlük.

– Ó… – gondolkoztam el, aztán felszisszentem. – De akkor mi lesz a képzésemmel. Így sosem tanulok meg rendesen harcolni – morogtam bosszúsan.

– Majd mi megtanítunk. Nem kell ahhoz másik farkas… – ajánlotta Jasper. – Ha gondolod, én is segítek. Harc közben pedig lezárhatod az elmédet. Bár Edward ennek nem fog örülni… Nagyon élvezte, hogy végre hall téged – mosolyodott el halványan.

– Igen, így jó lesz… Azt hiszem – bólintottam bizonytalanul. Bár semmi kedvem nem volt ismét visszamenni a gimnáziumba, valószínűleg ez volt a legjobb, amit tehettem – és nem mellesleg Edward és Esméék is örülnek majd a döntésemnek, ebben biztos voltam. – Köszönöm – küldtem egy hálás mosolyt Jasper felé.

– Jade-del kapcsolatban pedig… csak óvatosan. Nem tudjuk még, mire képes, és az első a te biztonságod – lépett közelebb Jasper. Éreztem a belőle áradó féltést és szeretetet – meghatottan nyújtottam ki felé a kezemet.

– Ó, az istenért! – mordult fel Maria elrontva a pillanatot.

– Óvatos leszek, de nem hiszem, hogy bántana – ráztam meg a fejem.

– Én ebben nem igazán bíznék – Maria hangja gúnyos volt, de mintha egy kis félszt is kihallottam volna belőle. – Végigüldözött két kontinensen, és hidd el, közben nem nézte, hogy kin kell átgázolnia.

– Téged üldözött? Akkor… – a hirtelen feleszméléstől eltátottam a számat. – Miattad van itt. Te hoztad őt ide! – hirtelen elöntött a harag. Jade Mariát követte, aki elhozta őt egészen Jasperig és a többi Cullenig.

– Nem volt más választásom. Háromszor összecsaptam vele, de túl erős volt. Egyedül nem bírtam volna megölni, így is alig sikerült elmenekülnöm mindig. Kellett a segítség. Hidd el, nekem sem öröm, hogy meg kell hunyászkodnom – keményedett meg a vörös tekintet.

Ez a pár mondat mindent elmondott nekem, amit Maria személyiségéről tudnom kellett, és még nagyobb undort éreztem iránta. Az foglalkoztatta csak, hogy be kellett hódolnia Cullenéknak, de azzal egy cseppet sem törődött, hogy bajba sodorta őket. Ha én lettem volna hasonló helyzetben, azon lettem volna, hogy minél messzebbre csaljam a veszélyt másoktól, nem pedig azon, hogy megvédessem magam tőle – áltattam magam. Aztán belém hasított a felismerés, hogy én pont ugyanazt tettem, mint Maria, mikor először idekerültem. Az álszent gondolatoktól elpirultam, és örültem, hogy most senki sem lát bele a fejembe.

– Azt hiszem, most jobb, ha megyek – szólaltam meg végül. – Köszönöm a segítséget – mosolyogtam Jasperre, aztán egy figyelmeztető pillantást vetettem Maria felé, hogy tudja, attól még, hogy most egy oldalon állunk, nem vagyunk barátok, ahogyan ő állította, majd elindultam a földszintre.

Mivel nem nagyon akaródzott egy házban maradnom Mariával, és az iskola is csak délután ért véget, úgy döntöttem, hogy csak gyorsan elköszönök a többiektől, aztán visszamegyek La Push-ba. Mindenképpen, minél előbb meg akartam beszélni Jonathannal a helyi iskolába való beiratkozásomat.

Mikor visszaértem, Nate a háza előtti lépcsőn ült, és mintha valamit farigcsált volna. Ahogy meglátott, felpattant, és gyorsan a farmerja zsebébe dugta, amin dolgozott. Kíváncsian néztem rá, de úgy tett, mintha nem tudná, miért.

– Szia! – intett már messziről. – Mi járatba erre, kislány? – mosolygott rám. Még mindig feszült volt egy kissé a viszonyunk a csók miatt, de most, hogy hazudnom kellett neki, a lelkiismeret-furdalás miatt próbáltam kedvesebben viselkedni vele, mint az utóbbi időben.

– Nem látogathatlak meg csak úgy? – álltam meg előtte, mire kiszélesedett a vigyora.

– De, dehogy nem! Bejössz? – intett az ajtó felé, és mikor bólintottam, kinyitotta előttem. Megint elgondolkoztam azon, hogy a nappaliba menjek-e a kanapéhoz, vagy a konyhába az asztal mellé, de végül ismét ez utóbbi mellett döntöttem. A nappali túl meghitt lett volna, és véletlenül sem akartam olyan helyzetet provokálni, ami újabb kellemetlenségeket szülne.

Leültem az egyik székre, és jobb kezemmel az asztalra könyököltem megtámasztva a fejemet.

– Kérsz valamit inni? – lépett Jonathan a hűtőhöz. – Van narancslé, kókusztej, esetleg tudok adni teát is, de azt főzni kell… – sorolta.

– Nem, köszi, nem kérek semmit – utasítottam vissza udvariasan. Elővette a kókusztej dobozát, a szájához emelte, és jóízűen belekortyolt. – Szóval… Lenne egy kérdésem… – szólaltam meg, miután visszatette az innivalót a helyére, és leült velem szembe.

– Tudtam, hogy nem csak egy szimpla látogatásról van szó – húzta kissé önironikus mosolyra az ajkait. Bocsánatkérően pislogtam rá. – Kérdezz! – sóhajtott fel.

– Mit szólnál, ha beiratkoznék az iskolába? – hadartam el egy szuszra.

– Ha ezt szeretnéd, természetesen, támogatlak – fonta össze az ujjait az asztal fölött. – Gondolom, nem a rezervátum gimnáziumába akarsz járni – fintorodott el. Tudtam, hogy arra gondol, azért választanám inkább a helyi sulit, mert Edwardék is oda járnak.

– A Forksi Középiskola jobb lenne, ha tovább szeretnék tanulni… – pirultam el, mert valójában eddig eszembe sem jutott, hogy az érettségi után ismét visszaüljek az iskolapadba, de ez volt az a kifogás, ami úgy hittem, kevésbé fáj majd Nate-nek.

– Továbbtanulni? – hökkent meg. – Persze. Én… Nem is gondoltam arra, hogy el akarsz menni egyszer. De… – dörzsölte meg zaklatottan az állát. – Ha a terveid között a főiskola vagy egyetem szerepel, akkor tényleg jobb, ha a városi iskolát választod.

– Viszont – sütöttem le a szemeimet az asztallapra –, ha délelőtt iskolában leszek, délután pedig tanulnom kell, akkor nem igazán tudok majd eleget tenni az itteni kötelességeimnek.

– Vagyis abba kéne hagynod a harctanulást, és később sem tudnálak befogni járőrözésre – bólintott Jonathan, hogy megértette, mire gondolok. – Hát, nézzük a jó oldalát, legalább nem kell majd aggódnom érted – nevetett fel halkan. Bosszúsan ráncoltam össze az orromat.

– Amúgy sem kéne aggódnod értem.

– Igen, persze, tudom. Erős, önálló nő vagy – nyújtotta ki felém a kezét, hogy megsimogassa az arcomat, de mikor önkéntelenül hátrébb húzódtam, visszavonulót fújt.

– Most mennem kell – pattantam fel azonnal. – Juliette-tel bemegyünk a városba nézelődni – magyaráztam, bár a vele való találkozóig, még jó pár órám volt.

– Azt hittem, utálsz vásárolni. – Nate sötétbarna szemei fürkészően szegeződtek az arcomra. Egyszer régebben tettem egy apró megjegyzést neki arról, hogy az egyetlen üzlet, amibe szívesen lépek be, az a könyvesbolt, de nem hittem volna, hogy megjegyzi.

– Igen, nos, inkább a városra vagyok kíváncsi. Itt vagyok most már egy ideje, de még nem állt módomban körbenézni – feleltem. Ez félig igaz is volt. Amíg bujkáltam a rendőrség és az egyéb veszélyek elől – szorult össze még mindig a gyomrom az emlékektől –, addig a magam érdekében maradtam távol a forksiaktól, aztán, mikor farkassá váltam, az ő érdekük volt, hogy ne legyek a közelükben.

– Hát, akkor jó szórakozást! – kísért ki az ajtóig Jonathan.

– Köszönöm – mosolyogtam még vissza rá, aztán elindultam arrafelé, amerre Juliette-ék háza volt. Amint Nate látótávolságon kívül esett, lefordultam jobbra. A nap állását tekintve, dél körül lehetett, így volt még két teljes órám.

Elsétáltam a hintaágyas verandáig, aztán bekopogtam az ajtón. Aidan szemei még mindig karikásak voltak. Mikor beengedett, nyoma sem volt az arcán a megszokott mosolynak. Szinte fizikailag fájt őt így látnom.

– Hogy vagy? – kérdeztem, de azonnal meg is bántam. Hogy is lehetne azok után, ami történt…

– Megvagyok – biccentett. – Saoréhoz jöttél? Most épp ébren van, ha gondolod, bemehetsz hozzá, bár nem hiszem, hogy tudnál vele beszélgetni. – A tekintete fájdalmasan csillant meg.

– Még mindig nem szól senkihez? – kérdeztem halkan. A két rózsaszín ajak összepréselődött, és egy fejrázást kaptam válaszként. – Veled sem? – szorult össze a torkom.

– Nem – jött a fáradt sóhaj. Fogalmam sem volt, mit is mondhatnék, ezért csak a kezemet Aidan vállára tettem, hogy kimutassam az együttérzésemet. Megpaskolta az ujjaimat, aztán halványan rám mosolygott. – Köszönöm.

– Mit? – kérdeztem értetlenül.

– Hogy nem jössz a hülye közhelyekkel, mint például, minden rendben lesz, vagy hogy a sors úgyis elrendezni majd a dolgokat… – forgatta meg a szemét. – Mindenki ezt mondogatja, én pedig legszívesebben ordítanék már, valahányszor meghallom.

– Elhiszem.

– Na menj! – intett a fejével az emelet felé. – Biztosan örülni fog neked – mondta, aztán maga elé motyogva folytatta, miközben a konyha felé indult –, még ha nem is mutatja… – Sajnálkozva néztem utána, aztán elindultam felfelé a lépcsőkön.

Saore az ablak mellé állított hintaszékben üldögélt, és a tájat figyelte, ahogyan mindig, valahányszor benéztem hozzá. Össze sem rezzent, és még csak pislogni sem pislogott, mikor beléptem, és becsuktam magam mögött az ajtót. Próbáltam mosolyt erőltetni az arcomra, aztán mellé sétáltam, és felhúztam magam a párkány jobb oldalára.

– Szia! Volt egy kis időm, gondoltam, benézek hozzád – kezdtem el csacsogni. Valahogy frusztrált volna a teljes csönd, ezért kompenzálnom kellett az egyoldalú beszélgetést. – Még van két szabad órám, aztán találkozunk Juliette-tel, bemegyünk az anyakönyveket átnézni, hátha találunk valamit Jade-ről. Igen, tudom, hogy be szokott járni hozzád, de… Hidd el, nem bízhatunk benne – haraptam be a számat. – Majd eljövök újra, és elmondom, hogy mit találtunk, rendben? – néztem rá, de a szemei továbbra is csak az ablaküvegre szegeződtek.

Megpróbáltam figyelmen kívül hagyni a rossz érzéseket, amik átjártak, és igyekeztem mindenről mesélni, ami csak hirtelen eszembe jutott. Az első gyakorlásomról – kihagyva azt a részletet, hogy Edward betörte Nate orrát –, arról, hogy az öcsém egyre többet mászkál teljesen önállóan, bár még mindig nagyrészt a fenekén köt ki, ha pár lépés után nem talál valami kapaszkodót. Említettem azt is, hogy kaptam egy saját altatódalt Edwardtól.

Az igazság az volt, hogy bármennyire is szerettem Saorét, önző módon megkönnyebbültem, mikor végre indulnom kellett. Gyorsan elbúcsúztam tőle, aztán magára hagytam, bár nem voltam biztos benne, hogy feltűnik neki a különbség. Elhatároztam, hogy amint lehetőségem lesz rá, beszélek Carlisle-lal. Persze, érthető volt Saore szomorúsága, de hogy ennyire ne vegyen tudomást a világról, azt már ijesztőnek lehetett nevezni. Tudnom kellett, hogy mit lehet tenni ilyen esetekben. Talán, egy jó pszichológus segíthetne…

– Már mész is? – hallottam meg Aidan hangját. A konyhaajtó mellett támaszkodott a falnak.

– Juliette vár – feleltem. – Holnap majd megint eljövök – ígértem. Ahogy kiléptem az ajtón, láttam, hogy Aidan elindul vissza az emeletre, és összeszorult a szívem. Ha Edward lett volna ilyen állapotban, én biztosan beleőrültem volna. Valószínűleg Aidan is csak azért tartotta magát még, mert a bevésődése fontosabb volt neki, mint a saját érzései, és Saorénak szüksége volt rá.

Kissé borús hangulatban igyekeztem a faházhoz. Saore állapota és a sok rám nehezülő titok mellett most még az is frusztrált, hogy ma még nem láttam Edwardot. Ha mellettem volt, minden sokkal könnyebbnek tűnt, és önmagamat is teljesen másképp láttam. Jelenleg a lelkiismeret-furdalás mocsarában fetrengtem, amiért információkat adtam ki a falkámról, és hazudozom nekik, pedig ők megbíznak bennem. Az érzés, hogy áruló vagyok, cseppet sem volt kellemes, és ezen még az sem tudott változtatni, hogy tudtam, Edward miatt teszem főleg ezt az egészet.

– Hé, már azt hittem, nem is jössz – sietett elém Juliette. Egy világoskék ruhát viselt, a vállára pedig egy a quileute-ok által szőtt kendőt terített. Furcsa mód szőke haja és kék szeme ellenére már egyáltalán nem rítt ki a la push-i környezetből. Talán, jobban sikerült beolvadnia, mint nekem, akinek az ereiben pedig törzsi vér csörgedezett.

– Bocsánat, Saorénál voltam – mentegetőztem.

– Ó! Hogy van? – karolt belém, aztán a La Pushból kivezető út felé irányított.

– Semmi változás. Tudod, azon gondolkoztam, hogy talán, egy szakember segíthetne neki… – mondtam el a nemrég támadt ötletemet.

– Aidan nem igazán hisz az ilyesmikben… Ostobaságnak tartja.

– Hát, az én tapasztalataim szerint, egész hatásos – vontam meg a vállamat.

– Vannak tapasztalataid? – nézett rám kíváncsian Juliette.

– Nos, amikor tinédzserkorba léptem, elég nehéz volt velem… – ismertem be. Igaz, nem úgy, mint általában más korombeliekkel, mert nem ittam, drogoztam, fiúztam, vagy csellengtem, hanem inkább pont az ellenkezője. Nem szerettem kimozdulni otthonról, és nem tudtam, hogyan is kéne barátkoznom. A legtöbb időmet olvasással töltöttem, vagy csak álmodoztam. – De nyugi, nem vagyok ön- és közveszélyes – vigyorogtam Juliette-re.

– És tényleg használt ez a pszichoizé?

– Hát, én jobban éreztem magam tőle. Bár fogalmam sincs róla, miért. Csak jó volt valakivel beszélgetni, aki nem ismer. Úgy nincs következménye annak, amit mondasz… – magyaráztam.

Juliette elgondolkozva ment egy darabig mellettem, aztán témát váltva a testvéremről kezdett mesélni. Állítólag Daniel próbálta délben megetetni, aminek az lett a vége, hogy az öcsém szájába kevesebb sárgarépapüré került, mint Dan ruhájára. A művelet után Juliette-nek mindkét fiú ruháit ki kellett mosnia, és a konyhaasztal környéke is takarításra várt.

Mire beértünk a városba, egy kicsit elfelejtkeztem a gondjaimról. Hálás voltam Juliette-nek, amiért vidám dolgokról mesél, bár valószínűleg, fogalma sem volt róla, hogy ez most mennyire jót tett nekem.

A sok anyakönyvi kivonat, és egyéb papír között ülve szükség is volt arra a kis energiára, amivel út közben feltöltődtem, mert sosem volt még unalmasabb dologban részem, mint egy hatalmas iratkötet átnézése. A hivatalban dolgozó hölgy – mint a ruhájára tűzött névtáblájából megtudtuk, Rita –, igen segítőkész volt, és mindent elénk pakolt, amit csak kértünk tőle, viszont háklisnak látszott, ami az iratokat illette. Vagy öt percen keresztül taglalta nekünk, hogy hogyan lapozzuk a papírokat, mindegyiket ugyanoda és ugyanabban a sorrendben tegyük vissza, ahol és ahogyan találtuk, aztán szóljunk neki, ha végeztünk. Juliette-tel egymásra pillantottunk, aztán hatalmas sóhajjal álltunk neki a kutatásnak.

A mellettünk lévő asztalnál két tizenhárom év körüli lány üldögélt, és a beszélgetésükből úgy tűnt, hogy a történelem órára készítenek családfát. Még alig tíz perce voltunk csak ott, mikor összecsukták az utolsó poros aktát is, és magunkra hagytak. A kisvárosokban az volt a jó, hogy rendesen vezették az anyakönyveket, és mivel csak az utolsó két-három generáció idejében vált megszokottá a költözés, ezért, akik tősgyökeres forksinak vagy la pushinak mondhatták magukat, azok könnyen vissza tudták vezetni a családfájukat akár hét vagy tíz generációra is visszamenőleg, ha nem tovább.

Két óra múlva már úgy éreztem, hogy ha még egy betűt látok, a fejemet a falba verem – ami lehet, hogy a falnak jobban ártott volna, mint a koponyámnak –, és valószínűleg segítőtársam is hasonlóan érzett, mert egyre jobban meggyűrődtek az ujjai alatt a lapozott papírok.

– Nincs itt semmi érdekes, csak egy csomó hülye születési és halálozási adat! – csattant fel végül. – Nem fogunk találni semmit. Jade igazat mondott, tényleg innen származik, és nincs semmi titok – morogta kissé halkabban, mikor a másik teremből meghallottuk Rita figyelmeztető pisszegését. Azokat az aktákat már megtaláltuk, amik igazolták Jade meséjét az őseiről. Pont akkor születtek, és az volt a nevük, amit ő mondott az első reggelinél a többieknek.

– Na jó, menjünk – adtam fel, és összefogtam a kisebbik halmot, amit még nem volt időm átnézni. Ahogy megpróbáltam kifordulni az asztaltól, a cipőm beakadt a szék lábába, és miközben igyekeztem nem orra bukni, a papírok szanaszét potyogtak a kezemből. – Ó, a francba! – nyögtem fel, aztán gyorsan a padlóra térdelve szedegetni kezdtem őket. Juliette mellém térdelt, miközben hátrafelé forgolódva figyelte, hogy Rita nem bukkan-e fel.

– Siessünk, mert leharapja a fejünket! – suttogta nekem. Mindketten őrült módra dugdostuk vissza a kiesett papírokat az éppen kezünkbe kerülő barna mappába – semmi kedvünk nem volt mindegyiket átnézni, hogy pontosan melyikbe is való az adott irat.

Csak a véletlennek volt köszönhető, hogy a szemem megakadt egyetlenegy szón, ami felkeltette a kíváncsiságomat. Elakadó lélegzettel olvastam végig a sorokat.

– Mit találtál? – állt le a pakolással Juliette is, mikor észrevette az arckifejezésemet. A kezébe nyomtam a már megsárgult iratot. A szemei elkerekedtek, aztán kérdőn pillantott rám.

– Tudtam, hogy hazudott… – motyogtam inkább magamnak, mint neki.

18. fejezet

Fuvar

– Ezt nem mondhatod el senkinek! – néztem Juliette szemébe. Még mindig a földön térdeltünk, kezemben ott volt a Jade szavahihetőségét megcáfoló lap, körülöttünk pedig egyéb papírok százai hevertek.

– De hát, miért? A fiúknak… – kezdett volna ellenkezni, de én közbevágtam.

– Bízz bennem! – kértem, miközben a törzsi tanács ítélethozó papírját összehajtottam, és zsebre vágtam. Juliette elnyíló szájjal bámult rám még mindig tanácstalanul. Nem akartam még több embert belekeverni, de úgy tűnt, hogy nem lesz más választásom. – Szedjük össze ezeket, aztán odakint elmondok mindent. – Egy bólintást kaptam válaszként, aztán mindketten újra gyors pakolásba kezdtünk.

– Nos? – pillantott rám Juliette. Körülbelül öt perce mentünk szótlanul egymás mellett, miután elbúcsúztunk Ritától, és sietősen távoztunk a hivatalból. Vettem egy mély levegőt, aztán megragadtam Juliette kezét, és az egyik üres buszmegálló padjához vonszoltam. Miután leültünk, megpróbáltam összeszedni a gondolataimat, aztán belevágtam.

– Azt hiszem, Jade ugyanazt tervezi, amit anno a nagyapja tett – böktem ki. Hallottam, ahogy Juliette lélegzete elakad egy pillanatra.

– Ezt meg honnan…?

– Honnan veszem? – birizgáltam a cipőm orrával egy kavicsot. – Nos… – köszörültem meg a torkomat. – Azt hiszem, biztonságosabb neked, Danielnek és a többieknek, ha nem mondom el a részleteket – pillantottam fel bocsánatkérően. Nem csak azért, mert titkolóztam előtte, hanem, mert én is pont úgy használtam fel Daniel nevét, ahogy délelőtt Maria Edwardét. Tudtam, hogy Juliette számára is Dan az első és legfontosabb, ahogyan a számomra Edward. – De hidd el, hogy én csak biztonságban akarok tudni mindenkit, akit szeretek. Tudok pár dolgot, amit nem mondhatok el, és tudom, hogy nehéz lesz, amire kérlek, de… Arról, amit találtunk, ne szólj senkinek! Kérlek!

– De ha tényleg igazad van, a fiúknak tudniuk kell róla! – tiltakozott. – Ha megmutatjuk nekik a bizonyítékot…

– Ez csak annyit bizonyít, hogy Jade füllentett. Majd azt mondja, hogy szégyellte a családja múltját, vagy hogy ő maga sem tudta, hogy mi az igazság, mert a rokonai sosem árulták el neki. Hidd el, kimagyarázná! – érveltem, igaz, nem emiatt akartam megtartani magamnak, amit megtudtunk. Ahogyan Ouray esetében, a papír miatt sem akartam, hogy Jonathan esetleg ugyanúgy száműzze Jade-et, ahogyan az ősöm tette Jade nagyapjával. Muszáj volt szemmel tartanom őt.

– És ha tényleg ez a helyzet? Ha nem is hazudott, csak nem tudta? – gyűrögette a szoknyája szélét Juliette zaklatottan. Valószínűleg, nem nagyon volt titka eddig Daniel előtt, és nehezére esett volna egy ilyen horderejű dolgot megtartani magának.

– Látod, ez is bizonyítja, hogy nem mondhatjuk el! – csattantam fel. – Még te is inkább bízol abban a nőszemélyben, mint bennem – keltem fel a padról, és újra elindultam abba az irányba, amerre eredetileg tartottunk. Juliette csak futva ért utol engem.

– Én neked hiszek! – Megtorpantam, aztán felé fordultam.

– Akkor bízz bennem!

– Rendben, hallgatni fogok – sóhajtott fel. – Viszont, lehetne, hogy lassíts? Ez a hülye cipő feltörte a lábam – hajlította be a bal térdét felemelve a lábát, hogy megnézze a sérült helyet.

– Én… – hirtelen az ég felé emeltem az orromat, és mélyen beszívtam a levegőt. – Azt hiszem, megússzuk a gyaloglást – vigyorodtam el, aztán kisétáltam a járda szélére, és felemeltem a hüvelykujjamat.

– Mit csinálsz? – sziszegett rám Juliette, és belekapaszkodott a karomba, hogy leengedjem, de erősebb voltam nála.

– Nyugi, mint mondtam már, bízz bennem! – szélesedett ki a mosolyom. Alig fél perc múlva a sárga, nyitott tetejű autó lefékezett mellettünk. Juliette félénken húzódott mellém, miközben én az anyósülés felőli ajtóra támaszkodva behajoltam egy kissé a kocsiba.

– Elvinnétek egy fáradt emberlányt és egy lusta farkast egy darabon? – fúrtam a tekintetemet Edwardéba. Kissé felemelkedett ültében, és a száját az enyémre nyomta – elpirulva csókoltam vissza. Alice torokköszörülésére visszahúzódott, aztán rám mosolygott.

– Pattanjatok be! – intett a hátsó ülés felé. Hagytam, hogy Juliette szálljon be elsőnek. Bizonytalanul és kissé riadtan pislogott rám, de nem szólt egy szót sem – ahogy kértem, megbízott bennem, és ez jól esett. Ahogy elhelyezkedtem én is, Alice a gázba taposott – láttam, hogy Juliette kezei önkéntelenül belemarkolnak az üléshuzatba.

Pár pillanatig csend volt – Juliette valószínűleg nem mert megszólalni, Alice úgy tett, mintha az út teljesen lekötné a figyelmét, Edward és én pedig a visszapillantó tükör segítségével szemeztünk. Mikor már úgy éreztem, az arcom ténylegesen is lángokba borul, kiböktem az első kérdést, ami az eszembe jutott – büszke voltam magamra, hogy ilyen elkábult állapotban egyáltalán még képes voltam gondolkozni.

– Mit csináltok itt amúgy?

– Én is pont ezt akartam kérdezni tőletek – nevetett fel mély hangon Edward, majd az arcvonásai egy pillanatra megfeszültek, és tekintete a tükörben Juliette-re vándorolt. – Alice elcipelt magával az iskolába – válaszolt végül a kérdésemre.

– Igen, ezt már tudom – bólintottam.

– Honnan tudod? – vonta fel a szemöldökét Edward.

– Gondolatolvasó lettem – kuncogtam, mire megforgatta a szemeit. – Na jó, beismerem, füllentettem… – vontam meg a vállam. – Jártam délelőtt nálatok.

– Ó, tudtam! – szusszant fel mérgesen Edward. Értetlenül néztem rá. – Mondtam Alice-nek, hogy nem akarok menni, hátha benézel, de addig nyaggatott, míg végül beadtam a derekam. Pedig az unalmas órák helyett lehettem volna veled is – vonta össze mogorván a szemöldökét, mire Alice bűnbánóan fordult felé.

– Tudod, hogy nem láthatom előre, mikor jön…

– Pont ezért kellett volna otthon maradnom!

– De most már itt vagyok – vettem elejét egy testvéri civakodásnak. Edward hátranyújtotta a kezét, én pedig belecsúsztattam az enyémet a tenyerébe. – Viszont, még mindig nem tudom, mit kerestek itt. A tanításnak már kettőkor vége volt, nem? Csak nem zártak be titeket délutánra? – vigyorodtam el a felvetett lehetőség iróniáján. Két vámpír, akit egy ajtóval próbálnak bent tartani egy teremben, mikor valójában, egy hadsereg sem állíthatná meg őket, ha menni akarnának.

– Az tetszene, mi? – húzta el a száját Edward, aztán hátrafordult, felemelte a kezemet, és egy puszit nyomott rá. Ahogy én, ő sem volt képes elviselni, hogy ne érjen hozzám, mikor a közelében vagyok. Juliette elvörösödve fordította a fejét a mellettünk elsuhanó táj felé, miközben kisimított pár szőke tincset az arcából. Előre dőltem, és közelebb hajoltam Edward füléhez.

– Az jobban tetszene, ha velem zárkóznál be egy szobába – suttogtam. Magam sem tudom, honnan jött a hirtelen bátorság – talán, az Edward pillantása okozta bizsergés miatt, vagy egyszerűen csak túlságosan kevés időt tudtunk együtt tölteni, mióta elköltöztem, és mostanra váltak kezelhetetlenné az elvonási tüneteim. Láttam Edward ádámcsutkáját hullámzani a száraz nyelés miatt, és ettől elégedetten dőltem hátra.

– Carlisle-nál voltunk a kórházban – szólalt meg hirtelen Alice, talán, hogy időt adjon a testvérének, amíg összeszedi magát annyira, hogy ismét beszélni tudjon. Elfojtottam egy vigyort, majd megpróbáltam Alice-re figyelni.

– Mit csináltatok nála? – érdeklődtem.

– Összeszedtünk egy pár dolgot, ami majd kelleni fog neki La Push-ban. Vicces volt! – kacagott fel csilingelő hangon, amire még Juliette is visszafordította a fejét felénk. Láttam a szemeiben azt a csodálatot, amit én is mindig éreztem, ha Alice hangjának apró csengettyűit hallottam. – Úgy kellett kicsempésznünk a nagyobb cuccokat, ezért Edward bevetette egy kicsit magát…

– Bevetette? – rándultam meg, amit Edward is észrevehetett, mert azonnal magyarázkodásba fogott.

– Csak beszélgettem az egyik ápolónővel, aki rosszkor volt rossz helyen, hogy eltereljem a figyelmét – vonta meg a vállát, de közben fürkészve figyelte a tükörképemet.

– Szegény… Látnotok kellett volna! Miután Edward elköszönt tőle, a kábultságtól majdnem hasra esett a saját lábaiban – nevetett Alice jókedvűen, miközben én mosolyt erőltettem az arcomra, de valószínűleg elég savanyúra sikeredhetett.

– Hát igen, Edward már csak ilyen lenyűgöző – mormoltam a fogaim között, miközben éreztem a szorítást a gyomromból a mellkasomba kúszni. Kihúztam a kezemet Edwardéból, és összefontam a karjaimat magam előtt. Tudtam, hogy Edward csak az enyém, mégis elborította az agyamat a vörös köd a féltékenységtől. Mintha hallottam volna Edward hangját, ahogy halkan azt mormolja Alice felé fordulva, hogy „kösz”, de nem tudtam biztosan, hogy nem csak a fantáziám játszott velem.

Morcosan fordítottam én is a fejem a fák felé, és amíg Alice le nem fékezett a határ mellett, nem is szólaltam meg. Ahogy megálltunk, Juliette azonnal fellélegezve szállt ki az autóból, én pedig szótlanul követtem.

– Kösz, hogy elhoztál, Alice! – mosolyogtam rá. – Sziasztok! – fintorogtam Edwardra, aztán elindultam, és pár lépéssel beértem Juliette-et. Hallottam az autó ajtajának halk nyílását és csukódását. – Menj előre! – szóltam oda Juliette-nek, aki egyáltalán nem tiltakozott – valószínűleg kényelmetlenül érezte magát vámpírok társaságában. Lelassítottam a lépteimet, hogy Edward még utolérjen a határ előtt, de nem álltam meg.

– Várj! – éreztem a hideg ujjakat a csuklómra fonódni.

– Mit szeretnél? – fordultam meg értetlenséget tettetve.

– Csak két dolgot… – lépett közelebb hozzám. Próbáltam tartani magam, de a tüdőmbe szívott Edward-illat ezt eléggé megnehezítette.

– Mondd! – rántottam meg a vállam. Egy tizednyi másodperccel később Edward karjai már a csípőmön voltak.

– Ez az egyik – hajolt előre, és finoman megcsókolt. Ahogy elengedett, elkábulva tántorodtam meg. Fél füllel hallottam, ahogy Alice farolva megfordul az autóval, és elhajt, de most nem igazán tudtam erre koncentrálni.

– És mi a másik? – motyogtam szédelegve.

– Ez – vigyorodott el, de még mielőtt gyanakodni kezdhettem volna, megragadta a felkaromat, aztán egyetlen gyors, de óvatos mozdulattal felhajított a hátára. Lábaim automatikusan a dereka köré fonódtak.

– Mit csinálsz? – követeltem a választ, miközben rögtön a farkasénemre koncentráltam. Először elemezte az orrát elöntő illatot, aztán megnyugodott.

– Elrabollak – nevetett fel Edward, majd futni kezdett eltávolodva a határtól. Próbáltam dühösnek érezni magam továbbra is, de amint elkezdtünk száguldozni, már csak a csodálat maradt a táj szépsége és Edward iránt. Ahogy kiértünk a rétre, megállt, és finoman leemelt a hátáról.

– Ha azt hiszed, hogy ezzel jóvá teszed a kis flörtölésedet az ápolónővel, akkor tévedsz – nyújtottam ki rá a nyelvemet, aztán hátat fordítottam neki.

– Nem is volt flörtölés… – ölelt magához hátulról. Kibújtam a karjai közül, és szembefordultam vele. – És csak a cél érdekében történt… – próbált magyarázkodni.

– Szóval, ha én Jonathannal nem-flörtölök, hogy valamit elérjek nála, természetesen, csak a cél érdekében, akkor azzal nincs semmi gondod, ugye? – pislogtam rá ártatlanul, miközben elgondolkozó arcot vágva emeltem a mutatóujjamat a számhoz. Edward szemei összeszűkültek, aztán tett felém egy lépést.

– Ha megteszed, szép, sötétbarna farkasbunda díszíti majd a szobám padlóját.

– Ó, szóval, neked szabad, nekem nem? – tettem csípőre a kezeimet.

– Bennünk vámpírokban erős a birtokló ösztön – jelentette ki.

– Ahogyan bennünk farkasokban is – léptem én is egyet felé, így az orrunk majdnem összeért, és közvetlen közelről nézhettem a sötétarany íriszbe. – És most csókolj meg! – a hangom parancsoló volt, de a tekintetem valószínű inkább könyörgő. Edward elmosolyodott.

– Biztos, hogy…

– Biztos – döntöttem hátra a fejemet, hogy bizonyítsam, komolyan gondolom. Az állati ösztöneim nyugton voltak, semmi mást nem éreztem, csak hogy Edwardot akarom most azonnal. A szám mohón falni kezdte az ajkait, amint megcsókolt. Karjaim a nyakára kulcsolódtak, ujjaim beletúrtak a dús, bronzvörös tincsekbe.

– Ha… Ha túl sok… Szólj… – lihegte Edward, miközben szája a nyakamra kúszott. Torokhangú nyögés szakadt fel belőle, én pedig megremegtem, ahogy az ütőerem fölötti forró bőr érintkezett a jéghideggel. A mellkasom olyan ütemben emelkedett, mint egy asztmásé, akinek éppen rohama van. Ujjaim Edward bal kezére fonódtak, ami eddig a derekamon nyugodott, és feljebb húztam a mellemig. A meglepettségtől egy pillanatra abbahagyta a kényeztetésemet, aztán a szája visszatért az enyémhez, ujjai pedig finoman megszorították a markában lévő halmot.

A nyakába kapaszkodva húztam magammal a földre, míg végül rajtam nem feküdt. Végigsimított a combomon, aztán megragadta a lábamat a térdhajlatnál, és a dereka köré fonta. A lélegzet a tüdőmben akadt, ahogy az ágyékunk szorosan összepréselődött – Edward valószínűleg azt hihette, hogy túl messzire ment, mert el akart húzódni tőlem.

– Neh… – kaptam a szája után zihálva. – Még nem sok… – emeltem meg a csípőmet, hogy hozzádörzsöljem magam. Rekedten felnevetett, aztán a fülemhez hajolt.

– Neked lehet, hogy még nem sok, de én… azt hiszem, a határnál vagyok. – Hideg ajkait a fülem mögötti érzékeny ponthoz érintette.

– Ó… – nyögtem ki. Ennél értelmesebb jelen pillanatban nem jutott az eszembe. Igazából, azt sem bántam volna, ha átlépünk végre azon a bizonyos határon, bár tartottam tőle, hogy Edward nem egészen így, és nem pont most tervezte ezt megtenni. Legnagyobb sajnálatomra bebizonyosodott eme sejtésem, mert legördült rólam, és a szemeit lehunyva mélyeket lélegzett.

– Nem muszáj abbahagynunk – próbálkoztam, miközben igyekeztem újratanulni az egyenletes légzést. Most már se a farkas, se a testi erőm nem volt akadály, így nem igazán értettem, hogy mi is tartja vissza Edwardot attól, hogy végre tényleg beteljesüljön a szerelmünk. Igaz, nem pont úgy történne meg, ahogy elképzeltem – egy hatalmas ágyban, virágszirmokkal körülvéve, miközben lágy zene szól –, de azt hiszem, a rétnél romantikusabb helyszínt nem igazán találhattunk volna.

Edward felém fordította a fejét, aztán kinyújtotta a kezét, és végigsimított az arcomon.

– Most még nem lehet.

– Miért?

– Mondjuk úgy, hogy előtte még meg kell tennem valamit – felelte titokzatosan. Az oldalamra fordultam, és felkönyököltem.

– Mit kell megtenned? – A kíváncsiságtól beleharaptam az alsó ajkamba. Edward kuncogva rázta meg a fejét.

– Még nem mondhatom el. Meglepetés. – Bosszúsan ráncoltam össze a homlokomat, de csak azt értem el vele, hogy még hangosabban nevetett. – Nem mondták még neked, hogy aki kíváncsi, hamar megöregszik?

– Én már úgysem öregszem. – A fejemet a mellkasára fektettem, és úgy néztem fel rá. Még egy dolog, ami régen elválaszthatott volna minket, de mostanra megoldódott. Edward hangosabban fújta ki a levegőt, mint eddig, és ez felkeltette a figyelmemet. A rossz érzés végigkúszott a mellkasomban a szívemig. – De ugye, ez nem csak egy kifogás? – mondtam ki a kérdés egy részét, ami jelenleg foglalkoztatott. Edward talán, szeretett annyira, hogy leéljen velem egy emberi életet, de most hogy farkas lettem, ez az emberi élet egy örökkévalósággá tágult. Edward volt annyira úriember, hogy ne akarjon megtenni bizonyos dolgokat, ha előre tudja, nem marad velem örökké. És a gyakorlásunk után is olyan furcsán viselkedett…

Próbáltam visszaemlékezni, hogy miről is beszélgettünk akkor. Mintha lökött tinédzsernek neveztem volna… Talán, azért komorult el az arca, mert rájött, hogy bármennyire is úgy tűnik, nem az. És már én sem vagyok egy egyszerű tizenhét éves. Mindketten majdhogynem halhatatlanok vagyunk. Én biztos voltam benne, hogy ezt a halhatatlanságot vele akarom tölteni, de hogy lehetnék biztos benne, hogy ő is így gondolja…

– Kifogás? – emelkedett meg Edward szemöldöke kérdőn.

– Mert valójában… nem is akarsz velem lenni, csak nem tudod, hogy mondd el – ültem fel, és a karjaimmal átöleltem a térdemet. Edward is ülőhelyzetbe húzta magát, és mikor végre rá mertem nézni, egy döbbent szempárral találtam magam szemközt.

– Te az előbb úgy érezted, hogy nem akarok veled lenni? Mert akkor valamit nagyon nem jól éreztél… – fürkészte az arcomat, mire elvörösödtem.

– Nem… Én tudom, hogy úgy velem akarsz lenni, de tényleg velem akarsz lenni? – fordítottam a fejem a föld felé, és irtani kezdtem a füvet marokszámra zavaromban. Edward arcán bosszús kifejezés jelent meg.

– Iszonyúan idegesítő, hogy most nem láthatok a fejedbe, mert fogalmam sincs, miről beszélsz – morogta.

– Hát… Tudom, hogy tisztességes em… – hirtelen megakadtam, aztán az ösztönösen a számra jövő szót kijavítottam. – …vámpír vagy, és ha esetleg úgy hiszed, hogy nem akarnám megtenni azt a bizonyos dolgot, mert nem biztos, hogy örökre együtt maradunk, akkor…

– Nem akarsz örökre velem maradni? – rándult meg Edward arcizma. – Ettől félsz? Hogy ha szerelmeskedünk, akkor majd elvárom, hogy velem maradj akkor is, ha már nem szeretsz?

– Mi? Nem! – tiltakoztam. – Dehogy is! Már megint teljesen félreértesz! – ráztam a fejem hevesen, miközben a kezemben lévő fűcsomót a földre szórtam. – Én, amíg csak létezem, legyen az egy óra vagy időtlen időkig, melletted akarok lenni. Nem is tudnék mással… – elszorult a torkom a gondolattól. Edward arcán nem olvadtak fel a komor vonások, sőt, mintha még jobban elmélyültek volna. – De te… – Idegesen mordultam fel, mikor a zajok és az orrfacsaró szag félbeszakította a kérdésemet.

Edward és én is azonnal felpattantunk, és fél percbe sem telt, mire beszélgetésünk megzavarója feltűnt a tisztáson.

– Mi a fenét kerestek itt? – Edwardot ritkán láttam ilyen dühösnek, de most villámot szórtak a szemei.

– Nem figyeltem rá, és kiszökött, sajnálom – hajtotta le a fejét szégyenkezve Jasper, miközben Maria elkínzottnak tűnő arccal figyelt minket.

– Megmondtuk, hogy a házban kell maradnod! – fordult felé Edward.

– Éhes voltam! – Edward felszisszent, mire Maria halványan elmosolyodott. – Még most is éhes vagyok… – javította ki magát, mégsem tudtam megkönnyebbülni. Ha most nem is tudott elkapni senkit, lehet, hogy legközelebb már sikerrel jár. – Nem várhatjátok el tőlem, hogy kihűlt vért igyak zacskóból. Undorító! – fintorodott el. – Még az ő vére is ízletesebb – járatta végig rajtam a tekintetét, és mélyet lélegzett. – Én ezt nem bírom ki. Meg fogok őrülni! – hisztizett tovább.

– Elegem van belőle! – dühöngött Edward.

– Akkor hagyjátok, hogy egyek – felelte Maria csevegő hangsúllyal.

– Persze, hogy aztán tényleg az egész falkával meg kelljen küzdenünk miattad. – Edward kezei ökölbe szorultak, ezért ösztönösen mellé léptem, és megérintettem a görcsös izmokat.

– Márpedig nekem friss embervér kell – jelentette ki, és büszke tartással a magasba emelte az állát.

– Kellhet, mert úgysem kapsz. Amíg a mi védelmünk alatt állsz, nem ölhetsz embert. Ha nem tetszik…

– Mi lesz akkor? – vigyorodott el elégedetten Maria. – Nem dobhattok ki, és nem árthattok nekem – nevetett fel. Kérdőn néztem Edwardra, de úgy tett, mintha nem venné észre. Szóval, Maria valamivel sakkban tartja őket, ami miatt muszáj vigyázniuk rá. Hiába törtem a fejemet, fogalmam sem volt, mivel irányíthatja Cullenékat. Viszont azt tudtam, hogy ha nem képesek kordában tartani őt, akkor veszélybe sodorhatják magukat. A képlet elég egyszerű volt. Mariának itt kellett maradnia, és embervérre volt szüksége. Én pedig immunis voltam a vámpírméregre.

– Adok neked a véremből – szólaltam meg. A vitatkozás hirtelen elhalt, és döbbent csönd ült a tisztásra.

19. fejezet

Iskola

Maria olyan éhes tekintettel nézett rám, hogy egy pillanatra meginogtam az elhatározásomban. Ezzel szemben Edward és Jasper tekintetéből azt olvastam ki, hogy totálisan kattantnak tartanak. Végül is, lehet, hogy igazuk volt – ki lett volna még olyan őrült rajtam kívül, hogy önként adjon a véréből egy nomád vámpírnak…

– Szó sem lehet róla! – csattant fel Edward félpercnyi döbbent csend után. A tiltakozása úgy hatott rám, mint valami mágneses pólusváltás. A félelmemet azonnal elnyomta a dacos ragaszkodás a tervemhez.

Maria és én egyszerre néztünk Edwardra sértődött pillantással. Nem szerettem, mikor úgy bánt velem, mint egy gyerekkel. Magamtól is el tudtam dönteni, hogy mit akarok és mit nem, ennek az egésznek pedig, ha segítséget kapok felügyelet formájában, semmi veszélye nem lehetett. Jó, persze, nem túl kellemes, mikor egy vámpír az emberbe mélyeszti a fogait – egy pillanatra megborzongtam az emlékektől, de gyorsan elkergettem a rémképeket –, de belehalni nem fogok, és ha ezzel megelőzhetem, hogy más ártatlan emberek haljanak meg, ha Mariának egyszer sikerül a szökés, vagy hogy Cullenék bajba keveredjenek miatta, akkor ám legyen. Kibírom a fájdalmat.

– Miért? – tettem csípőre a kezeimet, és kihívóan néztem Edward szemébe. Kétségbeesett nevetés hagyta el a száját, aztán megragadta a vállaimat. Ahogy közelebb hajolt hozzám, egy pillanatra elfelejtettem, hogy min is vitatkozunk. Mikor újra megszólalt, meg kellett ráznom a fejem, hogy felfogjam a szavai értelmét.

– Hogy miért? Mert az ember nem fekszik önként egy áldozati oltárra! Az istenért, azt hiszed, hogy abba tudja hagyni a felénél? – túrt bele Edward a hajába egy ideges mozdulattal.

– Majd ti leszeditek rólam! – mutattam rá a testőri szerepükre a haditervemben.

– Hát persze! És ha nem sikerül időben? Egy vámpír teljesen elveszti a fejét, ha táplálkozik. Mint mikor egy embernek sokkhelyzetben megháromszorozódik az ereje. Lehet, hogy Jasperrel még ketten sem bírnánk vele. Az rendben van, hogy a vámpírméregre már immunis vagy, de a vérveszteségbe még belehalhatsz. Nem, nem, nem és nem! És a témát lezártam! – tett egy keresztezett karlendítést Edward testbeszéddel is megerősítve a mondandóját.

Hirtelen láttam magam előtt rossz horrorfilmként, ahogy Maria a testem felett térdel véres szájjal, miközben én már az ájulás szélén állok. De nem a saját halálom volt az, ami miatt meghátráltam gondolatban, hanem a mellettem heverő, két darabokra szaggatott, hófehér test látványa. Mégis csak rossz ötlet volt… – iszonyodtam el a meggondolatlanságomtól.

– Vidd vissza a házba! – utasította Edward Jaspert, aki beleegyezően bólintott.

– Jaj, ne már! – nyűgösködött Maria, és még mindig sóváran pillantgatott felém. Ismét megborzongtam, és bár magamban elkönyveltem, hogy ez egy ostoba felajánlás volt, és nem terveztem a megvalósítását most már, abban azért biztos voltam, hogy ezt az önérzetem miatt sosem ismerném be Edwardnak.

– Gyerünk! – ragadta meg Jasper a törékenynek tűnő női kart.

– Megyek már, megyek. Nem kell rángatni! – vigyorodott el Maria. – Talán, megállhatnánk valahol útközben levezetni a feszültséget. A hevességedet kiélhetjük másképp is, nem csak úgy, hogy letéped a karomat – dörgölőzött neki Jaspernek. Egy bosszús mordulást kapott válaszként, aztán Jasper maga előtt lökdösve őt elindult vele a fák közé.

– Te nem vagy normális! – rázta meg a fejét Edward, miután magunkra maradtunk. – Mit hittél, hogy majd hagyom, hogy feltálald magad?

– Nem, azt hittem, hogy képes vagy logikusan átgondolni a kockázatokat és az előnyöket. De úgy látszik, hogy ez mégsem megy neked – vontam meg a vállam. Tudatában voltam annak, hogy ostobán viselkedem, mégsem tudtam abbahagyni a makacskodást. Edward hirtelen megragadott, és az arcomat a két keze közé fogta.

– Ha rólad van szó, a legkisebb kockázat sem éri meg! Esküdj meg, hogy ilyet többé nem csinálsz!

– Milyet? Hogy nem próbálok meg máskor is segíteni nektek, ahogy csak erőmből telik? – vontam fel a szemöldökömet kérdőn. Edward vonásai dühösen megfeszültek.

– Nem értem, miért kell ilyen makacsnak lenned – rázta meg a fejét, aztán elengedett, és szokásához híven feszültség-levezető mászkálásba kezdett. – Ha mondok valamit, te csak azért is az ellenkezőjét teszed, mint egy gyerek. Mintha örömödet lelnéd abban, hogy bosszants – fújtatott.

– Én csak egyszerűen azt akarom tenni, ami neked a legjobb. Bármit megtennék, hogy… – kezdtem volna, de Edward hirtelen megtorpant, és olyan arccal fordult felém, amitől bennem rekedt a mondandóm.

– De ne tegyél meg bármit! Nem akarom, hogy az az átkozott bevésődés rávegyen olyasmikre is, amiket amúgy sosem tennél meg! – Edward vonásai már nem dühösek voltak – azt könnyebben viseltem volna, mert engem is csak még jobban feltüzelt volna az ellenkezéshez –, elgyötörten nézett rám, mint akivel most közölte az orvos, hogy élete szerelme halálos betegségben szenved.

– Nem értelek… – A szívverésem a kétszeresére gyorsult a hirtelen visszatérő kétségektől. Mégis csak igazam lett volna? Edwardot azért zavarja a bevésődésem, mert túl erős kötelék egy örökkévalóságra?

– Megpendítem, hogy iskolába kéne járnod, és te azonnal beleegyezel, habár előtte nem akartál, beverem az alfád képét, te nem tudsz rám haragudni, gondjaink vannak Mariával, te pedig azonnal a véredet adnád, ez nem normális! – rázta meg a fejét elkeseredetten.

– Én csak, azt akarom, hogy neked… – teltek meg a szemeim könnyel. Nem értettem, miért baj az, ha mindent, ami csak erőmből kitelik, megteszek a kedvéért. Nem vártam cserébe semmit sem. Se hálát, se az örök szerelem ígéretét. Egyszerűen csak annyira szerettem őt, hogy bármire képes lettem volna érte, és fájt, hogy ezt nem érti meg.

– Hogy nekem jó legyen, tudom – sóhajtott fel. – De ha neked rossz, ami nekem jó, akkor ne tedd!

– Rendben, úgy lesz! – fordítottam hátat, hogy ne lássa a kicsorduló könnycseppeket, és elindultam a fák közé. – Hazamegyek – motyogtam magam elé, mert biztos voltam benne, hogy így is tökéletesen hallja.

Már majdnem elértem az erdő szélét, mikor két kar fonódott a derekamra megállítva ezzel. Bármennyire is szégyelltem, önkéntelenül rázni kezdett a sírás. Hallottam a halk csitító-nyugtató szavakat a fülem mellett, és az apró puszikat a nyakamon, de beletelt jó pár percbe, mire összeszedtem magam.

– Sajnálom, sajnálom, nem akartalak megbántani! – fordított maga felé Edward. A fejemet a föld felé akartam fordítani, hogy ne lássa a könnyektől maszatos arcomat és a vöröslő szemeimet, amiket valószínűleg egy nomád vámpír is megirigyelhetett volna, de az egyik ujjával az állam alá nyúlt, és nem hagyta, hogy kerüljem a tekintetét. – Sajnálom.

– Lehet… De attól még így gondolod – remegett meg a szám, és hatalmas erőfeszítésembe került, hogy ne bőgjem el magam újra szégyenszemre.

– Csak nem akarom, hogy olyasmiket tegyél, amiket később megbánsz.

– És nem akarod, hogy egy őrült, bevésődéses farkas örök életre magához kössön – fejtettem ki a véleményemet, miközben lesütöttem a szemeimet, hogy ne kelljen látnom Edward tekintetében a beismerést. Pár pillanatig csend volt, ami csak még inkább megerősített abban, hogy igazam van. – Hazamegyek – ismételtem meg, de mielőtt hátraléphettem volna, Edward magához szorított, és a szája az enyémet kereste. Az önérzetem miatt elkeseredetten próbáltam meg tiltakozni, de tudtam, hogy úgysem tudok sokáig ellenállni. Alig pár pillanat múlva az ajkaim már megadóan nyíltak meg Edward előtt. Csalódottan nyögtem fel, mikor hirtelen elengedett, és szédelegve próbáltam meg talpon maradni.

– Sose kételkedj abban, hogy mindörökké szeretni foglak! – Edward hangja csak nehezen jutott el a tudatomig, de mikor odaért, a szívem püfölni kezdte a bordáimat.

– Akkor miért… miért zavar a bevésődésem? Mondtam már, hogy ez semmin nem változtat. Hogy a szerelemem épp elég erős nélküle is. – A hangom még mindig túl kétségbeesettnek tűnt.

– Honnan tudhatnád, hogy ez tényleg így van, és nem csak a bevédődés miatt érzel így?

– Honnan tudhatnám, hogy örökké szeretni fogsz? – néztem fel az aranybarna szempárba remélve, hogy megérti a dolgot.

– Bizalom – mondta ki, én pedig bólintottam. Nem tehettünk mást, mint hogy bíztunk a másik irántunk érzett szerelmében. Nem volt kézzel fogható bizonyítékunk arra, amit mi biztosan állítottunk, egyszerűen csak el kellett hinnünk, amit egymásnak mondtunk.

– Most már tényleg haza kéne mennem… – pislantottam a fák felé. Tudnom kellett, hogy Juliette betartotta-e a szavát, és hallgatott-e arról, amit megtudtunk. A szerelem erős kötelék volt, ami miatt a hazugság nehezebben ment, mint egyébként. Bár úgy véltem, ha szólt volna a többieknek, akkor már rég itt lennének, hogy kiszedjék belőlem a részleteket.

– Rendben, de holnap látlak. – Edward bizonytalan kijelentése, inkább puhatolózó kérdés volt.

– Igen, holnap átmegyek. Iskola után – tettem hozzá gyorsan, nehogy Edwardnak eszébe jusson a lógás. Nem akartam, hogy még az iskolakerülés miatt is bajba keveredjen.

– Rendben – bólintott. – Várni foglak!

A búcsúzásunk után alig negyed órával már La Push-ban voltam. Egyenesen Juliette-ék háza felé vettem az utamat, hogy beszélhessek vele. A kocsikázás valószínűleg ráijesztett, és még egyszer a szavát akartam venni arról, hogy nem árul el. Épphogy felléptem a veranda első lépcsőfokára, mikor kicsapódott az ajtó, és Daniel tajtékozva szelte át a köztünk lévő alig pár lépésnyi távolságot.

– Te teljesen megvesztél? – csattant fel, miközben villámló szemekkel nézett rám. Értetlenül bámultam az arcába.

– Tessék?

– Nagyon jól tudod, miről beszélek! Hogy merted beültetni Juliette-et azok közé a vérszívók közé? Mi lett volna, ha útközben az egyikük elveszti a fejét? – fröcsögte a kérdéseket Daniel felém. Juliette az ajtóban állt, és bűnbánóan nézett rám.

– Nem én mondtam el, csak… megérezte a szagukat – motyogta zavartan.

– Szegénykémnek, még neki van lelkiismeret-furdalása, amiért rájöttem, pedig az életét kockáztattad – rázta meg a fejét Daniel hitetlenkedve, és még vádlóbb lett a pillantása.

– Alice és Edward sosem bántanák. Tökéletes biztonságban volt – próbáltam megmagyarázni.

– Nem érdekel, hogy te milyen elvakultan hiszel azoknak a vérszívóknak! Ha még egyszer Juliette-et a közelükbe viszed, én esküszöm, hogy nagyon megbánod! Remélem, megértetted!

– Tökéletesen értem – feleltem, miközben remegni kezdtem a dühtől. Hátat fordítottam, és a házunk felé indultam. A lábaimmal lépés közben direkt akkorákat rúgtam a földbe, hogy jó pár földdarab fűcsomóval együtt fordult ki tövestül.

– Isabella! – integetett messziről felém Benjamin. Nem tudom, hogy nem vette észre, hogy nem vagyok beszélgetős hangulatomban, de olyan vigyorral tartott felém, ami csak még jobban felbosszantott.

– Hagyj békén! – mordultam rá. Az arcáról azonnal lefagyott az üdvözlő mosoly, de jelen pillanatban nem érdekelt. Elvágtattam mellette egy szó nélkül, aztán a házunkhoz érve úgy vágtam be magam mögött az ajtót, hogy félő volt, kiszakad a helyéből. Elegem volt abból, hogy azok, akiket a testvéreimnek tartok, egyszerűen úgy bánnak azzal a férfival, akit szeretek, mintha valami leprás lenne, vagy még rosszabb. Azt még megértettem volna, hogy Edwardban nem tudnak megbízni a vámpírsága miatt, de miért nem bíztak helyette abban, hogy tudok helyesen dönteni, és van értékítéletem. Miért nem bíztak bennem?

– Hát te meg miért csapkodod az ajtót, kisasszony? – lépett ki a konyhából Esther karjában az öcsémmel. Vettem egy mély levegőt, aztán kifújtam.

– Sajnálom – próbáltam meg lenyugodni.

Az este további részét otthon töltöttem, és egy hirtelen elhatározást követően korán lefeküdtem, hogy másnap legyen elég erőm időben felkelni, és elmenni az iskoláig, hogy végre beiratkozzak. Úgy véltem, bármennyire is nem fűlik a fogam ahhoz, hogy megint minden napomat az iskolapadban töltsem, jobb minél előbb túlesni rajta. És persze, minél kevesebbet voltam La Push-ban, annál kevesebb esély volt arra, hogy kiderüljenek a titkaim és megint összevesszek valakivel.

Vacsoránál megkértem Esthert, hogy vigyázzon az öcsémre másnap, és szóljon Jonathannak, hogy vigyen el autóval Forksba – egyfelől nem akartam, hogy már az első nap feltűnést keltsek azzal, hogy gyalog érkezem az erdőből az iskolába, mint valami vadember, másfelől valahogy előre éreztem, hogy kora hajnalban semmi kedvem nem lesz gyalog nekivágni az útnak, és igazam is lett.

A reggel pont olyan pocsék volt, mint amilyenre emlékeztem még régebbről. A legszebb álmom közepén ébresztett fel az óra csörgése hat órakor, és úgy csoszogtam ki a fürdőszobába, mint egy agyhalott zombi, miközben véletlenül belerúgtam az összes létező küszöbbe a szobám és az említett helyiség között.

A fáradtságtól még alig látva előkapartam az irataimat, és mire indulásra készen az ajtóban álltam Esther már közeledett a ház felé a tegnap megbeszéltek szerint. Esther volt az egyetlen szerintem, La Push-ban, aki nem csak hogy elfogadta újdonsült terveimet a tanulmányaimmal kapcsolatban, hanem még helyeselte is őket. A vacsoránál arról panaszkodott, hogy bár Daniel is elvégezne egy főiskolát, Benjamint meg rá tudná venni az érettségi letétele után a továbbtanulásra, mert sosem lehet tudni, hogy mit hoz a jövő. Egy diploma pedig sosem jöhet rosszul, csak jól – mint mondta.

Ásítozva vonultam Jonathan házához, aztán szunyókáltam még egy kicsit a kocsiban, amíg Forksba érve Nate fel nem ébresztett. Megkérdezte, hogy bejöjjön-e velem az iskolába, de mikor durcás pillantást vetettem rá – belesűrítve az összes felnőtt önérzetemet – gyorsan elköszönt, és egy intés után elhajtott.

Nem tudtam a pontos időt, de az iskolai parkoló még majdnem üres volt, ezért úgy tippeltem, körülbelül tizenöt perc biztosan visszavan az első óra kezdetéig. Edwardék sem érkeztek meg, mert egy nagyon drága és kirívó autót sem láttam az ott sorakozók között.

Fogalmam sem volt, merre kell mennem, de mikor megláttam egy épületet, ami felett egy tábla hirdette, a Tanulmányi Irodához van szerencsém, megnyugodva indultam el arra. Halkan kopogtattam, aztán beléptem az ajtón. Egy pult mögött középkorú nő állt, és amikor meglátott kíváncsian nézett rám – vagy azért, mert még nem látott soha, és furcsa volt erre felé egy új arc, vagy mert a városi pletykákból pontosan tudta, hogy ki vagyok.

– Jó napot! – köszöntem és megpróbáltam kedvesen mosolyogni.

– Segíthetek valamiben? – Pamela – ahogy a pulton lévő névtábláról leolvastam – szája mosolyra húzódott, miközben a vonásai ellágyultak, mintha valami miatt megszánt volna, és a vizslatást továbbra sem hagyta abba. Zavartan próbáltam meg összeszedni a gondolataimat.

– Igen, én Isabella Black vagyok, és szeretnék beiratkozni – feleltem végül.

– Ó… Úgy hallottam, hogy a rezervátumban élsz, miért nem abba az iskolába jársz? – Eldőlt a kérdés, mivel érdemeltem ki a nagy figyelmet, és bosszankodva jöttem rá arra is, hogy mi volt az előbbi sajnálkozó pillantás. Nem akartam, hogy szánakozva nézzenek rám amiatt, ami történt velem. El akartam felejteni a múltat. Mély levegőt vettem, aztán megpróbáltam elmagyarázni, hogy a továbbtanulásom miatt döntöttem így. Pamela átvizsgálta az irataimat, aztán hátrament egy másik irodába, és visszafelé már egy órarendet és pár papírt lóbált a kezében. – Parancsolj, ez itt az órarended, ezt írasd alá a tanárokkal, ez pedig – nyomott a kezembe egy harmadik lapot. –, térkép, hogy megtaláld a termeket. A beiratkozási iratokat délutánra elintézem – kaptam egy újabb mosolyt. Pamela még elmagyarázta, merre találom az első órám termét, aztán elbúcsúztam, és nekivágtam az első forksi tanítási napomnak.

Igyekeztem lehajtott fejjel haladni, de még így is magamon éreztem az időközben megérkezett diáksereg tekintetét. Szerencsére, senki nem mert megszólítani, így kínos kényszerbeszélgetések nélkül elértem a megfelelő épülethez, ahol már csak pár percnyi keringésbe kerül megtalálni a kettes számú termet. Vettem egy mély levegőt, aztán összeszedve minden bátorságomat, beléptem.

A tanár, egy bizonyos Mr. Bauer az asztala mögött rendezgette a papírjait, miközben a diákok még bőszen beszélgettek. Amint feltűntem, a teremre hirtelen síri csend szállt, és az összes szempár – köztük két aranybarna is – felém fordult. Nagyot nyelve indultam a tanár felé, miközben azon igyekeztem, hogy a hirtelen figyelem okozta stressztől ne essek hasra semmiben – a saját lábamat is beleértve.

– Én… A nevem Isabella Black – nyújtottam át a papírt, amiről Pamela azt mondta, hogy alá kell íratnom, miközben igyekeztem visszafogni a rám törő remegést. Mr. Bauer rápillantott, aztán bólintott. Gyorsan odafirkantotta a megfelelő rubrikához a nevét, aztán visszaadta az iratot.

– Hát, akkor üdv közöttünk! Keress egy szabad helyet magadnak, a többit pedig majd megbeszéljük óra után – nyújtotta ki a kezét jelezve, hogy mehetek. Tétován pillantottam Edwardék felé, de Alice-szel egymás mellett ültek, és csak jobbra mellettük volt az egyik padnál üres hely. Mielőtt Alice felállhatott volna, hogy átadja a helyét, leültem a szabad székre – nem akartam, hogy miattam felboruljon a megszokott napirendjük. Letettem a táskámat a szék mellé, elővettem belőle azt az ősrégi füzetet, amibe még Tucsonban írtam, aztán körbepislantottam. Volt, aki nyíltan bámult, és akadtak olyanok is, akik csak titokban tették. Az egyik lány még egy tükröt is elővett, hogy sminkigazítás címén lebukás nélkül megfigyelhessen. Egy valami közös volt a pillantásokban, mindenki tekintetében ott volt a szánalom vagy a kíváncsiság.

Hogy összeszedjek egy kis lelkierőt a napom folytatásához, Edwardra pillantottam, aki legalább olyan dühösen mérte végig az osztálytársainkat, mint én – de az ő tekintetében még ezernyi más érzés is bujkált, amik közül csak párat tudtam volna megnevezni. Újrakezdődött az osztályban fél perc után a sutyorgás, és több helyről is meghallottam a nevemet – életemben először utáltam, hogy jobb a hallásom, mint egy átlagos embernek. Bosszúsan nyitottam fel a füzetemet, aztán a tollammal firkálgatni kezdtem a szélét, és igyekeztem kizárni a többiek pletykálkodását a tudatomból.

– Hello, Russel vagyok! – szólalt meg a mellettem ülő fiú a legnagyobb sajnálatomra. Amíg csendben volt, egész szimpatikusnak tűnt, de amint kinyitotta a száját, máris tudtam, hogy cseppet sem fogom kedvelni. – Te vagy a szökevénylány? – vigyorgott rám úgy, mintha valami nagyon tréfásat mondott volna. A kezemben megremegett a toll elrontva a mintát, amit eddig rajzolgattam.

– Ha úgy érted, hogy én vagyok-e az a lány, akinek egy pszichopata megölte a szüleit, aztán elrabolta, és majdnem őt is megölte, akkor igen, én vagyok – néztem egyenesen az arcába, miközben a hangom hideg késként hasított a levegőben. Egy másodpercig Russel elkerekedett szemekkel bámult vissza rám, aztán ismét a füzete felé fordult. Elégedetten folytattam a sorminta rajzolgatását a füzetembe.

Közben Mr. Bauer belekezdett az órába. Kiosztott egy verset – azonnal rájöttem, hogy Shakespeare egyik szonettjéről van szó –, aztán nekiállt elmondani a megszokott elemzést. Nem szerettem ezeket a módszereket, mert egyfelől szörnyen unalmas volt a tanárt hallgatni egy teljes órán keresztül, másfelől, szerintem, sokkal célra vezetőbb lehetett volna, ha saját magunk jöhetünk rá, miről is szól egy-egy vers, minthogy a szánkba rágjanak egyetlen elfogadott jelentést, mikor vagy ezer is létezhet.

Már épp kezdtem volna az első pár perc után bealudni, mikor Mr. Bauer a tábla felé fordult, az asztalomon pedig, pontosan a kezem mellett egy összegyűrt papírgolyó landolt. Meglepetten nyitottam szét, és rögtön felismertem Edward írását.

Ha így sokkolsz mindenkit, akkor nem fogsz új barátokat szerezni… Szegény Russel azt hiszi, hogy gyengék az idegeid. Főleg, hogy még remegsz is… Jól vagy? És a farkassal minden rendben? Egyébként, mit keresel itt?

Hátrapillantottam Edwardra, aztán megfordítottam a papírfecnit, és elgondolkozva a számhoz emeltem a tollamat.

Honnan veszed, hogy szeretnék új barátokat? Főleg nem ilyen Russel féléket. A farkast sikeresen el tudom már altatni, ne aggódj. És én is jól vagyok, csak utálom, ha bámulnak. Mint láthatod, tanulok.

Megvártam, amíg a tanár belemerül a jegyzeteibe, aztán Edward asztalára dobtam a válaszomat. Alig fordultam vissza a tábla felé, egy újabb üzenet landolt előttem. Szépen kisimítgattam, aztán olvasni kezdtem.

Tényleg tanulsz? Én úgy vettem észre, hogy firkálgatsz és velem levelezel. Egyébként, Russel még a gyenge idegeid ellenére is igen vonzónak talál, úgyhogy ha lehet, húzd egy kicsit feljebb a dekoltázsodnál a blúzt, hogy ne kelljen kivágnom a szemeit, és megetetnem vele a gondolatai miatt. Előre is hálás köszönetem!

Egy vigyort elfojtva csak elhúztam a számat Edward régimódi, soviniszta hozzáállása miatt.

Képzeld, tudok egyszerre több helyre is figyelni. A blúzom pedig tökéletesen takar mindent, amit takarnia kell. Épp ezért Russel gondolataiért és a te cselekedeteidért nem vállalok felelősséget, intézzétek el egymás között. Egyébként meg, legalább van egy kis sikerélményem, ha már egyeseket nem tudok eléggé elcsábítani… – utaltam a tegnapi félbeszakított szerelmes pillanatokra remélve, hogy Edward veszi majd a lapot. Visszaküldtem neki a választ, aztán figyeltem mit reagál az olvasottakra. Összevont szemekkel nézett fel rám az arcomat fürkészve. Kihívóan igazítottam meg a blúzomat, még lejjebb húzva egy pár milliméterrel, aztán gyorsan a füzetemre kaptam a tekintetemet, mert Mr. Bauer éppen elsétált mellettem a vers pár sorát felolvasva a könyvéből.

Amint ismét tiszta volt a levegő, lélegzet-visszafojtva vártam a következő levélpostát, de hiába. A hajam rejtekéből próbáltam kilesni, miért késlekedik a válasz, de úgy tűnt, Edwardot nagyon lefoglalja a tanár szavainak lejegyzése.

Igyekeztem úgy tenni, mintha nem érdekelne a figyelem hiánya, de a lábaim toporgását nem tudtam leállítani. Nem értettem, miért nem válaszol Edward. Talán, túl messzire mentem azzal, amit írtam? Vagy a blúzhúzogatás verte ki nála a biztosítékot?

Mikor megszólalt az óra végét jelző csengő, megkönnyebbülten pattantam fel, de mire megfordultam volna, hogy beszéljek Edwarddal, már eltűnt. Alice megvonta a vállát, hogy fogalma sincs semmiről, aztán összeszedte a könyveit, és a fejével a tanári asztal felé intett.

Edward miatt majdnem teljesen megfeledkeztem Mr. Bauerről. Odasétáltam az asztalához, végighallgattam, hogy mikről tanultak az elmúlt félévben, el kellett mondanom, hogy mi hol tartottunk a tananyaggal Tucsonban, mikor utoljára órán voltam – csak homályosan emlékeztem arra, hogy a tizenkilencedik századi regényekről beszéltünk –, aztán adott egy olvasmánylistát, és elengedett.

Körülbelül még három percem volt arra, hogy megtaláljam a következő órám színhelyét a falon lévő óra szerint. Gyorsan elpakoltam, felkaptam a táskámat, aztán már rohantam is a térképen megadott irányba. Éppen megszólalt a csengő, mikor befordultam az egyik sarkon. Az összes diák szép lassan felszívódott, miközben én még mindig a tízes termet kerestem.

Halk sikkantás hagyta el a számat, mikor egy hideg kéz berántott az egyik ajtó mögé, aztán mikor az agyam felfogta, hogy kinek az illatát érzem, a riadtságomat felváltotta a bosszankodás.

– Edward Cullen, a frászt hoztad rám! – mordultam rá, miközben szétnéztem a helyiségben. Valószínűleg biológia szertár volt, mert sötét volt, szűk, és a fal melletti asztalon preparált állatok valamint zöld trutyiban ázó gusztustalan, de szerencsére, halott élőlények feküdtek. – El fogok késni… – szusszantottam, miközben várakozóan felpillantottam az aranyszín szemekbe. – Mit szeret…? – akartam megkérdezni, de Edward kérdés nélkül is megadta a választ. Az ajkai lecsaptak az enyémekre, miközben keze szenvedélyesen megmarkolta a mellemet. Elkábulva viszonoztam a csókot, miközben a táska a vállamról hangosan puffanva zuhant a földre.

– Most már mehetsz… – motyogta a számba, aztán egy mozdulattal feljebb húzta a blúzomat, és csibészes mosollyal kifordult az ajtón.

20. fejezet

Perzselés

Nap végén a füzetembe rajzolt minták végtelennek tűnő sorai mutatták, mennyire unom az egész iskolát. Csak ültem bent az órákon, és arra gondoltam, mi a fenét keresek itt, mikor akár gyakorolhatnék a mezőn, vagy lehetnék az öcsémmel is. Szinte bármi jobb lett volna, mint ez a felesleges agysejtrombolás. Fogalmam sem volt róla, hogy Edwardék hogy bírták újra és újra, ki tudja már hányszor elvégezni a gimnáziumot. Én már rég beleőrültem volna a sok monoton ismétlésbe – főleg a tökéletes memória birtokában, ami által nem csak a tananyagra emlékeztek, hanem arra is, hogy melyik nap mit viseltek a tanárok.

Az utolsó óra után elmásztam a mosdóig, megmostam az arcomat, ittam egy kis klóros vizet, és összeszedtem magam annyira, hogy legyen erőm visszamenni Pamelához a tanárok által aláírt papírral. Edwardékat dél óta nem láttam, amikor is az ebédlőben leültek az asztalhoz, aminél ültem. A tálcáján lévő ételt piszkálgatva Alice kifaggatott engem, mit keresek ott, míg Edward átható és bosszantóan zavaró tekintettel bámult engem, ami miatt alig tudtam pár falatot enni zavaromban. Utána már nem volt együtt óránk, így még inkább unatkoztam.

Amíg Pamela megtudakolta tőlem, hogy telt a napom – azt hazudtam neki, hogy jól –, azon járt az eszem, hogy vajon Edwardék megvárnak-e, vagy gyalog leszek kénytelen hazamenni. Mikor végre kiszabadultam a tanulmányi irodából, felszabadult léptekkel igyekeztem a mostanra már félig üres parkolóhoz.

Edwardék autóját megpillantva halvány mosoly futott át az arcomon, de mikor rájöttem, hogy ők még sehol sincsenek, kissé nyűgösen dőltem a kocsi oldalának. Ledobtam a lábam mellé a táskámat, összefontam magam előtt a karjaimat, és igyekeztem nem törődni a mellettem elhaladó diákok kíváncsi pillantásával. Még mindig borzasztóan idegesített, hogy úgy vizslatnak, mintha valami földönkívüli vagy egy kihaltnak hitt állatfaj utolsó példánya lennék. Reméltem, hogy csak pár nap kell nekik, míg megszokják a jelenlétemet, és utána abbahagyják a bámulásomat.

Hogy kizárjam a zavaró dolgokat, igyekeztem arra koncentrálni, hogy a mai délutánt Edwarddal tölthetem kettesben. Már a gondolattól is izgatott bizsergés járta át az egész testemet. Bármit is mondott Edward, túl makacs voltam ahhoz, hogy feladjam a tervemet az elcsábítására – és az a csók a szertárban csak még inkább feltüzelte a hormonjaimat. Kellett vennem pár mély levegőt, hogy lenyugtassam magam.

Mikor megláttam Russelt felém közeledni, lehajtottam a fejemet, és úgy tettem, mintha észre sem vettem volna. Magamban imádkoztam, hogy ne jöjjön oda hozzám, de legnagyobb sajnálatomra, túl merész volt az átlag-tinédzserfiúkhoz képest.

– Szia! – hallottam meg a hangját.

– Szia! – köszöntem mogorván, hátha az majd elijeszti, de most nem jártam sikerrel. A válla felett átnézve körbepillantottam, hátha észreveszem a felmentő sereg közeledését, de Alice és Edward teljesen felszívódtak. Russel idegesítően toporgott előttem, amíg újra rá nem figyeltem.

– Én csak szerettem volna bocsánatot kérni, amiért olyan érzéketlen voltam – pislogott rám, bevetve a „hatalmas, bűnbánó kiskutyaszemek” trükköt.

– Semmi gond, el van nézve – vágtam rá gyorsan, hogy lekoptassam, de legnagyobb sajnálatomra, a megbocsátásomat biztatásnak vette, mert ő is nekidőlt Edward autójának – magamban felröhögve megállapítottam, hogy ha sikerül így tartanom, míg Edwardék megérkeznek, Russel halott ember.

– Ismered Cullenékat? – érdeklődött. Újabb fáradt sóhaj hagyta el a számat – a tapadós embereknél csak a hülye kérdéseiket utáltam jobban.

– Nem, csak a kocsijuk kézifékje nem volt behúzva, és muszáj kitámasztanom az autót, amíg ide nem érnek, nehogy elguruljon, és balesetet okozzon – mondtam el a monológomat teljesen komoly arccal. Egy pillanatig Russel úgy nézett rám, mint egy agyhalott, aztán kapcsolt, és kényszeredetten felnevetett.

– Tudod, vicces vagy… – vigyorgott rám. – Bár egy kicsit szokni kell a stílusodat – ismerte be, miközben a tekintete lejjebb csúszott a szemeimről. Bosszankodva húztam feljebb a felsőmet, mire elpirulva kapta fel a fejét. – Mint egy rózsa, gyönyörű és szúrós.

– Hát, a tövisek is benne vannak a csomagban. Akinek nem tetszik, az így járt – vontam meg a vállamat, és reméltem, hogy a negatív oldalam minél hamarabb elriasztja. Sajnos, túl kitartónak bizonyult.

– Szóval, honnan ismered Cullenékat? – érkezett újra a kérdés. Végigpörgettem a fejemben a lehetséges válaszokat – ők azok a vámpírok, akik megmentettek egy pszichopatától; a farkasfalkám szomszédai; az új családom –, de mindegyik túl sok magyaráznivalóval járt volna, így csak rövid és velős választ adtam.

– Edwarddal járok.

– Ó. – Hallottam ki a csalódott felhangot Russel hangjából. – Hát, engem a frász kerülget, valahányszor meglátom őt és a húgát – borzongott meg. Sértődötten löktem el magam a kocsitól. Az iskolába járó összes diák Edward és Alice kisujja körméig sem ér fel, mégis elkülönülnek tőlük, mint a leprásoktól. Még ha tudnák, hogy vámpírok, akkor érthető lenne, hogy ennyire tartanak tőlük, de így… Nem tudtam felfogni, miért nincs egyetlen ember sem az iskolában, akiben lenne elég mersz és kíváncsiság, hogy közeledjen hozzájuk. Bosszantott a tudat, hogy azok, akiket szeretek, kitaszítottként kénytelenek élni a mindennapjaikat. Persze, valahol eddig is tudtam, hogy ez így van, de látni rosszabb érzés volt.

– Kicsit különcök, mint ahogyan én is, de rendesek. Csak elég bátornak kell lenni ahhoz, hogy az ember jobban megismerje őket – szúrtam gonoszkodóan Russel önérzetébe. Russel testbeszédéből úgy láttam, hogy a döfésem találhatott, mert kihúzta magát, és felemelte a fejét.

– Igen, lehet, hogy igazad van – bólintott, aztán az iskola épülete felé pislantva hirtelen újra a földet kezdte bámulni, és idegesen rugdosta a betont a cipője orrával. Mikor felnéztem, hogy mi ennek a változásnak az oka, majdnem hangosan elnevettem magam. Edwardék közeledtek felénk emberi tempóban. A mézarany szemek villogva bámulták a Russellel alkotott kettősünket, és ez valamiért kellemes és elégedett borzongással töltött el.

– Sziasztok! – Alice halkan kuncogva köszöntött minket, miközben én is próbáltam visszafojtani a nevetésemet. Edward fél méterrel megállt Russel előtt, és olyan fenyegetően nézett rá, hogy én már lehet, hogy a helyében a mosdó felé futottam volna, nehogy összepisiljem magam. Ezzel szemben Russel szótlanul állt egyhelyben, és bár nem nézett Edwardra, el sem menekült.

– Russel és én épp a különcökről beszélgettünk – szólaltam meg, mire az említett fülei elvörösödtek. Azt hittem, hogy ez az a pillanat, amikor hátra arcot végez, és a lehető leggyorsabban eltűnik a szemünk elől, de legnagyobb meglepetésemre, végül felpillantott Alice-re és Edwardra.

– Igen, nos… Tudom, hogy mi eddig nem nagyon beszélgettünk… – köszörülte meg a torkát, miközben idegesen babrált a hátizsákja pántjával. – De a hétvégén lesz egy kerti party nálam. Nem nagy banzáj, csak néhány barát, és arra gondoltam… – motyogta, miközben elkerekedett szemekkel bámultam rá hitetlenkedve várva a folytatást. – …Szóval, eljöhetnétek mindhárman, ha van hozzá kedvetek. – Edward és Alice arca pont olyan meglepett volt, mint az enyém lehetett. Valószínűleg, ők sem számítottak rá, hogy Russelben van annyi merészség, hogy meghívja őket – nem hiszem, hogy valaha kaptak volna ilyen ajánlatot bárkitől is, abban is kételkedtem, hogy egyáltalán váltottak-e már pár szót valamelyik osztálytársukkal.

– Ez igazán… kedves – nyögtem ki megrökönyödve.

– Akkor eljössz? – pillantott rám túl lelkesen Russel, de ahogy Edward közelebb lépett hozzám, összerezzent.

– Elmegyünk. Mindhárman – válaszolt a kérdésre Edward, miközben a karját a derekam köré fűzte.

– Rendben, akkor… várlak… titeket – dadogta Russel, miközben le sem véve Edwardról a szemeit, hátrálni kezdett. – Sziasztok! – emelte intésre a kezét felém, aztán elinalt. Csodáltam, hogy eddig kitartott a bátorsága.

Vigyorogva ültem be az anyósülésre, miután Edward kinyitotta nekem az ajtót. Alice kecsesen belibbent hátra, miközben felváltva hitetlenkedett az előbb történteken, és rázta a nevetés Edward arcvonásait látva.

Edward egész úton nem szólt hozzám, bár nem igazán értettem, mi baja van. Nem tehettem arról, hogy Russel rám szállt – egy pillantással sem adtam jelét annak, hogy érdekelne –, és az is meglepett, hogy a szurkálódásomat a bátorságról annyira komolyan vette, hogy azonnal bizonyítani is akart nekem.

Dudorászva szálltam ki az autóból, mikor megálltunk a Cullen ház előtt. Alice leszakadt tőlünk, és csatlakozott a nappaliban üldögélő testvéreihez, miközben mi Edwarddal az emeletre tartottunk. Még mindig énekelgetve hajítottam a táskámat a kanapéra, aztán én is rávetettem magam, és onnan figyeltem az én morcos vámpíromat.

Edward precízen letette a cuccait a székére, aztán a hatalmas üvegablakhoz sétált, és merev tekintettel bámult ki rajta. Adtam neki egy percet, aztán felsóhajtottam. Még ha nem is csináltam semmi rosszat, úgy tűnt, muszáj lesz kiengesztelnem – nem mintha ez ellenemre lett volna.

– Nem akarsz idejönni hozzám? – érdeklődtem, de egyetlen arcizma sem rezdült, mintha szoborrá vált volna. – Hát jó, pedig egy kicsit melegem van… De ha nem jössz ide lehűteni, kénytelen leszek más módszerekhez folyamodni – vontam meg ártatlan tekintettel a vállamat, aztán egyetlen mozdulattal áthúztam a fejemen a felsőmet, és melltartóban végigdőltem a kanapén. Lelombozódva vettem tudomásul, hogy Edward még mindig felém sem néz. Megsebzett önérzettel keltem fel a kanapéról, hogy aztán visszarángassam magamra a blúzomat. – Russel már tuti rég letepert volna… – morogtam magam elé csalódottan. A következő pillanatban valami lesodort a lábamról, és hallottam a kanapé recsegő hangját.

– Ezt akarod? Hogy valaki leteperjen? Erre vágysz? – Edward rajtam feküdt, ujjai a csuklómra fonódtak, az arca pedig olyan közel volt hozzám, hogy éreztem a hideg, borzongató leheletét a bőrömön.

– Azt akarom, hogy te teperj le! – feleltem, mikor magamhoz tértem annyira, hogy beszélni tudjak. A tekintete olvadt mézzé változott a szavaimra. – Kívánlak, és elegem van az önmegtartóztató életmódból, mikor már semmi okunk rá – biggyesztettem le morcosan a számat.

– Van okom arra, hogy még várok. – Edward hangja komoly volt. – Elhiheted, hogy nekem sem könnyű… Főleg, mikor így viselkedsz… – a tekintete egy másodpercig elidőzött a számon, aztán visszatért a szemeimhez.

– Akkor legalább mondd el, hogy mi az oka. Akkor könnyebb lenne türelmesen várnom – sütöttem le a tekintetemet, miközben a szívem eszeveszetten dobolt a torkomban.

– Ha elmondanám, oda lenne az egész – rázta meg a fejét. Bosszúsan fordítottam oldalra a fejemet. Éreztem a hűvös ajkakat az arcomon, de próbáltam nem átadni magam a kábulat ködének. – Kérlek, Isabella… Csak még egy kicsit legyél türelmes, és utána megadok neked mindent, amire vágysz – hajolt a fülemhez. Felsóhajtottam, mikor megéreztem a fülcimpámon az apró csókot.

– Ez így nem ér… – nyöszörögtem. – Ez már emberkínzásnak számít…

– Csak törlesztek – mormolta Edward a nyakamba. Az ujjaim megfeszültek, ahogy a nyelve nedvesen végigsiklott a verőerem mentén.

– Mit?

– Russelt.

– Hé, én nem csináltam semmi rosszat! – tiltakoztam. Kiszabadítottam a csuklómat Edward szorításából, és a karjaimat a nyaka köré fontam. – Nem tehetek róla, hogy még morcosan is ellenállhatatlan vagyok. – Edward kuncogásának rezgéseit éreztem a kulcscsontomon, ahol a szája járt épp.

– Ez kétségtelen – adott igazat nekem. – Még mindig meleged van? – emelte fel a fejét, és kissé ködös tekintetét az enyémbe fúrta, miközben a keze végigsimított a combom külső felén.

– Miért? – Próbáltam nyelni egyet, de teljesen ki volt száradva a szám.

– Mert talán, mégis megszabadulhatnánk ettől a felsőtől – futottak végig a fehér ujjak a dekoltázs kivágásának mentén. – Ha már úgysem takar semmit…

– Ezt nem értem… – A légzésem a duplájára gyorsult, így Edward keze alatt zihálva emelkedett fel-le a mellkasom. – Azt mondtad, hogy…

– Az, hogy nem adhatok meg mindent, nem jelenti azt, hogy nem adhatok semmit sem. Már, ha te is akarod – nézett rám bizonytalanul. Kínomban majdnem felnevettem a kérdésére. Nem értettem, hogy kérdezhet ilyen butaságot – ez után sóvárgott a testem, majdnem azóta, hogy utoljára megkapta a kielégülést. Megpróbáltam felnyomni magamat, miközben Edward legördült rólam feloldozva a teste bilincse alól, és kérdő pillantással figyelte a megmozdulásomat. Ahogy ülő helyzetbe kerültem, az ujjaim azonnal befutottak a blúzom szegélye alá, és remegő kezeim miatt egy kissé ügyetlen mozdulattal megszabadítottak a ruhaanyagtól.

– Mindjárt meggyulladok – szólaltam meg reszelős hangon, miután visszafeküdtem. – Gyere, hűts le, kérlek! – nyújtottam felé a kezemet. Nem hazudtam, tényleg úgy éreztem, hogy a testemben az eddig apró lángocskák most a magasba csaptak, és vágytam a borzongató kéjre, ami segít őket eloltani.

Ahogy Edward újra fölém gördült, a lábaim automatikusan a csípőjére fonódtak, és kezemet a hajába fúrva húztam le magamhoz. A következő pár perc – vagy talán, volt egy óra is, nem tudtam, mert az időérzékem teljesen elveszett – érintések és érzések kavalkádjába fulladt. Mindketten csókoltuk és simogattuk a másikat, ahol csak értük, miközben megszabadítottuk egymást jó pár ruhadarabtól.

Edward ágyéka megint keményen nyomult hozzám, félreérthetetlen bizonyítékaként, hogy legalább annyira kíván engem, mint én őt. Ez a tudat, csak még jobban felizgatott. Ahogy a hideg ujjak elindultak lefelé az oldalamon, hogy végül elérve a fehérneműm szélét, megpróbáljanak alá furakodni, rájöttem, hogy most nem ezt akarom. Ha nem is szeretkezhettem Edwarddal még ténylegesen – valami számomra ismeretlen okból kifolyólag –, azt akartam, hogy mindketten élvezzük az együttöltött pillanatokat.

– Ne! – fogtam meg Edward csuklóját megállítva még azelőtt, hogy az önuralmam határát túllépve megadjam magam az önzőségnek.

– Valami rosszat tettem? – merevedett meg a fölöttem lévő test azonnal.

– Nem, csak most nem így akarom – feleltem, aztán feljebb emeltem a fejemet egy apró csókra, majd a farkaserőmet bevetve és Edward figyelmetlenségét kihasználva hirtelen átgördítettem magunkat felcserélve a helyzetünket. – Így szeretném – mozdítottam meg a csípőmet hozzádörgölve a testem legérzékenyebb pontját Edward keménységéhez. Mindketten egyszerre nyögtünk fel.

Már felkészültem Edward szokásos tiltakozására, de helyette a két hűvös tenyér a derekamra simult, és újra maga felé mozdított. Csak pár ilyen ringatózást bírtam ki ülő helyzetben, aztán előrehajoltam, és reszkető karokkal támaszkodtam meg Edward mellkasán. A hozzám simuló hideg bőr ellenére éreztem az apró verejtékcseppeket kiülni a homlokomra, miközben az erős kezek egyre gyorsabb ütemet diktáltak.

Zihálva igyekeztem megtartani magam, mialatt végigcsókoltam a hófehér mellkast, ami szintén őrült ütemben emelkedett és süllyedt az érintéseim hatására. Lehunytam a szemeimet, és elképzeltem, milyen érzés lenne, ha a testünk tényleg összeolvadhatna, ettől a képzelgéstől pedig a bizsergés az egész testemből a combjaim közé koncentrálódott.

– Isabella… – Edward halk nyögésére néztem fel. A tekintete éjfeketén csillogott, és biztos voltam benne, hogy már ő is olyan közel jár a gyönyörhöz, mint én. Még előrébb dőltem karjaimat a feje mellé téve, hogy a szemébe tudjak nézni. Az ágyékom őrült gyorsasággal súrlódott az övéhez. Vadul kapott az ajkaim után, mintha a további léte múlna azon, hogy megkóstolhassa őket.

Vágyakozva nyöszörögtem az alhasamban keletkezett furcsa nyomástól. A cselekedeteimet már csak egyetlen ősi ösztön vezette, amely pontosan tudta, mire van szüksége a testemnek. Szélesebbre tártam a combjaimat, és erősebben nyomtam a kéjes érzést okozó pontot Edward férfiasságához. Az alteste hirtelen megemelkedett, és morgó hang szakadt fel a torkából. Éreztem a bugyimat kissé átáztató langyos érzést, ami jelezte nekem Edward élvezetét, aztán hirtelen jött a színes robbanás. A testem görcsösen feszült meg, és a levegőt kapkodva próbáltam meg oxigénhez jutni. Edward kezei igyekeztek megtartani, miközben rángatózva ziháltam a gyönyör utórezgéseitől, nehogy leessek a keskeny kanapéról.

Csak lassan csitult a mindent elsöprő érzés. Aprókat remegve fúrtam a fejemet Edward vállába, hogy kifújjam magam.

– Istenem, ha már ez ilyen, milyen lehet, mikor tényleg… – sóhajtottam, miközben a gondolattól újra megborzongott a testem.

– Ne is mondd! Ha másba nem is, abba lehet, hogy bele fogok halni – nevetett fel karcos hangon Edward. – Ez annyira… – kereste a megfelelő szót rá. Felemeltem a fejem, és ránéztem.

– Megrázó – fejeztem be a mondatát. – Mintha meghalnál, kitárulna előtted a mennyek kapuja, azután valami visszarántana a földre.

– Pontosan – bólintott, aztán apró csókot lehelt a számra. Visszafeküdtem, és hallgattam Edward most már egyenletes légzését.

– És mikor? – húztam végig a mutatóujjamat a tökéletes bicepszen, ami rándult egyet az érintésemtől.

– Mit mikor?

– Mikor tapasztaljuk meg, hogy milyen, mikor igazán együtt vagyunk? Meddig kell még várnom? – pislantottam újra fel türelmetlenül. Edward hangosan kacagni kezdett. – Na, most meg miért nevetsz ki? – ráncoltam össze a homlokomat.

– Épp az előbb elégültél ki, és már most arra gondolsz, hogy mikor kaphatsz még többet? – vonta fel gúnyolódva a szemöldökét.

– Hát, most mit mondjak… Belőled sosem elég – vigyorodtam el. Felsikkantottam, ahogy hirtelen a hátamra kerültem, de Edward csókja elhallgattatott.

– Nem sokára, ígérem! – Szédülni kezdtem, ahogy a tekintete magába szippantotta az enyémet, aztán meghallottam a keserű sóhajt, ami elhagyta az ajkait. Kérdőn fürkésztem a vonásait, amíg meg nem adta a magyarázatot a hirtelen jött búskomorságára. – Besötétedett. – Felültem az ágyon, és kipillantottam az ablakon – eddig észre sem vettem, hogy már tényleg lement a nap. – Gondolom… Haza kell menned – Edward hangja nem tűnt túl boldognak, és nekem sem volt kedvem magára hagyni.

– Itt maradok éjszakára – jelentettem ki.

– Nem lenne gond belőle a farkasoknál?

– Majd felhívom őket, és megkérem Juliette-et, hogy az öcsém hadd aludjon nála – akartam visszabújni Edward mellé, mikor hangosan megkordult a gyomrom. – Ó, a fenébe! – nyögtem fel. Utáltam ezeket az ostoba testi szükségleteket – csak rabolták az ember idejét azoktól a dolgoktól, amiket csinálni akart.

– Gyere, zuhanyozunk egyet, aztán kapsz valamit enni – mosolyodott el Edward. Fogalmam sincs miért, de ő szerette az esendőségeimet, és mindig úgy nézett rám egy-egy emberi reakció után, mintha a világ legszerethetőbb tulajdonsága lenne.

Hagytam, hogy felhúzzon az ágyról, és rám adja a ruháimat, aztán megvártam, hogy ő is felöltözzön. Kellemetlen lett volna, ha most szembetalálkozunk valakivel a folyosón, de szerencsére, kínos események nélkül eljutottunk a fürdőszobáig. Jól esett újra megszabadulni a nyirkos, testemhez tapadó anyagoktól.

Az amúgy húsz perces zuhanyzásom, Edwarddal egy kabinban állva, másfél órára nyúlt – megint csak hálát adtam a farkas testhőnek, ami nem engedte, hogy kihűljek idő előtt –, és újra olyan gyönyörben részesültem, ami egyszerre elégítette ki a vágyaimat, és tett még türelmetlenebbé a folytatást illetően.

Éppen kiléptünk a fürdőszobából, mikor Alice dühösen suhant el mellettünk, kisebb szélvészt okozva. Kisöpörtem a hajamat az arcomból, aztán kérdőn pislogtam Edwardra. Éppen meg akartam kérdezni, mi történt, mikor Jasper ugyanolyan gyorsasággal haladt el mellettünk. Edward megfeszülő izmokkal pillantott utánuk.

– Mi folyik itt? – vontam össze kérdőn a szemöldökömet.

– Jasper megőrült! – morogta Edward.

– Kicsit bővebben, ha kérhetném! – szusszantottam bosszúsan. Edward fürkésző tekintettel nézett rám.

– Inkább nem mondanám el, mert amilyen őrültségekre vagy képes néha, még a végén azonnal helyeselni kezdenél – rázta meg a fejét eltökélten.

– Ez nem ér! – csattantam fel, miközben csípőre tettem a kezeimet – ez valószínűleg hatásosabb lett volna, ha épp nem egy szál fürdőköpenyben állok, mezítláb a folyosó kövezetén, de így Edward hajthatatlan maradt. A magasba emelte a fejét, és nagyot szippantott a levegőből.

– Maria a nappaliban van Emmettékkel. Te menj le a konyhába, és egyél valamit – utasított, pedig már igazán megtanulhatta volna, hogy ez a hozzáállás nem engedelmességet, hanem pont hogy lázadó érzést vált ki belőlem.

– Nem akarok. Tudni akarom, hogy mi folyik itt! – tiltakoztam.

– Csak pár perc, és megyek utánad.

– De mit csinálsz? – követelőztem tovább a választ várva.

– Vagy megfojtom Jaspert, vagy megpróbálom lebeszélni Alice-t arról, hogy ő tegye meg – felelte dühös hangon, miközben a húga szobájának ajtaját fixírozta. Biztos voltam, benne, hogy épp a képességét felhasználva hallgatja ki a bent lévők gondolatait. – Még nem döntöttem el.

21. fejezet

Russel

Edward a kezembe nyomta a mobilját, hogy hívjam fel Juliette-et, aztán eltűnt Alice szobájának az ajtaja mögött. A konyha felé menet bosszúsan morogtam magamban. Nem szerettem, mikor Edward kihagyott valami fontos dologból. Tény, hogy kíváncsi természet voltam, aki mindenbe beleütötte az orrát, de szerintem, senki sem tudott volna belenyugodni abba, hogy mindenki más tud valamit, amit csak ő nem. Próbáltam a farkashallásomat bevetni az ügy érdekében, de Edward sejthette, hogy nem bírom ki hallgatózás nélkül, mert annyira lehalkították a hangjukat, hogy még számomra is csak értelmetlen susogásnak tűnt.

Ahogy elhaladtam a nappali mellett minden fej felém fordult, én pedig fülig vörösödtem. Emmett vigyorogva emelte fel a hüvelykujját, mire Rose-tól kapott egy taslit, Esme pedig szemérmesen próbált meggyőzni arról, hogy a fal mintázata érdekesebb, mint bármi más a szobában, így kitartóan arra szegezte a pillantását. Maria volt az egyetlen, akinek a tekintetétől kirázott a hideg. Hirtelen úgy éreztem magam, mint egy hatalmas szelet, szaftos húsdarab egy három napja éhező ember tányérján. Megborzongtam, aztán tovább siettem a konyha felé.

Megmosolyogtatott, hogy Esme számított a jelenlétemre a házban, ugyanis, pont azok az ételek sorakoztak a hűtőben, amelyekről tudta, hogy szeretem őket – csak ő volt képes ilyen kedves gesztusra. Újra tökéletesen otthon éreztem magam itt. Talán, még inkább, mint La Push-ban, bármennyire is oda kötött a vérem, a származásom, és az is, ami voltam.

Készítettem egy sajtos-sonkás szendvicset, aztán lehuppantam a pult mellé enni. A gyomrom megtelésével egyenesen arányosan öntött el a teljes elégedettségérzés. Mikor megettem az utolsó falatot is, a tányért gyorsan elöblítettem, aztán visszahuppantam a székre, hogy telefonáljak egyet. Benyomkodtam a megfelelő számokat egymás után, és reménykedtem benne, hogy Juliette veszi fel a telefont, nem pedig Daniel. Az összezördülésünk óta nem tudtam még beszélni vele, és fogalmam sem volt, milyen hangulatban lehet.

– Igen? – szólt bele a telefonba a halk női hang, én pedig megkönnyebbülten fújtam ki a levegőt.

– Szia, Juliette, Isabella vagyok – szólaltam meg.

– Szia! Mikor jössz haza? – Juliette hangja elég izgatottnak vagy idegesnek tűnt – nem tudtam eldönteni. Kényelmetlenül érezve magam mocorogni kezdtem a széken. Nem akartam távol tölteni a ma éjszakát Edwardtól.

– Hát, eredetileg azért hívtalak, hogy megmondjam, ma itt alszom a Cullen házban… – haraptam be a számat bizonytalanul. – De ha valami baj van…

– Nem, nem, semmi olyan, ami ne várhatna – kezdte bizonygatni Juliette, de nem igazán tudott meggyőzni.

– De mi történt? – kezdtem kapargatni a címkét az előttem lévő narancsleves dobozról.

– Hát… Daniel egy kicsit ki van bukva.

– Még mindig amiatt, hogy Edwardék elfuvaroztak minket? Nem igaz, hogy nem lehet túllépni ezen… – morogtam bosszúsan, aztán felpattantam, és a mobilt a fülem és a vállam közé szorítva visszatettem a gyümölcslevet a hűtőbe.

– Nem, ennek nincs köze ahhoz. Benjiről van szó.

– Mi történt vele? – torpantam meg a nyitott hűtőajtó előtt. – Jól van? Nem esett baja? – Persze, tudtam, hogy nekünk nem lehet olyan könnyen ártani, de Benjamin olyan kis szerencsétlen volt néha…

– Semmi baja, csak… – Egy másodpercre csend lett a vonal másik végén, aztán Juliette mégis csak kibökte. – Tegnap azzal jött haza az iskolából, hogy bevésődött.

– Mi? – tátottam el a számat meglepetten. Persze, tudtam, hogy a mi fajtánk akármikor megláthatja a számára rendelt embert, de a szememben Benjamin még csak egy lökött kölyökfarkas volt. Belegondolni, hogy úgy érezhet valaki iránt, mint én Edward iránt, egyszerűen bizarrnak tűnt. – Akkor ezt akarta nekem elmondani tegnap… – nyögtem fel. – Én pedig csúnyán leráztam – tört rám a lelkiismeret-furdalás.

– Igen, mesélte… De Benji sosem tud senkire sokáig haragudni. És most úgyis lefoglalja Daniel aggodalmaskodása. Esthernek még el sem mondtuk, mert biztosan infarktust kap – sóhajtott fel Juliette.

– De hát miért? – vontam fel a szemöldökömet. Persze, érthető volt, hogy mindenki aggódik egy kicsit Benjamin kora miatt, és valószínűleg, egy ideig szabályok közé lesz szorítva ez a kapcsolat, de szimpla esetekben is ilyen korban már érdeklődnek a fiatalok a szerelem iránt. Ez azért nem olyan nagy tragédia, ha nincs elkapkodva semmi.

– Majd… Majd elmondom, ha hazajöttél holnap. Ez nem igazán telefontéma… – motyogta Juliette. A háttérben hallottam, ahogy becsukódik egy ajtó, aztán Daniel közli, hogy hazaérkezett.

– Nem tudsz most beszélni, értem – bólintottam, bár a kíváncsiságtól majd kilyukadt az oldalam. – Biztos, hogy ne menjek ma haza? – kérdeztem rá újra, de megint csak nemleges választ kaptam.

– Edward akkor nálam marad éjszakára, rendben? – kérdezte Juliette, aztán lepisszegte Dant, aki cseppet sem halk hangon megkérdezte tőle, hogy már megint a vérszívómnál vagyok-e.

Magamban morogva indultam vissza az emeletre, miután elköszöntem a telefonban. Jasper szobájában maradt még néhány cuccom régről, ezért beszereztem fehérneműt és pizsamát – bár, nagyjából, biztos voltam benne, hogy nem lesz sokáig szükségem rá, de azért nem akartam, Edwardot pőrén várni –, aztán visszamentem Edward szobájába bosszankodni. Csak akkor terelődött a figyelmem Dan bunkóságáról másfelé, mikor Edward benyitott a szobába. Természetemhez hűen igyekeztem kiszedni belőle, hogy mi történt Jasperékkel, de nem volt hajlandó elárulni, és mikor közöltem vele, hogy akkor átmegyek Alice-hez, és megkérdezem tőle magától, akkor tisztességtelen eszközöket bevetve – vagyis, hogy kifulladásig csókolt –, eltérített az eredeti tervemtől.

Másnap reggel arra ébredtem, hogy valaki csiklandozza az arcomat. Morogva csaptam el a hideg kezet, aztán bosszúsan megvakartam az orrom hegyét. Fáradt voltam, és semmi kedvem nem volt kimászni a takaró alól, még annak ellenére sem, hogy a kanapé kényelmetlen volt, és Edward meg én épphogy csak elfértünk rajta ketten.

– Ébresztő, álomszuszék! Már a második napodon el akarsz késni az iskolából? – hallottam meg magam mellett a mosolygós hangot.

– Nem akarok iskolába menni – motyogtam, aztán hatalmasat ásítottam.

– Szegény Russel biztosan hiányolna… – jött az újabb csiklandozás ezúttal a nyakamat kiszemelve célpontként.

– Na! Ne már! – fogtam le Edward kezét, és megpróbáltam kiszedni belőle a nyugalmamra törő valamit. Mikor rájöttem, hogy mit is tartok az ujjaim között, meglepetten kinyitottam a szememet. A látvány egyszerre volt komikus és meghökkentő. Mintha a szobában az éjszaka havazott volna, ezernyi tollpihe borította az ágyat, a földet és minket is. Kissé kábultan húztam magam ülő helyzetbe, hogy biztos legyek benne, tényleg felébredtem már. – Te meg mi a nyüves manónak szaggattad szét a párnát? – kerekedtek el a szemeim. Edward röhögve szedett ki egy tollat a hajamból.

– Tévedsz kis farkasom, ez te voltál!

– Én? – vontam össze a szemöldökömet. – Akkor módosítom a kérdést… Mi a nyüves manónak szaggattam volna szét én a párnát? Csak emlékeznék ilyesmire! – kértem ki magamnak a vádat.

– Hát, amilyen átszellemült állapotban voltál a „Még Edward, még! Könyörgöm, ne hagyd abba!” és az orgazmus utáni ájulásod között, nem csoda, hogy kiesett a párnaszaggatás – kaptam meg a választ egy vigyor kíséretében. Biztos voltam benne, hogy még a fülem hegye is elvörösödött.

– Füllentesz… Tuti sosem viselkedtem volna így – keltem fel az ágyról, magam köré csavarva a takarót, aztán zavartan keresni kezdtem a ruháimat.

– Én nem bánom, mikor ennyire elveszted a fejed – éreztem meg két kart a derekam köré csúszni, épp, mikor az íróasztal lámpáján megleltem a bugyimat. – Igazán édes vagy olyankor.

– Jaj, ne mondj már ilyeneket! Így is épp eléggé szégyellem magam… – fordultam meg, és Edward mellkasába fúrtam a fejemet.

– Pedig nem kéne… Főleg nem előttem. Én csak örülök, hogy ilyen erőteljes vágyakat tudok benned ébreszteni – emelte meg a fejemet, és egy csókot nyomott az ajkaimra.

– Tényleg én téptem szét a párnát? – motyogtam elvörösödve a kérdést.

– Igen, de nem gond, van másik. Holnapra is marad szaggatni való – nevetett fel, mire én elhúztam a számat. – Már, ha itt alszol megint… – bizonytalanodott el a hangja. Legszívesebben azonnal rávágtam volna, hogy igen, de még fogalmam sem volt, hogy tudom úgy szervezni az életemet, hogy elég időm jusson az én két Edwardomra, az iskolára és a farkasokra is. – Persze, ha nem akarsz, nem muszáj – tette hozzá azonnal Edward a tétovázásomat látva.

– Nem arról van szó, hogy nem akarok. Legszívesebben minden éjszakát veled töltenék – fűzem a karjaimat a nyakába. – Csak vannak kötelességeim.

– Tudom… – sóhajtott fel Edward. – Mindegy, kibírom. És remélhetőleg, nem sokára megváltozik majd ez a helyzet – mosolyodott el titokzatosan. Kérdőn felvontam a szemöldökömet, mire felkacagott. – Később, szerelmem… Még mindig nem mondhatom el, türelem. – Megforgattam a szemeimet, aztán a fehérneműmet lehalásztam a lámpáról, és tétován körbenéztem a pizsamám után. Edward elengedett, én pedig alig pislantottam egyet, máris ott állt újra előttem, kezében a keresett ruhaneműkkel.

Egy gyors zuhany és reggeli után – Edward addig nyúzott, amíg nem ettem pár falatot –, elindultunk az iskolába. A hátsó ülésen gyorsan megpróbáltam megcsinálni a matekra feladott példákat, de a második után rájöttem, hogy ez nekem nagyon nem megy, így félretettem a füzetet. Edward vezetett ma, Alice pedig az anyósülésen a táskáját szorongatta, és csak üveges tekintettel meredt ki az ablakon. Reggel megpróbáltam beszélni vele, de csak összepréselt szájjal rázta a fejét, aztán Edward megmentette a vallatásomtól.

– Nem megy? – zökkentett ki a gondolataimból Edward. Kérdőn pillantottam rá. – A matek.

– A geometria nem az én világom… – fintorogtam. Az egyenletekkel még egész jóban voltam, de ha szerkeszteni kellett, vagy térfogatot, területet és egyéb finomságokat számolni, akkor csak néztem, mintha kínaiul beszélnének hozzám.

– Miért nem szóltál tegnap? Segítettem volna… – ráncolta össze a homlokát Edward szigorúan.

– Mert nem érdekelt a matek – vontam meg a vállam. – Majd azt mondom, hogy megette a kutya – viccelődtem.

– Nem lenne szabad ezt ilyen komolytalanul venned – kaptam a kiokítást.

– Hát persze, apuci – forgattam meg a szemeimet, mire Edward szeme megvillant felém a visszapillantó-tükörben.

A napom ugyanolyan unalmasan telt, mint az előző, egészen az utolsó óráig, ami matematika volt. Edward minden szünetben nyaggatott a házi feladattal, de míg az elején kedvem nem volt megcsinálni, a végére már csak dacból sem voltam hajlandó meghallgatni a magyarázatát – nem tetszett, hogy úgy beszél velem, mintha tényleg csak a kislánya lennék, akit nevelnie kell.

Mrs. Joyce, ahogy bejött a terembe közölte, hogy mindenki tegye ki a pad szélére a füzetét, a házi feladatánál kinyitva, én pedig hirtelen egyszerre izzadtam le és rázott ki a hideg. Pánikolva próbáltam meggyőzni magam arról, hogy elegendő kifogás lesz az, hogy új vagyok, és nem vettük ezt a témát régebben, de ez a reményem összeomlott, mikor a kettővel előttem ülő lány arra hivatkozott, hogy betegség miatt hiányzott az adott témakör tanításakor, és a tanárnő beírta neki a hatalmas karót.

– Hé! – lökdöste meg a karomat Russel.

– Most ne! – próbáltam meg a kezeim reszketését szabályozni.

– Tessék! – lökte felém a füzetét Russel, miközben Mrs. Joyce éppen háttal nekünk állt, és a mellettünk lévő oszlopban az eggyel előttünk lévő sorban ülők feladatait vizsgálgatta. Bármennyire is csábító volt a gondolat, hogy lemásoljam a házit gyorsan, tudtam, hogy már nincs rá elég időm. Azt kívántam, bár Edward is járna erre az órára, akkor biztosan egy századmásodpercnyi idő alatt megírná nekem a feladatot, úgy hogy senki sem venné észre – méghozzá gyöngybetűkkel.

– Kösz, de már késő… – súgtam vissza neki kétségbeesett tekintettel. A keze hirtelen kinyúlt, egy gyors mozdulattal magához húzta a saját füzetemet, és elém lökte a sajátját. Hitetlenkedve néztem a zöld szemekbe, és éppen tiltakozni akartam, mikor Mrs. Joyce felénk fordult.

– Nos, lássuk… – nézett bele Russel előttem lévő füzetébe, aztán bólogatva hümmögött. – Ez jónak látszik. Rendben, szép munka! – biccentett felém, én pedig hirtelen nem tudtam, mit is tegyek. – Mr. Sutcliff? – nyúlt ki a ráncos kéz a padtársam felé.

– Nos, tanárnő… Én nem csináltam meg – hallottam a halk választ magam mellől. Ujjaimmal a pad szélét markoltam, miközben a lelkiismeretem önmagával küzdött.

– Én… – szólaltam meg, de egy láb a pad alatt bokán rúgott. Helyettem Russel szisszent fel. Nem tudhatta, hogy egy farkas sokkal keményebb annál, mintsem hogy csak úgy rugdosni lehetne.

– Valami gond van, Miss Black? – pillantott rám a tanárnő. Russel hevesen rázni kezdte a fejét, hogy ne tegyem, én pedig éreztem, hogy a gyomrom felcsúszik a torkomba.

– Rosszul érzem magam. Kimehetnék a friss levegőre? – csúszott ki a számon teljesen más, mint amit valójában mondani akartam.

– Tényleg elég sápadt… – fürkészte az arcomat Mrs. Joyce, aztán Russelhez fordult. – Mivel a matematika úgysem érdekli, csináljon valami hasznosat, és kísérje ki az osztálytársnőjét. Ha rosszabbul lenne, vigye az orvosiba.

– Igenis – pattant fel Russel, aztán megvárta, amíg feltápászkodok a helyemről, és elindulok az ajtó felé.

– És ne higgye, hogy nem írom be az E-t – vetette még oda Mrs. Joyce önfeláldozó hősömnek, mire szédülni is kezdtem.

Gyors léptekkel sétáltam ki az udvarra, aztán lehuppantam a kőlépcső egyik fokára, és igyekeztem mélyeket lélegezni.

– Jól vagy? – ült le mellém Russel. Az aggódó pillantás, amivel rám nézett, csak még nagyobb lelkiismeret-furdalást okozott.

– Nem kellett volna feláldoznod magad.

– Gondoltam, nem lenne jó indításnak, ha rögtön magadra haragítanád Mrs. Joyce-t – mosolygott rám halványan.

– De rossz jegyet kaptál miattam – sütöttem le a szemeimet, miközben a gyomrom kezdett visszacsúszni a torkomon.

– Nyugi, matekból jó vagyok, sec-perc alatt kijavítom – kaptam egy játékos oldalba lökést. – Egyébként, fogalmam sincs, miből vannak a csontjaid, de azt hiszem, eltört a nagy lábujjam – kuncogott fel Russel, mire riadtan pillantottam fel rá. Ha még a rossz jegy mellé egy törést is kapott tőlem, én esküszöm, élve ásom el magam! – Nyugi, csak vicceltem… – erősödött fel a nevetése. Bosszúsan vontam össze a szemöldökömet, aztán rájöttem, hogy azok után, amit értem tett, semmi jogom arra, hogy bármi miatt mérges legyek rá.

– Köszönöm, hogy segítettél – sóhajtottam.

– Igazán nincs mit – biccentett felém. – Megérte – vetett rám furcsa pillantást, amit nem tudtam hová tenni, aztán a kérdő tekintetemet látva, megmagyarázta. – Ma még egyáltalán nem gúnyolódtál velem – kezdte birizgálni elpirulva a lépcső kövét.

– Sajnálom – haraptam be a számat. – Tegnap elég rossz napom volt, és… Nem, nincs mentségem arra, hogy bunkó voltam veled – hagytam abba a magyarázkodást szégyenkezve.

– Tudom, mit éreztél… Az itteniek úgy néznek a kívülállókra, mintha cirkuszi látványosságok lennének. – Észrevettem, hogy Russel aprót borzongott. Elgondolkozva figyeltem az arcvonásait.

– Te sem innen származol? – tippeltem.

– Nem, mi egy éve jöttünk a városba – túrt bele zavartan a vörös üstökbe a feje tetején. – Az apám itt született, de New Yorkban éltünk. Miután leépítések voltak, kirúgták a cégtől, ezért visszajöttünk ide. Most a nagymamám házában lakunk – mesélte, aztán hirtelen elhallgatott.

– Értem – bólogattam. A közeledő léptekre és a röhögésre felkaptam a fejemet. Három számomra teljesen ismeretlen fiú állt meg előttünk olyan rosszindulatú vigyorral a képén, ami nem ígért túl sok jót.

– Na mi van, csóró, barátnőre akadtál? – lépett közelebb hozzánk a legmagasabb. Russel keze ökölbe szorult, de a szemeit lesütötte és fülig vörösödött.

– Most ne, Dave… – A hangja szégyennel teli volt, de nem igazán értettem, hogy miért, és hogy valójában, mi is folyik itt.

– Nem akarsz beégni előtte? – intett a fejével felém Dave. – Elég csinoska, nem is értem, mit keres itt veled… Nem akarsz igazi férfiakkal lenni inkább? – fordult felém olyan pillantással, amitől ütni lett volna kedvem.

– Hát, én nem látok errefelé más férfit Russelen kívül – néztem körbe színpadiasan. – De ha mutatsz egyet, meggondolom… – álltam fel a lépcsőről kihívóan. Mordulást kaptam válaszként, aztán Dave előrébb lépett, és megragadta a karomat. A kezem ökölbe szorulva lendült előre épphogy csak annyira megütve őt, hogy az fájjon neki, de ne tegyen kárt benne. A furcsa az volt, hogy teljesen tudatosan cselekedtem. Azt hittem, hogy egy ilyen helyzetbe kerülve megint átveszi felettem az uralmat a pánik a múltban velem történtek miatt, de ehelyett csak dühös voltam. Nem tudtam volna elviselni, hogy még egyszer egy férfi gyengének lásson és megfélemlítsen.

– Hülye ribanc – tapogatta az arcát Dave. Csak most vettem észre, hogy Russel is felugrott, és félig előttem áll, hogy megvédjen. Megmosolyogtatott az elképzelés, hogy egy egyszerű ember szeretne a védelmemre kelni. Egy másodpercre ez a gondolat elterelte a figyelmemet, így csak az utolsó pillanatban vettem észre azt a szemvillanást, amivel Dave utasította a barátait, hogy fogjanak le. Az egyikük durván arrébb taszította Russelt – szerencsétlen, vagy két fejjel alacsonyabb és húsz kilóval könnyebb volt, mint az ellenfele –, miközben a másik megragadta a felkaromat. – Engem senki sem üthet meg büntetlenül – lépett közelebb Dave ökölbe szorított kézzel. Közben a másik ölebe – vagy a kinézetét nézve, inkább pitbullja – is visszajött mellém, és megragadta a hozzá közelebb eső karomat. Halvány mosoly ült ki az arcomra, mikor elképzeltem, ahogy Dave ökle belém törik, aztán hirtelen eszembe jutott, hogy nem lenne túl jó, ha a jelenlévő négy fiú rájönne, keményebb vagyok, mint egy átlagos ember.

– Hé, figyelj, beszéljük meg… – próbáltam megelőzni a totális lebukást, de hiába. Dave ökle a levegőbe emelkedett, én pedig éppen ki akartam húzni magam a két fiú szorításából, hogy elhajoljak az ütés elől, mikor olyasmi történt, amire nem számítottam.

– Elég! – hallottam meg Russel hangját. A keze Dave vállán volt, pillantása felváltva járt a három fiú között, és az arcvonásai furcsák voltak – mint mikor egy súlyemelő erőlködve próbál megemelni valamit.

Döbbenten figyeltem, ahogy Dave arckifejezéséről eltűnt a düh, a szemei pedig egy másodpercig a távolba meredtek. Aztán, mint aki egy álomból ébredt, megrázta a fejét, és körbepillantott. Az ujjak a karomon szintén engedtek a szorításból, és ahogy hátrapillantottam, a másik két tekintet is zavartnak tűnt.

Russel zihálva húzódott a fal mellé, miközben Dave és a haverjai tanácstalanul pillantottak egymásra, aztán mintha mi sem történt volna elsétáltak.

A döbbenettől pár pillanatig szóhoz sem jutottam. Nem értettem semmit sem, de abban biztos voltam, hogyha nem találkoztam volna vámpírokkal és nem lettem volna magam is farkas, akkor ez vitte volna „a legfurcsább dolog, amit egész életemben láttam” verseny első díját.

– Mi volt… ez? – nyögtem ki végül Russel felé fordulva, amikor már elég erőt éreztem magamban ahhoz, hogy megszólaljak.

– Sajnálom, ez az egész az én hibám… Nem akartam, hogy ezt lásd. Azt akartam, hogy te másképp nézz rám – lépett közelebb hozzám elkínzott arccal. – Én csak normális akartam lenni, és… – tétován nézett a szemembe, aztán hirtelen megváltozott a pillantása. – A barátod akarok lenni. Annyira szeretném! – A légzése felgyorsult, én pedig kezdtem attól félni, hogy esetleg valamiféle sokkot kapott.

– Nem értem. Üljünk le, és magyarázd el, hogy… – kértem, de megrázta a fejét.

– Nem, nem lehet – állt meg közvetlenül előttem. – Tényleg sajnálom. Én sosem akartam ezt tenni veled, de nincs más választásom.

– Mit? – pislogtam rá értetlenül, miközben kezdtem úgy érezni magam, mintha egy bizarr álomba kerültem volna, ahol semminek nincs értelme. Russel kinyúlt a kezem felé, és megfogta, én pedig annyira össze voltam zavarodva, hogy egy pillanatra megfeledkeztem még arról is, hogy általában zavar, ha valaki, akit alig ismerek, testi kontaktusba kerül velem.

– Bocsáss meg! – kérte, aztán ismét kiült a vonásaira a koncentrálás. Apró bizsergést éreztem a koponyámban, de nem értettem, honnan jön. A hangos dudálásra oldalra kaptam a fejemet – Jonathan autója fékezett le az iskola előtt.

– Mi történt? – pillantottam vissza Russelre, aki elégedetten bólintott, de cseppet sem tűnt boldognak. Meg akartam érteni, hogy mi volt ez a furcsa érzés az előbb, és miért viselkedtek Dave-ék úgy, mint az agymosott zombik – Nate várhatott még pár percet.

– Semmi. Most már minden rendben van – kaptam egy meleg mosolyt Russeltől, aztán anélkül, hogy egyetlen szót szólhattam volna, fogta magát, és hátat fordítva nekem, visszasietett az épületbe. Teljesen összezavarodva néztem utána, még azt sem vettem észre, hogy Jonathan kiszállt az autóból, és felém sétált, egészen addig, míg egy hatalmas férfikéz nem landolt a vállamon.

– Hát ez meg ki volt? – jött a kérdés, mire megráztam a fejem.

– Azt hiszem… fogalmam sincs – nyögtem ki. Csak annyiban voltam biztos, hogy nem egy átlagos, idegesítő tinédzserfiú a sok közül, ahogy alig pár órája gondoltam.

22. fejezet

Farkasvér

Edward sietős léptekkel tartott felénk a 3-as számú épületből kilépve. Az arca feszült volt – először azt hittem, hogy Jonathan feltűnése miatt, de aztán észrevettem, hogy nem őt bámulja, hanem engem. Még mindig az Alfám mellett álldogáltam kissé összezavarodva az előbb történtek miatt, aztán hirtelen rájöttem, hogy mi lehet Edward lelki állapotának az oka. Hallotta, vagy valaki gondolataiból kiolvasta, hogy mi történt az előbb. Biztos voltam benne, hogy ezért ideges.

– Minden rendben? – állt meg közvetlenül előttem, miközben jobb kezét az arcomra csúsztatta, és aggódva nézett a szemeimbe.

– Persze, semmi bajom – bizonygattam. – Azokkal az idiótákkal fél kézzel is elbántam volna – húztam ki magam büszkén. Edward elfordította a pillantását rólam abba az irányba, amerre Dave-ék távoztak, és bár nem én voltam a gondolatolvasó, szinte biztos voltam benne, hogy különböző kínzási és gyilkossági módokon elmélkedik.

– Sajnálom, hogy nem értem ide időben… – váltak bűnbánóvá a vonásai, mikor újra rám nézett. – Mr. Hion feltartott.

– Most már valaki nekem is elmondaná, hogy mi történt? – fonta a mellkasa előtt össze a karját Nate durcásan. Tudtam, mit érezhet, engem is mindig bosszantott, ha mindenki más tudott valamit, amit én nem.

– Csak néhány idióta beszólt, de Russel, az a srác, akit láttál az előbb, elintézte őket… valahogyan… – bizonytalanodott el a hangom. A furcsa az volt, hogy Edward arcán valamiért nem láttam annak a döbbenetnek a nyomait, amit minden ember érzett volna egy ilyen furcsa dolgot tapasztalva – igaz, ő csak gondolatokon át láthatta a történteket, de akkor is meg kellett volna lepődnie. Mintha ő pontosan tudta volna, mit is tett Russel… – Most azonnal el kell mondanod! – csattantam fel. Edward értetlenséget játszva pislogott felém. – Tudom, hogy tudod! Ezt nem titkolhatod el előlem! Mi a fene volt ez Russellel? – ragadtam meg a kezét, mintha ezzel megakadályozhattam volna, hogy elmeneküljön a kérdéseim elől.

– Ő egy különleges ember – pillantott Nate-re sandán Edward, mintha félne előtte más titkát elfecsegni. – Alice, Jasper, te és… Bella – kezdte sorolni a személyeket végül. – Mind különleges képességekkel rendelkeztetek már emberként is. Rajtatok kívül is vannak képességgel bíró emberek, mint például Russel.

– De… Mit tud? Zombivá teszi az embereket? – vontam fel a szemöldökömet. Jonathan mellettem élesen kifújta a levegőt.

– Te kettesben hagytad egy… – Jonathan egy pillanatra elbizonytalanodott Russel megnevezését illetően. – egy ilyennel? Mi lett volna, ha baja esik? Ha bántja? – Edward gúnyosan megforgatta a szemeit.

– Először is, honnan kellett volna előre tudnom, hogy ez a kis bajkeverő óra helyett kettesben fog császkálni egy fiúval? – Hirtelen elpirultam a megfogalmazástól. Kinyitottam a számat, hogy megmagyarázzam a helyzetet, de Edward folytatta. – Másodszor, tudok olvasni Russel gondolataiban. Ha egy másodpercig is megfordult volna a fejében, hogy árt Isabellának, nem érdekel, hogy lebukom az egész iskola előtt, vámpírsebességgel vágtatok végig a folyosókon! – kérte ki magának a feltételezést, hogy a bajban magamra hagyna. Ahogy az épületekből elkezdtek kifelé özönleni az emberek, lehalkította a hangját. – Harmadszor, már egy éve figyelem Russelt. Tudja irányítani a képességét, így maximum csak pár percet vett volna el Isabella emlékeiből, és ez némi pillanatnyi zavarodottságon kívül semmi kárt nem okoz az adott személyben. Az viszont, mindenkire káros lett volna, ha lebukom az egész iskola előtt, mert végigsuhanok rajta, és elintézem azokat a kis mocskokat… – Hirtelen megértettem. A bizsergés a fejemben, és hogy most úgy érzem, mintha valaki összerázta volna az agyamat egy nagy turmixgép segítségével.

– Russel kitörölte az emlékeimet? Mit törölt ki? – estem kétségbe. Nem volt túl jó érzés, hogy valaki belepiszkált a szürkeállományomba.

– Ha hagynád, hogy elmondjam a négyet is, akkor kiderülne, hogy semmit – sóhajtott fel Edward. – A mentális pajzsod őt is kivédi. Hallottam a gondolataiban, hogy csak az utolsó pár percet akarja eltűntetni, hogy ne emlékezz arra, mit tett Dave-ékkel, de mint látjuk, emlékszel rájuk.

– Igen – bólintottam, de még mindig nem nyugodtam meg túlságosan.

– És mi miért nem tudunk arról, hogy ilyen emberek élnek a közelben? – érdeklődött Jonathan cseppet sem nyugodt felhanggal.

– Azért, mert ez Russel titka. Ha kiszivárog… Alice-t elmegyógyintézetbe zárták, csak mert nem hittek neki. Russellel ki tudja, mit tennének – feszült meg Edward arca. – De nem is ez lenne a legnagyobb gondunk!

– Miért, mi lenne nagyobb gond annál, minthogy valaki leszívhatja az agyunkat? – gúnyolódott Jonathan, mire Edward keserűen felnevetett.

– Egy hadseregnyi vámpír gyilkos képességekkel, akik pár óra alatt elpusztítanák az egész várost, hogy megszerezzenek egy ilyen fiút – fúródtak a mézarany szemek a sötétbarna tekintetbe.

– A Volturi? – emlékeztem vissza arra, amit Jasper mondott róluk még régebben. Egy vámpír uralkodócsalád, ami maga köré gyűjti a különleges vámpírokat. Mikor Edward bólintott, megborzongtam. – Idejönnének csak Russel miatt? – hitetlenkedtem. Egyetlen emberért kiirtani egy egész városnyi embert… Nőket, gyerekeket… Elképzelni sem tudtam, hogy lenne képes valaki ilyesmire.

– Igen. Ha úgy hiszik, hogy a képessége a hasznukra van, és képesek valami álindokkal megmagyarázni a támadásukat, akkor eljönnének érte – felelte Edward, miközben arrébbhúzott a falhoz, hogy a mellettünk elsiető diákok ne jöjjenek nekünk.

– Ez az a Volturi? Akik a mítoszokban is szerepelnek? – lépett közelebb hozzánk Jonathan is, bár láttam az arcán, hogy nem tetszik neki ez a barátian bizalmas közelség Edwarddal.

– Ők azok – bólintott Edward. – De nem lesz semmi gond, egészen addig, míg Russel rejtve tud maradni. Ezért kell hallgatnunk arról, hogy mit tud. Remélem, felfogtátok!

– Képzeld, felfogtuk! – morogta Jonathan maga elé. – De azért igazán szólhattatok volna…

– Igen, és nekem is – csatlakoztam az elégedetlenkedőhöz.

– Én mindent megtettem – tárta szét a karját Edward. – De te sosem hallgatsz az emberre… – szusszantott bosszúsan.

– Nem is mondtál semmit – néztem rá összeráncolt homlokkal.

– Szerinted, miért játszottam el a féltékenykedős jelenetet? – vonta fel a szemöldökét. – Azt hittem, hogy majd távol tartod magad tőle, ha úgy hiszed, zavar engem az, hogy a közeledben van. De persze, te annyira makacs vagy!

– Megjátszottad? – Hirtelen a hangom vagy fél oktávval magasabb lett a sértődöttségtől.

– Valahogy muszáj volt távol tartanom tőle… Vagy legalább is, muszáj volt megpróbálnom – húzta el a száját. – Ránk nem veszélyes Russel, mert amint furán nézne felénk, azonnal elhúznánk a csíkot, de abban nem voltam biztos, hogy te megúsznád-e törlés nélkül…

– Hát, most már tudjuk! – fontam össze magam előtt a karjaimat. – Ahogyan azt is, hogy milyen jó színész vagy. És nekem még lelkiismeret-furdalásom volt – horkantam fel bosszúsan. Nem tudtam, hogy az zavar-e jobban, hogy Edward megjátszotta magát előttem, vagy az, hogy valójában nem érzett féltékenységet. Tegnap még legyezgette a hiúságomat a gondolat, hogy Russel közeledése hozzám zavarja, de ez az illúzió most megszűnt, és ez igazán bosszantó érzés volt.

– Vihar a Paradicsomban… – nézett ránk elégedett mosollyal Nate. – Ez jobb, mint a tévé.

– Örülök, hogy mindenki ilyen jól szórakozik rajtam – indultam el az iskola épülete felé, hogy kihozzam a tanteremben hagyott táskámat, de Alice megelőzött. Lassú léptekkel ballagott felénk, kezében pedig ott lóbálta a hátizsákomat.

– Ezt Russel küldi – nyomta a kezembe, aztán meglepetten pillantott Jonathanra. – Idegesítő, hogy nem látlak titeket előre… – sóhajtott fel. – Szia!

– Szia, Alice! – Nate a gyakorlások miatt az ő közelségét szokta meg a legjobban, így vele legalább már gúnyos felhang nélkül is tudott kommunikálni.

– Akkor nem velünk jössz haza? – érdeklődött Alice felém fordulva. Kérdőn pillantottam az Alfámra.

– Meg kéne beszélnünk pár dolgot.

– Rendben – bólintottam, aztán elindultam az út másik végén parkoló autó felé. Edward alig két lépéssel ért be, és elém állva megállított. – Mit akarsz? – A hangom még mindig sértődött volt.

– Este átjössz?

– Megérdemled? – kérdeztem vissza. Edward nem válaszolt, csak a tekintetét rám szegezve állt előttem olyan arcot vágva, amit egy kölyökkutya is megirigyelhetett volna. Minden erőmmel azon voltam, hogy nemet mondjak neki, de túl gyenge voltam az ellentmondáshoz, mikor így nézett rám. – Rendben, átmegyek. – Hallottam magam mellett Jonathan bosszús horkantását, de próbáltam nem törődni vele. Edward közelebb lépett hozzám és előrehajolt – az utolsó pillanatban fordítottam félre a fejemet. Kaptam egy meglepett pillantást, Nate-től pedig egy elégedett röhögést. – Majd, ha megbocsátottam… Amit ki kell érdemelni – feleltem kihívó tekintettel. A mézszín szemek felszikráztak a kihívás okozta versenyszellemtől.

– Este kiérdemlem – hajolt Edward a fülemhez, én pedig aprót borzongtam.

– Meglátjuk – erőltettem magabiztos mosolyt az arcomra, bár tudtam, hogy már most elvesztettem ezt a meccset.

Edward megvárta, míg beszálltam az autóba és elindultunk, addig szinte égető érzést keltett a pillantása a bőrömön.

– Tudod, azért örülök, hogy tudsz neki nemet is mondani – törte meg a csendet egy idő után Jonathan.

– Persze, hogy tudok. Ha akarok… – vontam meg a vállamat. Bár általában nem nagyon akartam…

– Azért tényleg jobb lenne, ha kerülnéd mostantól ezt a Russel fiút.

– Talán… – néztem ki elgondolkozva az ablakon.

– Nem gondolod, hogy elég gyerekes dolog csak azért veszélybe sodorni magad, hogy ellenkezhess velünk? – pislantott rám Nate legalább olyan kioktatóan, mint Edward szokott, miközben lassított az egyik pirosat mutató közlekedési lámpánál.

– Nem azért talán. Egyszerűen csak sajnálom őt – szorítottam össze a számat, nehogy valami olyasmit is mondjak, ami miatt később megint megkapom az előbbi jelzőt. Az, ahogy Russel rám nézett, és szinte könyörgött a bocsánatomért és a barátságomért, miközben én azt sem tudtam, miről is beszél, az új információk tükrében teljesen más értelmet nyert. – Tudod, ha egyedül lennénk a titkunkkal, mi is szörnyen magányosak lennénk. Elég ijesztő lehet neki, amire képes. Én legalább is, megrémülnék. Talán, elmondhatnám neki, hogy tudom a titkát, és akkor megnyílhatna végre valakinek. Talán, azért is szólított meg már első nap, mert érezte, hogy bennem megbízhat – soroltam a hirtelen eszembe jutó dolgokat.

– Vagy talán, tudta, hogy te vagy az új lány, aki még nem tudja róla, hogy furcsa, megtetszettél neki, és úgy gondolta, bármit megtehetne veled, utána nem is emlékeznél rá – szorultak össze Nate ujjai a kormány körül.

– Edward azt mondta, hogy Russel jóindulatú – kértem ki magamnak a feltételezést újdonsült védencem nevében is.

– És a vérsz… Edward nem tévedhet?

– Nem – jelentettem ki határozottan. – És különben is tökéletes biztonságban vagyok. Az erőm a hússzorosa Russelének, és nem hat rajtam a képessége. – Jonathan hosszan kifújta a levegőt, de nem próbált megcáfolni. Talán, mert rájött, hogy igazam van, vagy egyszerűen csak túl makacsnak tartott.

Észre sem vettem, és már La Push-ban is voltunk. A gondolataim még mindig Russel körül forogtak, és fogalmam sem volt, mi is lenne a helyes. Távoltartani magam vagy segíteni. Mindkettőre értelmes érveim lettek volna, ezért végül úgy döntöttem, hogy jegelem ezt a problémát, úgy is van elég másik.

Hogy mennyire igazam volt, csak akkor döbbentem rá, mikor Jonathan beterelt a házába. A nappali teljesen át volt rendezve. A kanapét kivitték valahová a többi kisebb bútorral egyetemben, és egy fehér vizsgálóasztalt állítottak a helyére. Mellette egy gurítható asztalka volt, tele mindenféle orvosi felszereléssel.

– Átadtam a nappalit a kísérletekhez Dr. Cullennak. Azonnal itt lesz – magyarázta Nate, aztán a konyha felé indult.

– Klassz – morogtam az orrom alatt. Még valami, amiről elfelejtettek előre szólni. Úgy éreztem, az ide-oda ingázástól kimaradok egy csomó dologból, ami fontos lenne. A farkasok és Cullenék is megtartottak maguknak egy csomó titkot, és így elég nehéz volt összerakosgatni magamban a kirakós darabjait. Persze, én sem mondtam el mindent, de csak mások érdekében hallgattam, és így is szörnyen nehezemre esett magamban tartani, amiket megtudtam. De ez egy teljesen más helyzet volt…

A konyhában jelen volt szinte mindenki, Saorét és Juliette-et kivéve, így tudtam, hogy most megint valami komolyabb beszélgetésre számíthatok. Aidan szótlanul álldogált a fal mellett, míg Joshua és legnagyobb bosszúságomra Jade – nem értettem, miért kell részt vennie egy falkamegbeszélésen – elkülönülve várakoztak a hűtőszekrénynél. Benjamin az ablak mellett ült, és szinte nyilakat lövellő tekintettel bámult a testvérére, aki hasonló intenzitással nézett vissza rá. Már szörnyen kíváncsi voltam, mi is a probléma ezzel az egész bevésődéssel, de Jonathan egyelőre másfelé terelte a témát.

– Szóval, a doki és az alanyok nem sokára itt lesznek. Szeretném, ha mindenki fokozottan felügyelne mindenre. Jade, Benji, Isabella és én itt maradunk a házban, Joshua, Daniel és Aidan pedig odakint járőrözik – adta ki a feladatokat. Megkönnyebbültem, hogy nem járőrözésre osztottak be, és annak is örültem, hogy Benjaminnal egy csoportba kerültem – talán, lesz esélyem kiszedni belőle a részleteket. De legfőképpen azért voltam elégedett, mert így legalább szemmel tarthattam Jade-et, hogy nem tesz-e olyasmit, amivel árthat a szeretteimnek.

– És mi lesz vele? – bökött a fejével az öccse felé Daniel.

– Benjamin szépen továbbra is eljár az iskolába, és úgy viselkedik, mintha semmi sem történt volna! – nézett Nate az említettre, és a hangja parancsoló volt. Benji elkínzottan pislogott rá, aztán bólintott.

– Helyes, akkor most munkára! – eresztett minket szabadon az Alfánk.

Átsétáltam a nappaliba, és leültem a fal mellé a földre, míg a kinti szolgálatra beosztottak elhagyták a házat. Benjamin fáradt sóhajjal ült le mellém. Bizonytalanul felhúzta a lábait, aztán mikor rájött, hogy túl hosszúak, kinyújtotta őket. Aranyos volt, hogy bár kinézetre elment volna húsz évesnek is, mégis korához hűen esetlenül bánt a hirtelen megnőtt végtagjaival még mindig.

– Sajnálom, hogy a múltkor úgy rád förmedtem… – törtem meg a csendet. – Daniel pont előtte szúrt le, és dühös voltam. Nem rajtad kellett volna levezetnem.

– Semmi gond. Mostanában úgyis mindenki csak veszekszik velem. Már kezdem megszokni – konyultak lefelé a telt ajkak. Hirtelen összeszorult a mellkasom. Oldalra dőltem, és egy puszit nyomtam a barna arcbőrre.

– Tényleg nagyon sajnálom. Ha szeretnél beszélgetni, itt vagyok! – fogtam meg Benji kezét bíztatóan.

– Nem hagyják, hogy elmondjam neki! – tört ki belőle hirtelen. – Nem fogom kibírni, hogy csak az iskolában láthatom… – fordult felém hatalmasra nyílt szemekkel. – Én… folyton a közelében akarok lenni. Akkor is, ha csak nézhetem. Ez olyan… – tette a kezét a szíve fölé összeszorított ujjakkal, miközben kapkodva vette a levegőt a felindultságtól.

– Intenzív? – kérdeztem, mire heves bólogatást kaptam válaszul. – De nem értem… Miért ne találkozhatnál azzal a kislánnyal iskola után is?

– Hát… Mert… – pirult fülig Benjamin. – Ő már nem kislány. Ő egy igazi nő. És olyan gyönyörű… – csillant fel a tekintete, mintha épp most is látná bevésődése tárgyát. – Egész éjszaka fent voltam matekozni, és ma kihívott a táblához, és mikor megcsináltam azt a feladatot… Azt akarom, hogy mindig úgy nézzen rám!

– Te bevésődtél a matematika tanárnődbe? – hökkentem meg egy másodpercre. Így már érthető volt, hogy miért is voltak kiakadva a többiek. Nem elég, hogy Benji túl fiatal volt a szerelemhez, de a bevésődése még túl idős is volt hozzá. – Hány éves? – kérdeztem meg félve.

– Huszonhat – vágta rá lelkesen. Láttam rajta, hogy már az is boldoggá teszi, ha csak beszélhet róla. Talán, én voltam eddig az egyetlen, aki úgy hallgatta végig, hogy nem veszekedett vele… – Most jött az iskolába, mert Mr. Rutledge nyugdíjba vonult, hála az égnek – sóhajtott fel nem kis megkönnyebbüléssel, úgyhogy sejtettem, hogy viszonyult az előző tanárához.

– És hogy hívják? – igyekeztem eltitkolni az aggodalmamat, és inkább pozitívan álltam a dologhoz. Talán, Benjamin kevesebb hülyeséget csinál, és ami a fő, kevesebbet szenved majd, ha van valaki, akiben megbízhat ezzel kapcsolatban is.

– Lupe. Hát, nem sorsszerű? Még a neve is kötődik hozzám! – ült ki olyan széles vigyor Benji arcára, ami mosolygásra késztetett.

– Ez igazán klassz!

– A többiek szerint, egyáltalán nem az – komorult el megint. Nem szerettem ilyennek látni. Ahogyan Alice-t is fájt szomorúnak tudni, úgy Benjamint is. Ők ketten mindig olyan életvidámak voltak, és ha mégis rossz kedvük lett, azt nehezebb volt végignézni, mintha egy állandóan szomorkodó emberről lett volna szó.

– Tudom, mit érzel… – húztam el a számat.

– Igen, te tudod. – Ahogy Benjaminnal egymásra pillantottunk, hirtelen két dologra döbbentem rá. Az egyik, hogy sorstársak vagyunk, így segítenünk kell egymást, a másik pedig, hogy Benji sokkal érettebb lelkileg, mint azt korábban hittem. A bohókás természete és a kora ellenére, egy másodpercre megláttam benne a felnőtt férfit, aki nem sokára lesz.

– Beszélek majd Nate-tel – súgtam Benji fülébe, aztán felpattantam a földről, mert meghallottam az ismerős autó berregésének a hangját. Pár pillanat múlva a kocsi lefékezett a ház előtt, aztán Carlisle egy nagy dobozzal a kezében belépett az ajtón.

– Erre – jelent meg Jonathan és Jade, akik eddig a konyhában vártak. Carlisle letette a dobozt a földre, aztán mosolyogva rám pillantott.

– Szia! – léptem elé és megöleltem. Nagy meglepetésemre Benjamin is mellém sietett, és kinyújtotta a kezét Carlisle felé.

– Üdv, doki! Segítsek valamiben? – pillantott a doboz felé. Carlisle is megilletődött egy pillanatra – nem szokta meg, hogy ennyire bizalmasan köszöntik itt mások is rajtam kívül –, aztán megrázta Benji kezét.

– Azokat ki kéne még pakolni. Ha nem férnek az asztalra, hoztam egy másikat, kint van a csomagtartóban.

– Rendben, akkor munkára fel! – csapta össze a kezeit Benjamin, aztán rám kacsintott. Tényleg sorstársak vagyunk – mosolyogtam rá. Úgy tűnik, nem csak én éreztem így, és ettől valamiért boldogabbnak éreztem magam.

Lelkesen vettem át Carlisle autókulcsait, hogy behozzam az említett asztalkát, miközben kifelé menet elégedett pillantást vetettem Jade felé, akinek egy cseppet sem tetszett Benjamin viselkedése. Én viszont lelkesen könyveltem el magamban, hogy legalább egy farkas megpróbálja elfogadni a másik családomat.

Miután visszatértem a házba, felállítottam az összecsukható asztalt, és nekiálltam segíteni Benjinek a pakolászásban. A következő jó pár óra elég feszülten telt. Nate szép sorban beengedte a fiatalokat, akiken már látható volt, hogy nem sokára bekövetkezik náluk az átváltozás. Jade vért vett tőlük, és elvégzett néhány apróbb vizsgálatot, Carlisle pedig címkézte a kis kémcsöveket közben megkezdve a kísérleteket. Úgy vélte, muszáj a frissen lecsapolt véren kipróbálni az ellenszert, ezért is nem bízta a vizsgálatokat Jade-re, és volt jelen ő is a veszélyek ellenére.

Nate, Benji és én árgus szemekkel figyeltük a tesztalanyok minden egyes kis rezdülését. Elég kockázatos volt némelyikük közelébe engedni Carlisle-t, mivel nem tudhattuk előre, mikor történik meg az első átalakulás – és egy vámpír pár méteres körzetében lenni, tökéletes kiváltó ok lehetett volna rá.

Ahogy Ouray belépett a szobába, megfeszültem. Jade úgy tett, mintha nem is ismerné őt – még a nevét is megkérdezte –, én pedig majdnem felrobbantam a dühtől. Összeszorítottam az ajkaimat, hogy ne ordítsam a képébe, milyen egy hazug kis dög, a testi épségét pedig úgy garantáltam, hogy a karjaimat szorosan összefontam magam előtt.

– Csak egy kis szúrás lesz az egész… – mosolyodott el Jade, mire Ouray láthatóan megborzongott – biztos voltam benne, hogy ő nem az undortól, ahogyan én. Jade elszorította egy gumiszalaggal a felkarját, aztán megtöltötte az első kémcsövet vérrel. A vékony üvegcse hirtelen csúszott ki a kezéből, és mire felfoghattuk volna, mi történt, Carlisle már kapott is utána ösztönösen.

Ahogy az aranybarna szempár felnézett a sötét tekintetbe, végigfutott rajta a felismerés, hogy ostobán cselekedett – túl közel került Ouray-hez. Azonnal hátrébb ugrott, ahogy Ouray erőteljes remegésbe kezdett. Az átváltozás mindannyiunknak csak egy másodpercig tartott. Igyekeztem lezárni az elmémet, miközben oltalmazóan Carlisle elé vetettem magam. A szürke farkas vicsorogva fordult hol felém, hol a többiek felé. Hallottam Nate alfai hangját a fejemben, ami megálljt akart parancsolni neki, de mintha Ouray ellenállt volna az utasításnak. Aztán hirtelen rádöbbentem – ő nem is hallja azt!

A sárgás színű farkas felé kaptam a tekintetemet – merően bámulta Ouray-t, de egyáltalán nem vett fel támadóállást, mint mi –, és biztos voltam benne, hogy a megérzésem helyes. Jade megszerezte a saját falkájának első tagját.

23. fejezet

Új falka

A dühös vicsorgás csak egy fél perc múlva szakadt félbe. A szürke farkas remegve és nyüszkölve feküdt le a padlóra megadva magát valami felsőbb kényszernek – ami az ösztöneit is irányítás alatt tartotta –, de a szemeit nem vette le a kiszemelt prédáról. Hátrébb léptem, és az oldalammal meglöktem Carlisle-t kifelé irányítva a szobából, miközben minden idegszálam pattanásig feszülve figyelte Ouray-t és Jade-et.

Carlisle engedelmesen indult el pontosan arra, amerre tereltem, de én még akkor sem könnyebbültem meg, mikor kiértünk a házból. Odakint már senki sem várakozott – Ouray volt az utolsó vizsgálandó személy –, így elkísértem Carlisle-t az autójához, megvártam, amíg beszáll, és beindítja a motort, aztán visszarohantam a házba, nehogy meglásson valaki farkasként.

Hallottam Jonathan üvöltözését, amit a mondatok jelentéséből leszűrve Jade-nek szánt, de a válaszok nem jutottak el a fejembe. Jade teljesen nyugodtan ült a szoba közepén a fejét felszegve, miközben Ouray még mindig a földön reszketett prüszkölő hangot kiadva – valószínűleg, Carlisle illata irritálta még mindig.

Hogy a fenébe történhetett ez? Előre kitervelted, igaz? – ordította Nate hangja. – Válaszolj már! – morgott fel a fogait kimutatva.

Jade teste megrázkódott, aztán emberi alakban felegyenesedett – biztos voltam benne, hogy azért szeretne így beszélni, mert nem akarja beengedni Jonathant az elméjébe a titkai közé. Ouray szeme izgatottan mérte végig őt, de az én farkasaimra büszke voltam. Egyetlen illetlen gondolatot sem tudtam elkapni tőlük. Csak a haragot és a felháborodást éreztem. Elfordítottam a tekintetemet, mikor Nate is visszaváltozott, és igyekeztem Jade arcán tartani a pillantásomat.

– Halljam, mi folyik itt! – csattant fel az Alfám immár emberi hangon.

– Ez egy véletlen baleset volt… Honnan tudhattam volna, hogy átváltozik tőle? – vágott Jade nagyon ártatlan képet. Észre sem vettem, mikor kezdtem el halkan morogni. Álnok, hazug kis kígyó…

– És az is egy véletlen baleset, hogy nem engem választott alfájának? – lépett közelebb fenyegetően Jonathan hozzá.

– Az alfáját mindenki maga választja. Nem tehetek róla, hogy engem választott – vonta meg a vállát. Az egész testem megfeszült, miközben azon gondolkoztam, mit is kéne tennem. Nem kellett tovább hallgatnom arról, hogy mit is láttam a tengerparton, hiszen, már jól tudtam, mi is volt a célja annak a találkozónak, és muszáj volt megakadályoznom, hogy Jade valami hazugsággal meggyőzze Nate-et, hogy ő teljesen ártatlan. Benjaminra pillantottam, és megnyitottam az elmémet előtte. A szemei elkerekedtek, ahogy megértette az összefüggéseket. Az erdőben járőröző társaink egyszerre mordultak fel a fejemben, és miattuk nyugtalan és hitetlen gondolatok kezdtek keringeni bennem. Éreztem Joshua féltékenységét, ahogy az emlékeimben megjelent Ouray, amint Jade megérinti, és tudtam azt is, hogy még mindig úgy hiszi, van magyarázat a szeretett nő viselkedésére. Benjamin teste hirtelen kezdett nyúlni, aztán már felegyenesedve nézett le rám emberként.

– Hazudik – mondta ki helyettem azt, amit én is szerettem volna, csak a szégyenérzetem nem hagyta, hogy az eredeti alakomat felvéve magam mondjam el. Elégedetten vakkantottam. – Isabella látta a parton, ahogy Ouray-jel találkozott. – Jade eddig elégedett vonásai megfeszültek. Nem számított arra, hogy bárki mondhat róla valami terhelőt. – És a származásával kapcsolatban is hazudott. A nagyapját száműzték La Push-ból, mert lázadást szított a farkasok között, és saját falkát szervezett, amivel meg akarta támadni az első falkát – folytatta a vádak sorolását Benjamin.

– Igen, tényleg beszéltem vele, de arról nem tehetek, amit az őseim követtek el – mentegetőzött Jade taktikát váltva. – Nem akarlak titeket megtámadni. Én csak rá akartam döbbenteni mindenkit arra, hogy ami itt folyik, az nem normális. Vámpírokkal barátkoztok, és ez senkinek nem tetszik!

– Úgy vezetem a falkámat, ahogyan jónak látom – nézett bele határozottan Jade szemeibe Jonathan.

– De ha valaki jobban látja az én elveimet követni, miért ne csatlakozhatna hozzám? – felelt a kihívásra Jade. – Vagy talán, rá akarod kényszeríteni az akaratodat a fiatalokra? – vonta fel a szemöldökét gúnyosan.

– Sosem tennék ilyet. De nem hagyom, hogy megfertőzd őket a mérgeddel! – Büszkén pillantottam az Alfámra elfeledkezve egy pillanatra a pőreségéről, aztán gyorsan lehajtottam újra a fejemet. – Ez egyelőre még az én otthonom. Az én területem. Nekem kell vigyáznom az itt élő emberekre, és ebbe az is beletartozik, hogy nem szítok olyan harcot, ami emberéleteket követel.

– Szóval, inkább hagyod, hogy kívülálló emberekből legyen vámpíreledel? – kelt ki magából Jade. – Valld be, hogy egyszerűen gyáva vagy! – szorultak ökölbe a kezei. Hirtelen megfagyott a szobában a levegő.

– Ha nem lennél nő, kitépném a nyelvedet – szórtak szikrákat Jonathan szemei.

– Miért, most már a nőktől is félsz? – A kihívóan gúnyos hangtól a hatalmas férfitest meg sem rezdült. Csodáltam Jonathan hidegvérét, mert én így is alig bírtam visszafogni magam, hogy ne ugorjak Jade nyakának, és marjam addig, amíg az utolsó lélegzetét is ki nem fújja.

– Takarodj La Push-ból. Ha negyed órán belül is itt vagy még, bebizonyítom, hogy mennyire nem félek – jött a válasz teljesen érzelemmentes hangon. A két dühös szempár egy pillanatra összekapcsolódott egymással, aztán Jade elszakította a tekintetét, és meztelenül elindult kifelé. Ouray is felpattant, és követni akarta. – Várj! – hallottam meg Nate hangját. A szürke farkas megtorpant, és hátrapislantott. – Ha akarsz, csatlakozhatsz hozzánk. Mi békét és biztonságot szeretnénk. Gondolj a családodra, és maradj… – ajánlotta fel a falkatagságot Jonathan nagylelkűen. Ouray megvetően prüszkölt egyet, aztán kilépkedett az ajtón Jade után. Nate fáradt sóhajjal hajtotta le a fejét.

– Beszélnünk kell! Most! – pillantott végül rám haragosan. Behúztam a farkamat a hátsó lábaim közé, és a fejemet lesunyva siettem fel az emeletre. A visszaváltozás után gyorsan kölcsönvettem egy hosszú inget Nate szekrényéből, aztán lementem a földszintre. Zavartan léptem be a nappaliba, és vártam a szidást, amit meg is érdemeltem.

– Mi a fenéért nem szóltál eddig? – A mély hang most már inkább csalódottnak tűnt, és ez még annál is rosszabb volt, mintha dühös lett volna.

– Én csak… Nem akartam, hogy elkergesd Jade-et innen, amíg nem tudjuk a tervét biztosan. Féltem, hogy ha távol lesz, nem tudjuk megfigyelni őt – próbáltam megmagyarázni a hallgatásomat. – Joshua pedig túl közel áll hozzá, és ha elmondom neked, mit láttam, ő pedig továbbadja… Nem voltam biztos benne, hogy mi Jade terve. Én…

– Szóval, nem bíztál bennünk, és most ezért annak a nőnek a markában van egy szerencsétlen kölyök – foglalta össze a jelen helyzetet Jonathan. – Gratulálok.

– Én nem így terveztem – túrtam a hajamba. – De Ouray csak egy farkas. Most már tudjuk, hogy Jade tényleg saját falkát akart szervezni. Megakadályozhatjuk, hogy még több tagot szerezzen, és Ouray is még visszajöhet. Ha rádöbben, hogy a családjának szüksége van rá, és…

– Elég volt a mentegetőzésből! – mordult fel az Alfám, mire azonnal elhallgattam. – Vidd el ezeket a dokinak! – mutatott az asztalon álló kémcsövekre. – És lehetőleg ma este már ne kerülj a szemeim elé! – fordította a fejét az ablak felé kimutatva, hogy látni sem akar.

Olyan gyorsan kapkodtam össze Carlisle dolgait, ahogy csak tudtam, és csodálkoztam, hogy semmit sem törtem össze, mert a kezeim reszkettek. A kis hűtőládával siettem ki a házból, még az sem érdekelt, hogy egy szál ingben vagyok. Éppen vacsoraidő volt, így nem találkoztam szerencsére senkivel, mert nem csak az öltözékem hiányossága lett volna zavaró, hanem a lelki állapotom nyilvánvaló külső jelei is, amelyeket nem tudtam álarc mögé rejteni.

A lábamat felsértette egy kő futás közben, de nem igazán törődtem vele. Tudtam, hogy pár perc múlva úgyis begyógyul majd. Épphogy átléptem a határvonalat, mikor megéreztem a levegőben az ismerős illatokat. A könnyeim már potyogtak, mikor egyenesen Edward mellkasába rohantam. Éreznem kellett a közelségét, hogy megnyugodjak egy kicsit. Valaki kivette a kezemből a rám bízott kémcsövekkel teli dobozt, de nem foglalkoztam most ezzel.

– Jól van, nyugodj meg… – susogta Edward a hajamba, aztán olyan könnyedén kapott fel, mintha egy tollpihe lennék, és cipelni kezdett hazafelé. Egész úton nem szóltunk egy szót sem, de az, hogy hallottam az egyenletes légzését és éreztem a hűvös ujjakat a bőrömön, máris sokkal könnyebbé tett mindent.

Carlisle csak azután ment fel az emeletre a vérmintákkal, miután öt percig bizonygattam neki, hogy orvosilag semmi bajom, és lelkileg is hamarosan rendbe jövök. Esme is aggódó tekintettel fürkészte az arcomat, ezért megpróbáltam megnyugodni, és halvány mosollyal tudattam vele, hogy jól vagyok.

– Mi történt? – Jasper volt az, aki legelőször fel merte tenni nekem ezt a kérdést. – Carlisle azt mondta, hogy az egyik kölyök átváltozott, de végül nem volt semmi gond…

– Még… – nyögtem ki, miközben megtöröltem a szemeimet. Zavart, hogy ilyen állapotban látnak, bár igazából Cullenéktól ezt még el is tudtam volna viselni, de Maria olyan szánakozó tekintettel méregetett, hogy attól kicsinek és gyengének éreztem magam. – Igazam volt. Jade saját falkát gyűjt. Az új farkast… Őt már nem Jonathan irányítja. Ezért óvatosnak kell lennetek, már nem vagytok biztonságban.

– Az lesz a legjobb, ha elmegyünk – szólalt meg Rosalie. Az ajtóban állt Emmett mellett, és elég aggódó képet vágott.

– Úgyis utánunk jön – horkantott fel Maria gúnyosan.

– Ki mondta, hogy téged magunkkal viszünk? Majd itt hagyunk neki ajándékba, hátha akkor békén hagy minket – mordult rá Alice dühösen. Maria elhúzta a száját, de cseppet sem tűnt ijedtnek.

– Ha megteszitek, neki is vége – intett a fejével Jasper felé. Értetlenül pislogtam magam elé, mert fogalmam sem volt már megint, hogy miről is folyik a szóváltás. Bosszankodva hunytam le a szemem egy másodpercre. Utáltam a titkokat. Előbb vagy utóbb, de mindig csak bajt okoztak.

– Nem kell sehová mennünk. – Jasper hangjára megint felnéztem. – Csak ketten vannak. Ha megtámadnak minket, még mindig előnyben vagyunk. Az Alfádnak el kell intéznie, hogy a többi farkas az ő vezetése alá kerüljön.

– Az nem biztos, hogy olyan egyszerű – sóhajtottam fel. – Még maga Nate sem kedvel titeket. A farkasok ösztönösen utálják a vámpírokat. Miért követnének valakit, aki azt mondja nekik, nem feladatuk minden fajtátokbelit elpusztítani, mert nem vagytok mind gonoszak?

– Be kell bizonyítanunk, hogy tényleg így van – jelent meg Carlisle a nappali bejáratában. – Szükségem lesz még egy kevés időre, de ki tudom fejleszteni az ellenszert a farkasok számára. Mi lehetne jobb bizonyíték arra, hogy békések vagyunk, mint átadni nekik valamit, amivel egyenlő esélyeket adunk nekik ellenünk?

– Nem is tudom… – haraptam be a számat elgondolkozva. Hinni akartam, hogy Carlisle-nak igaza van, és a farkasok egy ilyen gesztus esetén hajlandóak lesznek végre nyitottan gondolkozni. Talán, a fiatalok elég meggyőzhetőek lennének…

– Azt hiszem, nem igazán van más választásunk, hacsak… – szólalt meg Jasper, és furcsa, fájdalmas pillantással nézett Alice-re.

– Nem! – Összerezzentem a hirtelen kitöréstől. Alice-t még sosem láttam ilyen dühösnek. Felemelt mutatóujjal tett pár lépést Jasper felé, aztán megállt közvetlenül előtte. – Nem! Jasper Hale, ha meg mered tenni, én esküszöm, utánad megyek, és megbánod! – fenyegetőzött, bár ezeket a szavakat inkább a kétségbeesés, mint a harag szülte. Jasper elfordította a tekintetét, aztán megrázta a fejét.

– Túl önző vagyok ahhoz, hogy megtegyem… – motyogta maga elé, mire Maria felhorkantott, Alice pedig kissé megnyugodva fújta ki a levegőt.

– Ajánlom is! – Kérdőn pillantottam Edwardra, de ő csak intett, hogy majd később elmondja. Bár nem voltam teljesen biztos abban, hogy tényleg megteszi-e, de most jobbnak láttam nem faggatózni. Így is szinte harapni lehetett a feszültséget a szobában. Kellemetlenül megborzongtam, mire azonnal rám terült Edward kabátja, holott, biztosan tudta, hogy úgysem fázhatok meg.

– Akkor most, hogy ezt megbeszéltük, megyek is fel dolgozni – fordult sarkon Carlisle.

– Gyere, te meg öltözz fel rendesen – segített fel a kanapéról Edward. Zavartan húztam lejjebb a rajtam lévő, hosszú férfiinget, bár amúgy is minden kínos részt eltakart rajtam. Edward szobájába belépve meglepetten torpantam meg.

– Hát ez meg? – pislogtam hátra rá elpirulva.

– Iskola után vettem ezt-azt – vonta meg a vállát, aztán megfogta a kezemet, becsukta mögöttünk az ajtót, és a szoba újdonsült bútordarabjához vezetett. – Gondoltam, kényelmesebb lesz így neked – ültetett le az ágyra. – És az a szekrény a tiéd. Benne vannak az itt hagyott ruháid, és Alice vett neked pár újat is, hogy ha itt töltenéd esetleg valamelyik éjszakát, akkor ne a régi szobádba kelljen szaladgálnod értük – köszörülte meg Edward zavartan a torkát.

– Akkor, ha nem gond, ma este maradok – feleltem, bár cseppet sem olyan jókedvűen, mint ahogyan szívem szerint tettem volna.

– Mi a baj? – ült le mellém Edward.

– Mármint azon kívül, hogy veszélyben vagytok? – vontam fel kérdőn a szemöldökömet. Bólintott, mire fáradtan kifújtam a levegőt. – Jonathan azt mondta, hogy egy ideig ne kerüljek elé. Haragszik rám, amiért nem mondtam el, mit tudok Jade-ről – teltek meg a szemeim könnyekkel.

– Úgyis hamar elpárolog a mérge – próbált meg vigasztalni Edward. – Szeret téged.

– Tudom, de igaza van! Elszúrtam. Mindig mindent elszúrok – tört ki belőlem.

– Hé, hé, ez nem igaz… – húzott magához Edward. Éreztem a hosszú, hideg ujjakat a hajamban, ahogy kedveskedve simogatnak. – Ezt sem szúrtad el… – hallottam a mosolygós hangot a fülem mellett.

– Mit?

– Minket. Ha… rajtam múlt volna, nem biztos, hogy így alakul. De te bátor és kitartó voltál – kaptam egy puszit a homlokomra.

– Mert nem tehettem mást – tiltakoztam lebiggyesztett ajkakkal. – Ha lett volna választásom, tuti elszúrom. De mivel szeretlek, így muszáj volt erősen kapaszkodnom beléd, nehogy lerázz magadról – kuncogtam fel sírós hangon.

– Kis bolond farkasom – tolta fel az államnál fogva a fejemet Edward, aztán lágyan megcsókolt. Az éjszakát a karjaiban töltöttem, bár most pár csókon kívül semmi sem történt. Az idegességtől túl kimerült voltam, és szinte azonnal elaludtam.

Mikor reggel felébredtem, gondolkoztam egy ideig azon, hogy felkeljek-e egyáltalán az iskola miatt – hiszen, most már nem kellett a titkolózás miatt fedősztoriként használnom –, de végül úgy döntöttem, hogy mégis van értelme bemenni. Egyfelől, egy kicsit elterelte a figyelmemet mindenről, másfelől nem akartam, hogy Edward miattam lógjon, és így legalább vele lehetettem. A plusz lökőerő mégis a Russellel kapcsolatos kíváncsiságom volt.

Annyi kérdés járt a fejemben vele kapcsolatban. Vajon, miért közeledett hozzám első nap? Miért akar pont az én barátom lenni? Mennyire erős a képessége és mire szokta használni? És miért nem kedvelik a többiek őt? Nem voltak külső jegyei annak, hogy nem egy átlagos tinédzserfiú, mint Edwardék esetében, mégis megérezték volna, hogy valami nem stimmel vele?

Mielőtt elindultunk volna az iskolába felhívtam La Push-t. Estherék számát ütöttem be a mobilba, és Benjamint kértem a telefonhoz. Biztos voltam benne, hogy ő sosem tudna rám haragudni – főleg a tegnapi beszélgetésünk után –, viszont a többiek nem tudtam, hogy mit gondolnak most velem kapcsolatban.

Nem volt időm túl sokat beszélni vele, de azt megtudtam, hogy Joshua őrjöngött, amiért Jonathan elzavarta Jade-et. Azt mondta, hogy minden farkasnak joga van megválasztani az alfáját aszerint, hogy miben hisz, és Nate nem kényszerítheti rájuk a vámpírok barátságát. Benji hangján hallottam, hogy elég csúnya vita volt, és talán, csak egyetlen hajszál választotta el Josh-t attól, hogy elhagyjon minket.

Feszülten és csendesen ültem be Edwardékkal az autóba, és reméltem, hogy az iskola majd tényleg segít egy pár órára megfeledkeznem az összes gondról, ami a vállaimnál fogva nyomott a föld felé.

Ahogy Edward, Alice és én beléptünk az irodalom tanterembe, a pillantásom azonnal a vörös üstököt kutatta a tömegben, és mikor észrevettem, önző módon elmosolyodtam. A Russel iránti érdeklődésem biztosított arról, hogy egész napra legyen elfoglaltságom. Ahogy észrevettem, a zöld szemek is engem figyeltek kutakodva, mintha valamiről meg akarnának győződni. Biztos voltam benne, hogy Russel azt figyeli, biztosan nem emlékszem-e semmire a tegnapi incidensből.

– Ne ülj mellé! – hallottam meg a fülem mellett Edward hangját.

– Miért? – ráncoltam össze a homlokomat, miközben a kabátomat felakasztottam a falon lévő tartóra.

– Mert nem akarom.

– Azt hittem, csak megjátszottad a féltékenységet – néztem rá tettetett sértődöttséggel, aztán ahhoz a padhoz sétáltam, aminél Russel ült. Edward bosszankodva nézett utánam, de mások előtt semmit sem tehetett. – Szia! – húztam ki a székemet.

– Szia! – Russel megnyugodva kifújta a levegőt, aztán elmosolyodott. Valószínűleg, úgy vélte, hogy ha még szóba állok vele, akkor a képessége hatásos volt rajtam. Kutattam egy pár pillanatig a táskámban, aztán előhúztam egy tábla csokoládét, amit Cullenék hűtőjéből szereztem be reggel.

– Tessék, ezt neked hoztam – nyújtottam Russel felé. – Hálaajándék, amiért megmentettél – fogalmaztam direkt kétértelműen. Tudni akartam, milyen jó az álarc, amit újdonsült védencem kifejlesztett, hogy megóvja magát, de rá kellett jönnöm, hogy a megjátszás nem megy túl jól neki. Legalább is, annyira biztosan nem, mint Edwardnak – húztam el gondolatban a számat. Még mindig bosszantott, hogy valójában nem is volt féltékeny.

– Megmentettelek? – fagyott a mosoly a szeplős arcra.

– Jó, jó, tudom… Nem volt egy élet-halál harc, de semmiképpen sem jó, ha rögtön magára haragítja az ember a tanárokat, úgyhogy mondhatjuk azt, hogy életmentő voltál a házival… – vontam meg a vállamat lazán, mire megkönnyebbült nevetést kaptam válaszként.

– A matek… Hát, persze…

– Igen. Miért, mit hittél, miről beszélek? – kérdeztem a tekintetemet az övébe fúrva.

– Semmiről.

– Olyan rossz a memóriád, hogy már nem is emlékszel? – feszítettem tovább a húrt. Nem igazán tudtam, miért is csinálom… Talán, tudni akartam, hogy meddig bírja. Szerettem volna, ha megbízik bennem, és elmondja magától a titkát. És akkor én is megoszthattam volna vele az enyémet.

– Nem, én csak… Inkább tartsd meg a csokit, nem azért segítettem – tolta vissza a kezemet magam elé egy mozdulattal Russel, csak hogy a szót másra terelje.

– Én pedig nem azért hoztam magammal, hogy aztán a kukában végezze. Nekem nem kell, szóval, vedd el! – nyomtam a kezébe az édességet. Egy pillanatig tétován pislogott rám, aztán átvette a csokoládét.

– Köszönöm.

– Nincs mit – biccentettem. Aztán hirtelen a matematika óráról eszembe jutott valami… Egy ötlet, ami által közelebb kerülhetnék Russelhez, megbüntethetném Edwardot, amiért megjátszotta magát előttem, és lefoglalhatnám a gondolataimat. – Figyelj csak… Ugye, azt mondtad, hogy jó vagy matekból? – Igyekeztem elővenni a legellenállhatatlanabb pillantásomat. A hátam mögött hallottam, ahogy Edward idegesen mordul egyet, de nem törődtem vele.

– Igen. Ne aggódj, tényleg könnyű lesz kijavítanom azt az egyest – igyekezett Russel megnyugtatni a lelkiismeretemet.

– Hát, igazából, most nem erre gondoltam… Tudod, nekem nem igazán megy a matek, és kéne valaki, aki korrepetál. – A hátam mögötti félhangos köhögéstől hirtelen majdnem elnevettem magam – Edward megpróbálta felhívni magára a figyelmemet. – És van egy barátom La Push-ban, azt hiszem, ő is örülne, ha valaki segítene neki tanulni. Elég fontos neki, hogy jól szerepeljen az órákon.

– Beszélnünk kell! – hallottam meg a hátam mögött Edward hangját. A tekintete dühösnek tűnt, ahogy felpillantottam rá. Angyalian elmosolyodtam, és felemeltem a kezemet.

– Csak egy pillanat, Edward… Szóval, elvállalnád? – fordultam vissza Russelhez, még mielőtt szívem jelenleg szörnyen mérges szerelme kirángathatott volna a teremből félbeszakítva ezt a beszélgetést.

Russel arcán hirtelen sokféle érzelem szaladt végig – az ijedt valószínűleg, Edward jelenlétének és pillantásának volt köszönhető –, aztán megláttam a szemében azt a bátorságot, ami akkor is jelen volt, mikor meghívott minket a hétvégi kerti sütögetésre.

– Benne vagyok – felelte, aztán felfelé sandított, mintha azt várná, mikor lendül felé Edward keze, hogy agyoncsapja őt. Mikor látta, hogy ez nem fog bekövetkezni, kifújta a tüdejében eddig bent tartott levegőt.

– Rendben – mosolyodtam el. – Akkor óra után megbeszéljük a részleteket.

– Isabella! – Edward a vállamra tette a kezét, de mikor Mr. Bauer megjelent a küszöbön, elengedett.

– Ó, bocsánat… Majd következő szünetben elmondod – mosolyogtam ismét Edwardra ártatlan arccal. A pillantásából tudtam, hogy ezt nem fogom megúszni ép bőrrel, de kaptam egy kis haladékot Mr. Bauertől, aki elővette a jegyzeteit. Edward faarcot vágva sétált vissza a padjához, aztán leült a helyére.

24. fejezet

Kötelék

Edward dühösen maga elé bámulva sétált mellettem a folyosón. Körülöttünk több száz diák sürgölődött, így nem volt lehetősége jól leszidni – kivételesen, nem bántam a tömeget, mert az aranybarna szemek nem ígértek túl sok jót. Edward hangulatától függetlenül, hittem, hogy jól döntöttem. Russel megérdemel egy esélyt arra, hogy a barátom legyen.

Megkönnyebbültem egy kissé, mikor megszólalt a következő óra kezdetét jelző csengő, és Edward otthagyott a fizikaterem ajtaja előtt – neki spanyol órája volt. Kissé unatkoztam, de még mindig jobb volt, mint ami elképzeléseim szerint várt rám. Utáltam, mikor Edward vagy bárki más, fejmosást tartott nekem.

Fizika után végigültem egyedül még egy dupla földrajz órát, miközben azon járt az agyam, hogy a vonalzómmal vajon, fel tudom-e vágni az ereimet. Aztán rájöttem, hogy farkasként ez milyen abszurd ötlet is, és magamban röhögve elhatároztam, hogy másnap hozok magammal egy láncfűrészt a biztonság kedvéért. Miután befejeztem egy vicces rajzot a füzetem szélén minderről, már itt is volt az ebédidő. Edward a terem előtt várt meg, és szó nélkül indult az ebédlő felé, mikor kiléptem. Már épp kezdett bosszantani a szótlansága, mikor végre megtörte a csendet.

– Én is tudtalak volna korrepetálni. – Megpróbáltam elrejteni a mosolyomat, amit az a gondolat okozott, hogy Edward nem bírja ki sokáig, hogy ne szóljon hozzám.

– Nem hiszem, hogy te lennél a nekem való tanár – feleltem, mire felhorkanva torpant meg szembefordulva velem.

– Talán azt hiszed, hogy az a srác többet tud matekból, mint én, aki többször érettségizett le, mint ahányszor mások pislognak? – kérdezte sértett hangon.

– Gyere! – Nem tudom, mi ütött belém, de kuncogva ragadtam meg a kezét, és magam után próbáltam húzni őt, hogy megmutathassam, mit is értettem pontosan azalatt, amit mondtam. Egy másodpercig meglepetten nézett rám, aztán hagyta, hogy vezessem.

– Hová viszel? – érdeklődött, de nem feleltem neki. Reméltem, hogy visszatalálok gond nélkül a biológia szertárba, és azt is, hogy megint üres lesz. Edward szemei elkerekedtek, ahogy rádöbbent, mi az úti célunk. Rávigyorogtam, aztán lopva körbenéztem, hogy figyel-e minket valaki. Mikor elkönyveltem, hogy senki ránk sem bagózik, egy hirtelen mozdulattal belöktem az ajtót, és magam után rántottam Edwardot. – És most? – vonta fel a szemöldökét.

– Most bebizonyítom, hogy nem tudnál tanítani nekem semmit matekból – dobtam le a táskámat a földre.

– És ezt mégis hogyan tervezed? – vágott nagyon magabiztos képet gyanútlanul, miközben én már magamban mulattam a helyzeten.

– Magyarázd el, hogyan oldunk meg egy másodfokú egyenletet – adtam ki a feladatot. Edward elbizakodott mosollyal nézett rám.

– Először is, az egyenletünket általános redukált alakba hozzuk – kezdte, mire a kezeim a blúzomhoz emeltem, és lassan kigomboltam a két legfelső gombot. Edward szája széle megrezzent, de egyébként, rendületlenül mondta tovább a magyarázatát. – Így az egyenlet egyik oldalán nulla lesz, a másikon pedig a polinom.

– Milyen polinom? – kérdeztem – habár egyáltalán nem érdekelt a válasz –, aztán incselkedően beharaptam az alsó ajkamat.

– A szorozva iksz a négyzetennel, plusz bé szorozva iksszel, plusz cé. – Odasétáltam hozzá, és az ujjaimat végighúztam a felkarján – túl hirtelen emelkedett a mellkasa ahhoz, hogy csak szimpla belégzésnek tulajdonítsam a légcseréjét.

– És aztán? – nógattam tovább a beszédre.

– Van egy… megoldóképlet – nyögte, miközben még közelebb léptem hozzá. A testem egészen hozzásimult, karjaimat pedig a nyakába fűztem.

– Halljuk! – hajoltam a füléhez, és abba suttogtam a lehető legkéjesebb hangon, amit produkálni tudtam. Derekasan mondani kezdte a képletet, mialatt az egyik kezem a tarkóját simogatta, a másik pedig lassú vándorútra indult a mellkasán lefelé.

– Iksz egy és kettő… egyenlő mínusz bé, plusz… – A reszketeg sóhaj, ami egy másodpercre félbe szakította a szónoklatot, biztosított arról, hogy az ujjaim pontosan tudják, mit csinálnak. Edward egy pillanatra lehunyta a szemét, aztán folytatta. – …mínusz négyzetgyök bé a négyzeten, mínusz négyszer a-szor cé osztva… Isabella! – ragadta meg a csuklómat zihálva, mielőtt az ujjaim elérhették volna a céljukat.

– Mi a baj? – pislogtam rá nagy, ártatlan szemekkel.

– Így nem lehet tanulni! – csattant fel, mire elégedetten elmosolyodtam.

– Hát, nem ezt mondtam én is? – léptem hátrébb tőle. Bosszúsan vonta össze a szemöldökét.

– Ez így tisztességtelen.

– Nem tehetek róla – vontam meg a vállam. – Ha a közelemben vagy, egyáltalán nem a matekon jár az eszem. Ezért nem lennél jó tanár az én számomra – dőltem neki somolyogva a hátam mögötti asztal szélének.

– Akkor segíthetne Alice, Carlisle, Jasper, Esme, Rose… Akár még Emmettet is ráveszem, ha nagyon muszáj! – próbált új ötletekkel lebeszélni a tervemről, de én csak ráztam a fejem. – Miért kell ilyen önfejűnek lenned? – jött közelebb hozzám.

– Miért kell ilyen makacsul tiltanod mindentől? – kérdeztem vissza. – Azt mondtad, hogy Russel jóindulatú srác, akkor meg miért kéne kerülnöm?

– Mert mikor te beleütöd valamibe a nózidat, abból mindig csak gond lesz – nyomta meg az orrom hegyét. Sértődötten szusszantottam egyet, és eltoltam a kezét az arcomból.

– Neked ez nem rossz? – Értetlen pillantást kaptam válaszként, ezért folytattam. – Az, hogy ebben az iskolában úgy bánnak veled meg Alice-szel, mintha leprások vagy tetvesek lennétek. Hogy nincsenek barátaitok – mondtam el, ami az első pillanatban feltűnt, mikor beléptem ide, és ami azóta is szörnyen bántott. Nem magam, hanem Edward és Alice miatt.

– Ott vagyunk egymásnak – jelentette ki Edward, én pedig nem tudtam eldönteni, hogy a nyugodtsága csak egy álarc, ami takarja a valódi érzéseit, vagy tényleg ennyire hidegen hagyja az egész helyzet.

– És ha nem lennétek? Ha teljesen egyedül lennétek? Végül is, mi értelme annak, hogy embert játszotok, ha végül semmi örömötök benne? Ennyi erővel akár elköltözhetnétek a világ végére is, ahol csak állatok vannak, de emberek nem – fejtettem ki zaklatottan a gondolataimat.

– Ez szörnyen bonyolult… Az emberek ösztönösen félnek tőlünk, és…

– Mert ti nem tesztek semmit azért, hogy ne féljenek! Carlisle-tól is félnek? – néztem a szemébe. Láttam a dolgozószobájában azt a polcot, ami tele volt a betegei ajándékaival, és nem csak személytelen dolgokat kapott, hanem leveleket, gyerekrajzokat, olyasmiket, amik számomra bizonyították, hogy szeretik őt és hálásak neki.

– Nem, tőle nem. De Carlisle különleges.

– Egy nagy fityfenét! – mordultam fel. Edward néha olyan értetlen tudott lenni, hogy az már bosszantó volt. – Carlisle egyszerűen csak kedves. És nem vonul el a világtól.

– Úgy beszélsz, mintha te annyi barátot szereztél volna – húzta el a száját gúnyosan.

– Nem a számuk a lényeg. Szereztem egyet, akinek szüksége van rám. Neki… neki én vagyok Alice – próbáltam megmagyarázni, hogy értse, mire gondolok. Elgondolkozva fúrta a tekintetét az enyémbe.

– Ez most fontos neked, igaz? – Mikor bólintottam, sóhajtott egyet.

– Rendben. De ne mondj el neki semmi olyat, amit nem kéne… – kérte.

– Nem vagyok hülye – ráncoltam össze az orromat. – Tudom, hogy veszélyes lenne a számára, ha megtudná, mik is vagyunk.

– És számunkra is veszélyes lenne! – forgatta meg a szemeit. – Na gyere, mindjárt vége az ebédidőnek, te pedig még nem is ettél – emelte a kezeit a blúzomhoz, hogy visszagombolja a felső gombjaimat. Hagytam, hogy rendesen felöltöztessen – igaz, hogy bosszantó volt megint a gyerek szerepet játszani, de ennyit megérdemelt azért, hogy áldását adta Russelre és rám.

Az ebédlő még nyüzsgött a többi diáktól, általában csak az utolsó pillanatban indultak el a tantermek felé. Alice intett nekem az egyik asztal mellől, miközben én és Edward egy-egy tálcát a kezünkbe véve beálltunk a sorba. Edward ugyanúgy telepakolta a tálcáját, mint én, holott, egyetlen falatot sem evett soha semmiből.

Elindultunk Alice felé, de aztán meggondoltam magam. Ahelyett, hogy letettem volna a tálcámat, csak megálltam az asztal mellett.

– Gyere, Alice, átülünk! – szóltam neki, aztán továbbsétáltam Edwardék legnagyobb megdöbbenésére. Tudtam, hogy nem fog tetszeni nekik, amit teszek, de reméltem, hogy az előző beszélgetésünk után Edward követni fog – őt pedig majd Alice követi. Mikor lefékeztem a sarokban lévő asztalnál – az egyetlennél a teremben, aminél csak egy ember ült –, egy zöld szempár pont olyan meglepetten nézett rám, mint ahogy számítottam rá. – Szia, Russel, leülhetünk? – kérdeztem mosolyogva.

– Per… persze – nyögte ki. Felpislantott Edwardékra, aztán arrébb húzta a tálcáját, hogy letehessem vele szembe az enyémet. Alice mosolyogva ült le Russel mellé, aki kissé verejtékezni kezdett a közelségétől – hallottam, ahogy a szíve tam-tamot ver a mellkasában.

– Szia! – köszönt Alice csengően magas hangon, mire Russel elnyökögött egy köszönésfélét.

– És milyen a pizza? Ehető? – érdeklődtem Russel tányérjára pillantva.

– Igen, egész… jó. – Russel lehajtott fejjel piszkálgatta az ételt – valószínűleg, nem mert felpillantani Edwardra.

– Hallottam, hogy korrepetálni fogod Isabellát – törte meg a fél perces csendet Edward hangja hirtelen. Mindannyian megfagyva néztünk rá, Russel kezében pedig reszketni kezdett a pizzaszelet. Persze, Russel is tudta, hogy Edward végighallgatta a teremben a beszélgetésünket, és úgy hitte, hogy ez valami csapda a részéről. Én is kissé ijedten vártam, mit is akar ebből Edward kihozni. – Ez igazán kedves tőled – köszörülte meg a torkát végül zavartan Edward. Megkönnyebbülve mosolyodtam el, és az asztal alatt hálásan végigsimítottam a kezén. Megszorította az ujjaimat, aztán folytatta. – Tudod, én is próbálkoztam vele, és elég nehéz eset, szóval, részvétem – villantak meg cinkosan a szemei Russel felé. Russel egy másodpercig csak pislogott rá, aztán felkuncogott. Fogalmam sem volt, hogy bosszankodjak-e, amiért Edward nehéz esetnek nevezett, vagy inkább örüljek, hogy a kedvemért megpróbálkozik a barátkozás művészetével – végül inkább az utóbbi mellett döntöttem.

– Az igazság az, hogy azért nem ment a tanulás, mert Edward figyelme máshol járt – vágtam vissza.

– Talán, mert valaki – nézett rám jelentőségteljesen. – tisztességtelen módszerekkel próbált meg kibújni alóla. – A mézarany szempár belefúródott a tekintetembe, teljesen elkábítva ezzel. Russel nevetése riasztott fel a kábulatból.

– Viccesek vagytok… Mintha már évek óta házasok lennétek – fejtette ki, mire Edward zavart arcot vágott, Alice viszont olyan hangon kezdett el kacagni, ami miatt a fél ebédlő felénk fordult egy pillanatra. Nem értettem, mi olyan vicces a számára, de örültem, hogy feloldódott a hangulat.

– És mit vigyünk holnap? – tudakoltam Russeltől, miközben kivettem a kezéből az ásványvizes üveget, mert már rossz volt nézni, ahogy feszegeti a kupakját, és egyetlen mozdulattal lecsavartam róla.

– Öhm… – vette át elpirulva a vizet Russel.

– A kerti sütés… – próbáltam eszébe juttatni. Kezdtem attól félni, hogy ez a memóriatörlő képesség néha a saját agyába is belepiszkál.

– Igen, persze – bólintott. – Szóval, tényleg eljöttök?

– Meghívtál minket… Vagy… mégsem akarod, hogy menjünk? – kérdeztem rá kicsit sértetten.

– Nem, nem, dehogy! Vagyis, igen, akarom, hogy gyertek! – dadogta teljesen elvörösödve. – Csak azt hittem, hogy majd ti is lemondjátok.

– Mi is? – ráncoltam össze a homlokomat.

– Hát, meghívtam pár embert… Akik néha normálisan viselkedtek velem – motyogta maga elé. – De aztán mindegyikük nemet mondott, vagy később lemondta valami miatt. Azt hiszem, nem akarják, hogy bárki megtudja, nálam töltik az idejüket – vonta meg a vállát, mintha nem számítana. Elszorult a szívem, ahogy megláttam a szemeiben azt a szomorú csillogást, amit sehogyan sem tudott leplezni.

– Tudod, mit? – mosolyogtam rá lelkesen. – Akkor is nagy banzájt csapunk, igaz, Alice? – fordultam felé. Tudtam, hogy azonnal kapni fog az ötleten, és nem kellett csalódnom benne.

– Persze – bólogatott hevesen. – Én majd elintézem a dekorációt, Emmett meg biztosan szívesen gondoskodik a zenéről.

– Esme és én pedig csinálunk a húshoz salátát, és sütünk valami süteményt is – tettem hozzá. – Már persze, ha meghívsz mindannyiunkat… – néztem várakozóan Russelre, de a fülig érő mosoly az arcán felelt helyette is.

– Rád bízom a vendéglistát. Azt hívsz, akit szeretnél – egyezett bele.

– Helyes. Akkor viszont iparkodnunk kell – kutattam elő a táskámból a füzetemet és a tollamat. – Alice, felírnád nekem, hogy mit kell mindenképpen beszereznünk? – nyújtottam felé. Azonnal írni kezdte a listát, miközben én nekiálltam felfalni a tányéromon lévő hamburgert. Az izgatottságtól mindig megéheztem.

Épphogy csak meg tudtam enni az utolsó falatot is, mikor megszólalt a csengő. Kelletlenül álltam fel hátamra véve a táskámat, aztán egy búcsúcsókot nyomva Edward szájára elindultam Russellel matekórára.

– Köszönöm – hallottam meg magam mellől a halk hangot.

– Mit? A bulit? Ugyan, nincs mit, Alice nagyon élvezi az ilyesmit, és biztosan nagyon klassz lesz az egész – léptem be Russel előtt a terembe – szerencsére, Mrs. Joyce még nem érkezett meg. Néhány fej azonnal felénk fordult, és lenéző pillantással végigmért minket, de nem törődtem vele.

– Nem a bulit – huppant le a mellettem lévő székre Russel. – Ezt… – mutatott rám, aztán magára. Tudtam, hogy arra a kötelékre gondol, ami kialakult közöttünk. A barátságomra.

– Nincs mit – mosolyodtam el.

Egész matematika órán nem beszéltünk ezek után egymással, mégis kellemes melegség töltötte el a mellkasomat. Elégedett voltam, és ahogy Russel néha hálásan rám pillantott, ez az érzés egyre csak nőtt. Még az sem zavart kivételesen, hogy Mrs. Joyce halál unalmas óráján kellett fecsérelnem az időmet.

– Milyen órád lesz most? – érdeklődött Russel, miután kicsöngettek. Előkapartam az órarendemet, és megkerestem a megfelelő rubrikát.

– Testnevelés. Ami vicces, mert nem gondoltam rá, hogy kéne hoznom váltóruhát – ráncoltam össze gondterhelten a homlokomat, miközben kifelé igyekeztem a teremből Russellel az oldalamon.

– Hát, mentesd fel magad mára… – tanácsolta.

– Hogyan? – Elvörösödtek a fülei, aztán mégis csak kimondta.

– Női gondok?

– Oh, oké, nem rossz ötlet – helyeseltem kissé én is elpirulva. – Akkor ezt a gondot is megoldottuk. Életmentő vagy – löktem oldalba játékosan.

– Hát, az ember segít, ha tud – szerénykedett. – Mi a fene folyik ott? – hívta fel a figyelmemet az udvar szélénél álló embertömegre, akik egy fát álltak körbe, és felfelé tekintgettek a lombok közé. Elkerekedett szemekkel pislogtam az ágakon lévő motorra, aztán mikor megláttam az alatta tomboló srácot, alig bírtam visszafojtani a röhögést. Dave felváltva káromkodott és fenyegetőzött, miközben szárnyakat kapott motorját bámulta kétségbeesve. – Ez meg, hogy a fenébe került oda? – hallottam magam mellett a meghökkent kérdést.

– Kit érdekel – vontam meg a vállamat, miközben a szemben lévő épület falánál észrevettem Edwardot, aki elégedett mosollyal az arcán szemlélte a jelenetet. – A lényeg, hogy megérdemelte.

– Ez igaz – váltotta fel a megdöbbenést egy elégedett vigyor Russel arcán. Egy másodpercre Edward tekintete megtalálta az enyémet, aztán hátat fordítva gyorsan elsietett a következő órájára.

A testneveléstanár elég rendesnek bizonyult ahhoz, hogy felmentést adjon nekem némi kis görcs miatt az aznapi duplaórára, így csak ültem a padon, és átolvastam Alice ebédnél készített jegyzeteit. Gyorsan kihúzogattam azokat a pontokat, amiket túlzásnak tartottam, mint például a csoki szökőkút, a kerti pavilon és a tüzijáték – Alice néha túlságosan elszállt, ha szervezkedésről volt szó –, aztán rendszerezni kezdtem magamban, hogy milyen üzletekbe is kéne beugranunk, hogy beszerezzünk mindent.

Mire vége lett az órának, már kész terv volt a fejemben. Elgondolkozva léptem ki az épületből, aztán körülnéztem Edwardot keresve a tekintetemmel. Nem kellett sokáig kutatnom őt, a mellettünk lévő épület falának dőlve várt rám.

– Nincs testnevelésre ruhád, igaz? – vonta fel a szemöldökét dorgálóan.

– Kiment a fejemből, hogy az is kéne… – vallottam be. – Viszont, ma úgyis elmegyünk vásárolni, szóval, vehetünk azt is – fejtettem ki a terveimet.

– Igen, Alice-t elnézve sejtettem, hogy ezt ma nem úszom meg – sóhajtott fel, mire felkuncogtam.

– Este majd kárpótollak – ígértem, és elégedetten nyugtáztam azt a száraz nyelést, amitől hullámzott egyet az ádámcsutkája. Átvette tőlem a táskámat, aztán elindultunk a parkoló felé, ahol Alice már izgatottan mászkált fel-alá.

– Gyerünk már, siessetek! – nyitotta ki a kocsiajtót, még mikor jó pár méterre voltunk tőle. – Egy csomó dolgunk van, egy-kettő! – csapkodta össze a tenyerét. Edward nyűgösen pillantott rám, és a tekintete azt üzente, ezért hatalmas kárpótlást vár el.

A vásárlás végül egész mókásan alakult, ahhoz képest, hogy Alice át akarta harapni a torkomat, valahányszor közöltem vele, hogy valamit lehúztam a listájáról. Sikerült beszereznünk mindent, viszont a hazaút nem volt valami kényelmes, mivel a csomagtartó mellett a hátsó ülés is tele volt pakolva mindenfélével, így alig fértem el – Edward azon viccelődött, hogy ha a dolgok lavinaomlás szerűen rám borulnának, csak tartsam vissza a levegőt addig, amíg kiásnak. Miután kiröhögtem magam a „csodás” poénon közöltem vele, hogy az ő dolga lesz elmondani Rosalie-nak, hogy kötelezően hivatalos a holnapi hússütésre. Ezek után az autóban Edward morgását elnyomta Alice és a saját nevetésem.

Még mindig kuncogva kászálódtam ki a kocsiból a garázsban, aztán fogtam a romlandó dolgokat, miközben Edwardék a többi cuccot pakolták ki a csomagtartóból. Ahogy beléptünk a házba, és megéreztem az ismerős illatot, a jókedvem azonnal elpárolgott, és a gyomrom felcsúszott a torkomba. Majdnem egy teljes napra meg tudtam feledkezni a gondjaimról, de nem hagyhattam őket figyelmen kívül örökre. Az ajtóban toporogva néztem Edwardra, aki felrohant az emeletre, hogy letegye a kezében lévő csomagokat, aztán egy másodperc múlva már ismét előttem állt, hogy átvegye tőlem a többi cuccot, és kivigye őket a konyhába.

– Minden rendben lesz – nézett rám bíztatóan, és egy puszit nyomott a fejem búbjára. Sóhajtva bólintottam, aztán megindultam a nappali felé. Jonathan a fotelben ült – felpillantott rám, mikor beléptem, de nem szólalt meg.

– Akkor mi most magatokra hagyunk titeket – állt fel Esme a kanapéról, és magával húzta Carlisle-t is. Tőlük is bezsebeltem egy együttérző pillantást, aztán eltűntek az emeleten.

– Szia! – köszöntem halkan.

– Ülj le! – hangzott el a kérés, aminek azonnal eleget is tettem. Azt akartam, hogy Jonathan lássa, számít nekem a szava, bármennyire is úgy hiszi, nem törődöm vele. – Ugye, tudod, hogy hiba volt elhallgatnod, amit tudsz? – kérdezte, mire bűnbánóan lehajtottam a fejemet.

– Tudom – vallottam be.

– És ugye, tudod, mennyire fáj az, hogy nem bízol bennem? – fürkészte a sötétbarna szempár az arcomat.

– Ez nem igaz! Én bízom benned! – néztem fel rá kétségbeesetten. – Én csak attól féltem, hogy… attól, hogy…

– Hogy Joshua elárul minket, ha megtud valamit? – vonta fel a szemöldökét. Bólintottam, bár ez így kimondva – hogy Josh képes lett volna az árulásra –, elég hihetetlennek hangzott még a számomra is.

– Mi vagyunk a családja, mióta… A szülei elvesztése óta.

– Tudom – teltek meg könnyel a szemeim. – Csak Jade teljesen az ujjai köré csavarta, és…

– És azt hitted, hogy egy nőt választana a családja helyett? – Jonathan hitetlenkedő tekintetétől szörnyen ostobának éreztem magam.

– Nem tudom, mit hittem – ismertem be, miközben egy könnycsepp végigszaladt az arcomon. – Ne haragudj rám! – tört ki belőlem. Nem tudtam elviselni, hogy csalódást okoztam Jonathannak. Előre vetettem magam a földre, és megragadtam a kezeit. – Annyira sajnálom… Kérlek…

– Nem tudok rád haragudni… – éreztem meg az erős ujjakat a hajamban. – Mostantól viszont mindent el kell mondanod nekem, érted? Mindent! – emelte fel a fejemet, hogy a szemeimbe tudjon nézni. – Nagyon kényes a helyzetünk, ezért fontos, hogy ne legyen semmi, amiről nem tudok – magyarázta. Zavartan haraptam be az alsó ajkamat, és rettegve mondtam ki a következő mondatomat.

– Jonathan… Nekem el kell mondanom még valamit…

25. fejezet

Titkok hálójában

Jonathan összehúzott szemekkel nézett rám, mint aki a fejembe akar minél hamarabb látni, hogy megtudja, milyen titkom is van még talonban. Elpirulva hajtottam le a fejem, miközben az ujjaim az övéivel játszottak, hogy a zavaromat elrejtsem, és erőt merítsek a vallomáshoz. Tudtam, hogy ellenezni fogja, amit mondani akarok, ahogyan Edward is tette eleinte, de reméltem, hogy Nate is megérti majd az érveimet.

– Mondd már, Isabella, mert az infarktus kerülget! – csattant fel Nate kissé türelmetlenül, bár megértettem az idegességét. Mostanában túl sokszor húztam ki nála már a gyufát…

– Szóval… Tudom, hogy azt mondtad, hogy kerülnöm kéne Russelt, de… Azt hiszem, összebarátkoztunk, és holnap kerti sütés lesz náluk, és elmegyünk mi is – hadartam végig gyorsan a mondatot, hogy minél hamarabb túl legyek rajta, aztán vártam Nate reakcióját. Egy pillanatig csak meredten bámult rám, aztán fáradt sóhajjal megdörgölte az arcát.

– Miért nem tudod távol tartani magad a bajtól, az istenért? – nézett le rám kissé elkínzott arccal. Lelkiismeret-furdalásom támadt, amiért ennyi gondot okozok neki, holott, ő mindig csak segített nekem és támogatott engem. Viszont, helyesen akartam cselekedni, és úgy tűnt, ezt kell tennem. Szinte biztos voltam benne, hogy Russel sosem ártana nekem, ezért nem láttam okot arra, hogy ne barátkozzak vele.

– Én csak segíteni szeretnék neki… Olyan magányos. Ha találkoznál vele, ha megismernéd, neked sem lenne szíved kerülni – próbáltam a lehető legelbűvölőbben pislogni Nate-re. Nem akartam felhasználni a női mivoltomat, de ez annyira ösztönös volt nálam, hogy egyszerűen nem tudtam tenni ellene.

– Rendben – bólintott komoly arccal, mire felélénkülve emelkedtem fel a sarkaimról, amin eddig térdelve ültem.

– Tényleg rendben? Nem haragszol rám, amiért barátkozom vele?

– Nem, nem az van rendben – rázta meg a fejét, mire leolvadt az arcomról a mosoly.

– Hanem? – ráncoltam össze a homlokomat értetlenkedve. Fogalmam sem volt, mire is gondol…

– Rendben, megismerem őt – forgatta ki a szavaimat. – Ha úgy találom, hogy veszélytelen, áldásom rátok – forgatta meg a szemeit.

– Csak ennyi? – sejtettem valami hátsó szándékot az ötlete mögött. Furcsa volt, hogy ennyire egyszerűen képes voltam meggyőzni, pedig Jonathan folyton minden miatt aggodalmaskodott, és úgy féltett engem, mintha valami porcelánbaba lennék, akit a leggyengébb szellő is szilánkosra törhet.

– Csak ennyi. Mást nem nagyon hiszem, hogy tehetnék a makacs fejed ellen! – kopogtatta meg finoman a halántékomat, mire durcás képpel ütöttem el a kezét. Pont úgy viselkedett velem, mint Edward, és ez bosszantott. Halvány mosolyt kaptam válaszul a morgásomra, aztán Nate miközben felállt a fotelből, felhúzott engem is a földről. – Szóval, holnap mikor is lesz az a kerti sütés? – érdeklődött.

– Valamikor délután, de… – hirtelen elakadt a szavam, mikor rájöttem, miért is kérdezte.

– Te el akarsz jönni? – A hangom kicsit magasabbnak hatott, mint általában. Hirtelen elképzeltem egy összejövetelt, ahol vámpírok, farkasok és egy memóriatörlő képességgel rendelkező ember együtt szórakozik. A kép hol abszurdan idealistának hatott, hol ijesztően véresnek. – Figyelj, nem hiszem, hogy ez egy jó ötlet lenne…

– Szerintem pedig, ez egy csodás ötlet. Megismerem a te Russeledet, és közben készíthetnék pár felvételt is… – merengett el Jonathan.

– Felvételt?

– Ha a fiatal farkasok látnák, hogy Cullenék békésen elvannak az emberek között, talán, megértenék az álláspontunkat. Ők olyanok, mint egy fehér lap, aminek az egyik oldalát már összefirkálta Jade, most mi fogunk a másik oldalára rajzolni. Aztán eldönthetik, hogy melyik oldal tetszik nekik – fejtette ki a terveit Jonathan. – A lényeg, hogy a jövőkép, amit festünk, jobban meggyőzze őket.

– Hagyod, hogy akinek Jade elvei tetszenek, az csak úgy elmenjen? – ráncoltam össze a homlokomat. – Mi van, ha nagyobb falkája lesz, mint nekünk? – Ez a lehetőség halálra rémisztett, mert pontosan tudtam, hogy kik lesznek az első célpontok.

– A szabad akaratot nem gátolhatom.

– De te vagy az alfa! – csattantam fel kétségbeesve.

– Igen, ezért vezetem én a falkámba tartozó farkasokat. De arra nem kötelezhetek senkit, hogy az én falkámat válassza. Ezért dönthetnek a farkasok maguk arról, hogy kit akarnak elfogadni alfájuknak – magyarázta, de én nem akartam elfogadni ezt a helyzetet.

– És ha ők nem tudják, hogy mi a jó nekik?

– Akkor joguk van tévedni. Nem leszek diktátor! – jelentette ki büszkén felemelve a fejét. – Ha valaki engem akar alfának, akkor az önként álljon mellettem. – Sóhajtva bólintottam. Tudtam, hogy igaza van, és senkit sem kényszeríthetünk, de a félelem jeges szorítása a mellkasomban nem volt túl kellemes érzés.

– És Joshua? Hogy viseli? – jutott eszembe hirtelen. Sajnáltam őt, mert tudtam, hogy milyen nehéz, mikor az ember szíve kétfelé szakad.

– Gondolhatod… – komorult el hirtelen Jonathan arca. Láttam rajta, hogy ő is szenved. Gyerekkora óta ismerte Josh-t, és úgy nőttek fel, mint a testvérek. Most pedig…

Hibásnak éreztem magam, amiért Jonathannak választania kellett köztem és Joshua között, bár tudtam, hogy ha én nem lennék, ő akkor sem cselekedne az elvei ellen – márpedig a békés együttélés híve volt. Ettől függetlenül, nem tudtam elkergetni a gondolatot, hogy a hozzám való vonzódása is szerepet játszott a döntéseiben, amik végül „testvérviszályhoz” vezettek.

– Sajnálom – motyogtam lesütött szemekkel.

– Nem a te hibád. Nekem kellett volna már korábban lépnem, mikor megtudtam, hogy Jade a mítoszokról mesél a fiataloknak. – Most Jonathanon volt a szégyenkezés sora, nekem pedig a megdöbbent szerepe jutott. – Tudhattam volna, hogy nem csak ennyit tesz.

– Mi? – nyögtem ki. – Te tudtad? Te…? De hogyan és mikor, és különben is…? – teljesen összezavarodva néztem fel rá. Azt hittem, én adtam át neki ezt az információt Benjamin által, hiszen, nem láttam a falkám fejében korábban, hogy tudnának róla.

– Joshua elmondta. – Mikor Nate látta, hogy teljesen elvesztettem a fonalat, megpróbálta elmagyarázni nekem a dolgot. – Jade beszélgetett a fiatalokkal, mítoszokat mesélt nekik. Ennyiről tudtam én és Josh is. Azt hittem, tényleg csak erről van szó, hogy beszélget velük feltételes módban – meséket mond, mint az öregek. Úgy véltem, nem gátolhatom meg, hogy más szempontból mondjon el bizonyos dolgokat.

– De hát, miért hagytad? Nem értem…

– Egyfelől, nem hittem, hogy ez veszélyes lehet. Végül is, Joshua elvei sem azonosak az enyéimmel, de követ engem. Ennek ellenére, természetesen, figyeltem Jade-et, de amíg semmi rosszat nem tett, addig én sem léphettem fel ellene. Ha elkergetem valódi ok nélkül, akkor a leendő farkasok joggal gondolhatták volna azt, hogy diktatúrát akarok bevezetni. Josh pedig… Nem akartam neki fájdalmat okozni. Sosem bocsátotta volna meg, ha indokolatlanul elűzöm Jade-et.

– Látnia kellett, hogy Jade rosszban sántikál, ahhoz, hogy ne gyűlöljön meg téged – foglaltam össze megértően.

– Igen, de még én sem voltam biztos abban, hogy egyáltalán tényleg vannak hátsó szándékai – nevetett fel idegesen, aztán a hajába túrt, és hátat fordítva nekem az ablakhoz sétált. – Nem gondoltam, hogy Jade tényleg falkát akar. Mesélted azt a történetet a vámpírbarátodról – intett a fejével az emelet felé. –, és úgy véltem, hogy Jade lehet, hogy tényleg a bosszú miatt jött ide. Csak akkor állt össze a kép, mikor Ouray őt választotta alfának, Benjamin pedig elmondta, hogy a múltjáról is hazudott. Ezt fontos lett volna tudnom! – nézett rám morcosan.

– Én azt hittem, amiatt voltál dühös rám, mert nem mondtam el, hogy Jade találkozott Ouray-jel… – ráncoltam össze a homlokomat. Megint kezdett megfájdulni a fejem attól, hogy próbáltam megérteni az összefüggéseket, és felvázolni magamban, hogy akkor most ki miről is tudott pontosan.

– Azért is! – hagyta abba hirtelen a táj bámulását Nate, hogy fájdalmas-bosszús pillantással forduljon felém. – Ha tudtam volna, hogy Jade azt is elmondja, sőt, megmutatja a fiataloknak, hogy micsodák vagyunk, azonnal kidobtam volna La Push-ból, és akkor talán, még nem lett volna késő Ouray-nek. Az, hogy mítoszokat mesélt, egy dolog, de hogy megszegte a szabályainkat, és kockáztatta a fiatalok lelki épségét, már egy másik. Egy gyereknek, aki semmiről sem tud még, iszonyúan rémisztő és megterhelő lehet feldolgozni azt, hogy mik vagyunk, és mi lesz nem sokára belőle is. Ha korábban elmondod… Meg kellett volna bíznod bennem, ahogyan Joshua tette. – Szégyenkezve fordítottam a fejemet a föld felé, aztán hirtelen bevillant valami.

– De miért mondta el, amit tudott? Hiszen, belezúgott Jade-be… És hogyhogy a többiek nem tudtak erről? – Biztos voltam benne, hogy Benjamin és Daniel meglepődött azokon az emlékeken, amiket mutattam, mikor Ouray átváltozott, és korábban fogalmuk sem volt semmiről. Igaz, Joshua esetében csak a féltékenységet éreztem…

– Még mindig nem érted? – horkant fel Jonathan megrökönyödve. Tett pár lépést felém, aztán egyenesen a szemeimbe nézett. – Joshua a testvérem. Amióta az eszemet tudom szinte, én vigyázok rá. Miután a szülei meghaltak, nálunk lakott, a szobámban aludt. Hallottam, mikor éjszakánként a szüleit siratta. Én vagyok az egyetlen, aki azóta sírni látta, én vigasztaltam – Nate hangja olyan szenvedélyes volt, amilyennek még sohasem hallottam. – Bármiben is hisz, bárkibe is lesz szerelmes, bármennyit is vitatkozunk, soha nem árulná el a testvérét! Tudom, hogy nem! – A magabiztosságát látva bólintottam, hogy felfogtam. – Joshua úgy tartotta tisztességesnek, ha beavat Jade tevékenységébe. Ismerte az elveimet, tudta, hogy a demokrácia híve vagyok, és nem akadályozom meg őket, hogy beszéljenek a leendő farkasokkal, ahogyan én is beszéltem velük. Fel kellett őket készíteni lelkileg arra, ami velük fog történni. De arról Joshua sem tudott, hogy Jade falkát szervez. Elmondta volna, ha tudja. – Reméltem, hogy Nate-nek igaza van, mert a csalódás túlságosan fájt volna mindenkinek, de főleg neki.

– És hogyhogy a többiek semmiről sem tudtak? – tettem fel újra az engem foglalkoztató másik kérdést, amire még nem kaptam választ.

– Én csak vészhelyzetben változtam át, és akkor sem ezen gondolkoztam, Alfaként pedig szigorúan megtiltottam Josh-nak, hogy bárkivel beszéljen erről vagy farkasként akár csak egy villanásnyi időre is gondoljon rá. Nem vagyok ostoba azért, és nem akartam, hogy Jade fülébe jusson a dolog. Amíg csak passzívan tevékenykedett, nem láttam veszélyesnek, de okosabbnak láttam hallgatni arról, hogy tudok a kis térítő akciójáról. Így szemmel tarthattam, anélkül, hogy tudott volna róla.

– És ha én nem titkolózom, akkor már korábban is találtál volna ellene bizonyítékot, és elzavarhattad volna. Olyan hülye vagyok! – temettem az arcomat a kezeimbe.

– Csak annyira, mint én – hallottam meg Nate hangját. – Ugyanúgy titkolóztam, ahogyan te is. Sőt, ugyanúgy titkolózom még mindig… – sóhajtott fel.

– Te meg, miről beszélsz? – lassan, de biztosan kezdtem kétségbe esni. Úgy éreztem, mintha a titkok egy hatalmas, kusza hálót fontak volna körém, hogy a nyakamra tekeredve megfojtsanak.

– Arról, hogy a többiek még nem tudnak arról, hogy kik tehetnek Jade vőlegényének a haláláról. Tudom – emelte fel Nate a kezét, mikor meg akartam szólalni. –, tudom, hogy azt mondtam, hogy el fogom mondani nekik, de aztán jött Saore tragédiája, összevesztünk Josh-sal, és át kellett gondolnom a dolgokat.

– Szóval, még nem tudják? – mélyültek el a ráncok a homlokomon. Senki sem hozta fel ezt a témát azóta, mióta Nate-tel a tengerparton beszéltem róla, így azt hittem, mindenki megkapta az alfai parancsot, hogy hallgasson szóban és gondolatban is. Azóta pedig eszembe sem jutott ez, olyan nagy volt a felfordulás körülöttünk. Viszont, így még mindig maradt egy titkom, ami fontos lehetett…

– Nem. De el fogom mondani nekik. Így tisztességes. És vállalom a következményeit – mondta Jonathan inkább magának, mint nekem. Mintha ebben a pillanatban eldöntötte volna a dolgot végleg.

– Nem biztos, hogy ez jó ötlet… – kezdtem rágcsálni a számat idegesen. A fejemben erősödött a zsongás, és neki kellett dőlnöm a kanapénak, mert forogni kezdett velem a világ.

– Ezek a titkok csak még több bonyodalmat okoznak, és én sem tudom örökre elzárni az elmémben őket. Nem maradhatok emberalakban állandóan és bízhatom az összes feladatot a többiekre. Eddig is szörnyen nehéz volt eltitkolni, és jobb, ha elmondom nekik, mintha véletlenül derülne ki – győzködte magát és engem. – Így tisztességes. Eddig sem kellett volna várnom, csak… féltem…

– Nem teheted meg, Nate… Most már nem… – A belső hangom nyüszkölve akarta elmondani az utolsó titkot, amit még őriztem.

– Ha attól félsz, hogy valahogyan Jade fülébe jut Jasper kiléte, akkor megnyugodhatsz. Josh nem fogja elárulni. Elmagyarázom a többieknek, hogy a barátod, mióta Cullenékkal él, megváltozott, és hogy nem ő ölte meg azt a férfit. Tudom, hogy ki fognak akadni, de muszáj megszabadulnom ettől a titoktól is. Úgy, hogy folyton kontrollálnom kell magamat, nem tudok falkát vezetni. Főleg most nem! Az új farkasoknak segítségre lesz szükségük, és ezt nem adhatom meg nekik pusztán emberalakban. Sem úgy, hogy farkasként nem gondolhatok bizonyos dolgokra. Nézd meg, hová jutottunk! Mostantól semmi titok!

– De… – Nem tudtam eldönteni, mit tegyek. Lehet, hogy a többiek nem árulták volna el Jaspert Jade-nek az érzéseik ellenére sem, de Maria már más kérdés volt… Ha megtudják – főleg Joshua –, hogy az emeleten lévő vámpír, akit a Cullen család rejteget, nem csak hogy nomád, de Jade vőlegényének a gyilkosa is, fogalmam sem volt, miféle pokol szabadulhat el. – Azt hiszem, megőrülök… – szorítottam a kezeimet a fejemre.

Nehezemre esett olyasvalamit elmondani, ami bajba sodorhatja Jaspert és talán, a többi Cullent is. Ki akartam nyitni a számat, hogy beszélni kezdjek, de egyszerűen nem jött ki hang a torkomon. Mintha valami kétfelé akarta volna szakítani a bensőmet. Bíztam Jonathanban, tudtam, hogy nem tenne olyat, amivel fájdalmat okozna nekem, és megvédene engem és a szeretteimet is bárkitől – annak ellenére, hogy nem kedvelte Cullenékat –, mégis a gondolat, hogy én hozok bajt mindenki fejére, szinte szó szerint fojtogatott.

– Nem kell elmondanod! – hallottam meg Jasper hangját a nappali bejáratából. Nate mogorva tekintettel pillantott oldalra, aztán ismét felém fordult elővéve azt a határozott hangot, ami Alfaként jellemezte.

– Miről van szó már megint? Elegem van a titkokból! Hallani akarom!

– Hallani is fogod, de tőlem! – lépett beljebb Jasper. – Hagyjuk Isabellát ki ebből az egészből, így is épp elég nehéz neki köztünk ingázni. Nem akarom, hogy úgy érezze, elárult minket. – Jonathan egy másodpercig farkasszemet nézett vele, aztán bólintott.

– Rendben.

– Isabella, magunkra hagynál, kérlek! – pillantott rám Jasper.

– Mi? Nem! – tiltakoztam azonnal. Az ötlet, hogy kettesben hagyjam őket, egyáltalán nem tetszett volna még egy nyugodt helyzetben sem, nemhogy a jelenlegiben. Fogalmam sem volt, mit szól majd Nate ahhoz, hogy Cullenék Jade vőlegényének gyilkosát rejtegetik a házukban. Lehet, hogy ezzel nem szegték meg közvetlenül a farkasokkal kötött egyezményt, mégis elég ok lett volna arra, hogy felbomoljon. Riadtan toporogtam egy helyben, miközben hol Jasper, hol az Alfám arcát fürkésztem.

– Nem lesz semmi gond – mosolygott rám biztatóan Jasper.

– Menj ki egy kicsit… – kérte Jonathan is.

– De nem akarok! – toppantottam kétségbeesve, miközben könnyes lett a szemem. Jonathan halványan elmosolyodott, aztán a karjaimat megfogva közelebb húzott magához.

– Csak beszélgetünk. Nem fogom bántani – ígérte.

– Bármit is mond? Akkor sem, ha legszívesebben széttépnéd? – néztem rá könyörgő szemekkel. – Esküdj meg! Esküdj, hogy nem bántod sem őt, sem a család többi tagját!

– Esküszöm – sóhajtott fel türelmetlenül.

– Jól van… – feleltem, de még mindig nem indultam el a folyosó felé. Megfogtam az egyik kezemmel Nate, a másikkal pedig Jasper kezét. – Csak ne felejtsétek el, hogy mindkettőtöket szeretem – néztem felváltva a szemükbe. Reméltem, hogy az irántam érzett szeretetük elég lesz ahhoz, hogy ne essenek neki a másiknak. Reszkető lábakkal hagytam el a nappalit, és hiába hallgatóztam félig-meddig, nem tudtam megnyugodni.

Edward lejött hozzám, és csak bíztatóan magához húzott hátulról átölelve. Most először éreztem nyomasztónak a légkört ebben a házban, amit az otthonomként szerettem. Biztos voltam abban, hogy a többi Cullen is fülel odafent, de csak Emmettet és Alice-t láttam a közelben settenkedni – többször az emeleti korláthoz jöttek, mikor a nappali elhúzható ajtaja mögött forróvá vált a talaj, de egyszer sem kellett lejönniük.

Izgatottan feszültem meg, ahogy a beszélgetés odabent arra terelődött, miért is védik Cullenék Mariát. Felpillantottam Edward arcára, hátha valami érzelmet le tudok olvasni róla, de csak meredten bámulta az ajtót, miközben szorosan ölelt magához. Ahogy megszólalt végül a hátam mögött, kissé összerezzentem, és elterelődött a figyelmem Nate-ék beszélgetéséről.

– Jade nem tud Jasper ittlétéről, de ha nem védjük meg, vagy kiadjuk neki Mariát, ő elárul mindent. Lefizette egy emberi kapcsolatát, akinek meg kell keresnie Jade-et, és át kell adnia neki egy levelet, ha Maria nem hívja fel telefonon naponta. Abban a levélben leírta, hogy pontosan mi történt azon az estén, amikor megharapta és átváltoztatta azt a férfit, hogy Jasper is jelen volt és végignézte, és hogy jelenleg itt él velünk – magyarázta el Edward azt, amit a nappaliban Jasper is összefoglalt Nate-nek – vagyis, hogy csak meg akarták védeni a családjukat. – Később majd elmondok mindent részletesen – tette hozzá, aztán ismét a csukott ajtó mögötti események felé fordította minden figyelmét.

Úgy húsz perc után nyílt ki az ajtó, és egy kissé megnyugodva fújtam ki a levegőt, mikor Nate és Jasper is épen és egészben lépett ki rajta. Az arcukon még mindig látszott a feszültség, de legalább nem szándékozták megölni egymást, és ezt igyekeztem jó jelként felfogni. Bár tudtam, hogy ez a pillanatnyi béke egyáltalán nem jelent semmit.

– Beszélnem kell a doktorral – lépett elénk Jonathan. Edward a kezét felemelve intett az emelet felé, mire Emmett és Alice eltűntek a szemeim elől – valószínűleg visszavonultak a szobába, amiben Maria is volt, hogy segítsenek Rose-nak és Esmének az őrzésében, amíg egy farkas jár odafent.

– Köszönöm – léptem előre kibújva Edward karjaiból, és megöleltem Jonathant. Csak egy fejrázást kaptam válaszként, aztán felsietett az emeletre. – Neked is köszönöm – pillantottam hálásan Jasperre.

– Ezt kellett tennem. Nem hagyhattam, hogy az én bűneim miatt árulónak érezd magad – sütötte le a szemeit.

– Te nem tettél semmit! – próbáltam mentegetni Jaspert saját maga helyett, mire szomorú, de hálás pillantással végigsimított az arcomon, és kisuhant a bejárati ajtón. Edward elkapta a karomat, mielőtt követhettem volna.

– Ne, most hagyd! Itt marad a közelben, csak kiszellőzteti a fejét – magyarázta Edward. – Különben is, szükség lesz most itt rád – pislantott az emelet felé gondterhelten. Nyugtalanul hagytam, hogy megfogja a kezemet, és felvezessen a lépcsőkön. Egyenesen Carlisle dolgozószobájához mentünk, és mielőtt még Edward bekopoghatott volna, megkaptuk az engedélyt a belépésre.

Carlisle az asztala mellett állt, és ritkán láttam annyira feldúltnak, mint most. Mintha hirtelen a vámpírvarázs elszállt volna – a vonásai vagy tíz évet öregedtek. Éreztem a sziklányi méretű gombócot a gyomromban, mert tudtam, hogy most tényleg nagy baj van. Megálltunk Edwarddal az ajtóban, és igyekeztem nem odafigyelni arra, hogy egyre nehezebben megy a légzés. Úgy éreztem, mintha a levegő hirtelen megszilárdult volna, és ahelyett, hogy a szokásos módon az orromon keresztül elárasztaná a tüdőmet, csak körülvesz és összeprésel.

– Egész jól haladok, ma éjszaka legyártom az első ellenanyagokat, átadom a jegyzeteimet, hogy a farkasok is el tudják bármikor készíteni azt, aztán elmegyünk – mondta el színtelen hangon a terveiket Carlisle.

– El… elmegyünk? – motyogtam magam elé. Párszor már gondolkoztam azon, hogy ez lenne a legjobb mindenkinek, de az elmélet és a gyakorlat között nagy különbség volt. És tegnap még Carlisle is úgy vélte, hogy van más esélyünk a békére és nyugalomra.

Jonathan és Edward is feszülten fürkészte az arcomat, valószínűleg azért, mert feltűnt nekik az, ahogy a kérdésemet ragoztam. Pánikba esve kapaszkodtam Edward kezébe, miközben megpróbáltam küzdeni a sírógörcs ellen, ami akarva-akaratlanul fel akart törni a mellkasomból.

– Túl sok embert kevernénk veszélybe azzal, hogy maradunk – bólintott Edward Carlisle szemébe nézve, miközben tolmácsolta a gondolatait. Talán, úgy gondolták, hogy ha ő mondja el nekem az érveiket, akkor könnyebben elfogadom. – Nem várhatjuk el Jonathantól, hogy tovább titkolózzon, és elveszítse az emberei bizalmát, ahogyan azt sem, hogy feláldozza magát és a barátait miattunk, ha Jade-ék megtámadnának minket. És ha mi elmegyünk, ő is jön majd utánunk, La Push-ban pedig újra béke lehet.

– De, ha kifejleszted az ellenanyagot, akkor a farkasok Nate mellett maradnak – próbálkoztam kétségbeesve azzal a tervvel, amit még Carlisle talált ki nemrég.

– Ha nem lenne ilyen zűrzavaros a helyzet, talán, megpróbálhatnánk a meggyőzést. De ahogy az Alfádat elhallgattam, nem kockáztathatunk – rázta meg a fejét Carlisle. – Ha mégsem tudom meggyőzni a fiatalokat, akkor átállnak a másik oldalra, az pedig beláthatatlan következményekkel járhat a falkád és a mi számunkra is.

– Így azt látják majd, hogy Jonathan elérte, hogy a vámpírok eltakarodjanak a környékről. Ez biztosan tetszeni fog nekik. Ezen kívül, ha Jade azonnal utánunk jön, nem nő még tovább a falkája – egészítette ki Edward. Utáltam, hogy ennyire tényszerűen, logikusan és hidegen tudnak gondolkozni valamiről, amitől nekem széthasad a fejem, és legszívesebben sikítanék.

– Még tovább? – kezdtem zihálva kapkodni a levegőt.

– Ma még négyen csatlakoztak hozzá a fiatalok közül. Ketten átváltozva, ketten pedig még csak várják az átalakulást. Ouray vette rá őket a távozásra – szólalt meg Jonathan. Szédelegve léptem előre egyet, hogy leülhessek, de még mielőtt elérhettem volna a széket, a lábaim gumivá váltak. Edward az utolsó pillanatban tartott meg a karjaim alá nyúlva.

– Isabella… – támogatott el a székig ijedt arccal. Carlisle azonnal mellém lépett, és végigsimított az arcomon, hogy megnézze a hőmérsékletemet. – Isabella…

– Jól vagyok… Csak kiborultam, azt hiszem… – nevettem fel kissé hisztérikus hangon. Hogy változhatott meg minden ilyen rövid idő alatt? Alig pár órája még a másnapi kerti sütésre készülődtünk, most pedig már arra, hogy örökre elhagyjuk az otthonunkat. Russel biztosan azt hiszi majd, hogy cserben hagytuk mi is, ha lemondom az egészet – jutott eszembe ez a mostani helyzetben teljesen jelentéktelen dolog, mégis könnyebb volt elviselnem mindent úgy, hogy ezen járhatott az agyam.

– Nem kell elmenned, ha nem akarsz… – szólalt meg Jonathan legalább olyan fájdalmas vonásokkal, amilyenek az én arcomra is kiülhettek. A könnyeim azonnal peregni kezdtek, mintha csak egy csapot hirtelen megnyitottak volna az elmémben.

– Isabella… – Éreztem meg Edward jéghideg kezeit az arcomon, ahogyan törölgetik a nedvességet. – Ha úgy érzed, hogy… – kezdte, de elakadt a hangja.

– Nem! – mondtam azonnal egy heves fejrázás kíséretében, aztán a számat az ajkaira nyomtam. Muszáj volt éreznem egy pillanatra a közelségét, hogy aztán legyen erőm felpillantani Jonathanra. – Nem maradhatok… – születtek meg az újabb könnycseppek a szememben. Nate bólintott, aztán a padló felé fordította a tekintetét.

– Arra kérlek, hogy adj huszonnégy órát, mielőtt beszélnél a falkáddal – fordult Carlisle az Alfám felé. – Délelőtt elviszem neked az oltást, estére indulásra készek leszünk – ígérte.

– Hazamegyek… Hazamegyek elbúcsúzni – nyögtem ki. Ismét csak egy szótlan bólintást kaptam válaszként Jonathantól, majd kisietett az ajtón. Remegve ültem pár másodpercig, miközben a gondolataim és az érzéseim zavarosan kavarogtak bennem, aztán felpattantam a székről, és rohanni kezdtem a földszint felé. Féltem, hogy Edward megállít majd, de nem tette. – Várj! – kiáltottam kétségbeesetten, miközben kettesével szedtem a lépcsőfokokat. Nate karjai kinyúltak felém, ahogy az utolsó lépésnél megbotlottam, és egyenesen az ölelésébe estem.

– Szeretlek titeket! – fúrtam a fejem a mellkasába. Ahogy megéreztem a nedves cseppeket a vállamon, rázni kezdett a zokogás.

26. fejezet

Elszakadás

Az érzelmi sokktól kimerülve és kiüresedve dőltem neki a bejárati ajtónak, miután Jonathan bevetette magát az erdőbe. Edward azonnal mellettem termett, és láttam az arcán a szörnyű lelkiismeret-furdalást, de ettől csak még rosszabbul éreztem magam. Nem akartam, hogy azt higgye, miatta és a családja miatt szenvedek. A hibásak csakis Maria és Jade voltak, senki más.

– Jól vagy? – simított végig a hideg tenyér az arcomon, hogy aztán megállapodjon az államnál. Bólintottam, mert még mindig attól féltem, hogy ha kinyitom a számat, megint elbőgöm magam. Nem akartam még több fájdalmat okozni Edwardnak, ezért inkább igyekeztem elfojtani az érzéseimet.

Alice lassú léptekkel jött le a lépcsőn – a tekintete bizonytalan volt, ahogy rám pillantott. Attól féltem, hogy kitör belőle egy beszédáradat vigasztalásképpen, de csak odalépett hozzám és megölelt.

– Megkeresem Jazzt – mondta, miután eleresztett. Arrébb léptem az ajtótól, hogy ki tudjon menni.

– Lezuhanyozom – fordultam Edward felé. Szükségem volt egy kis forró vízre, és arra, hogy nyugodtan kibőghessem magam. Ahogy beléptem a fürdőbe, azonnal megindultak újra a könnyeim. Beálltam a zuhanyrózsa alá, és hagytam, hogy a forró víz vörösre égesse a bőrömet – ez elterelte a figyelmemet arról, hogy a lelkem is sajog.

Az üvegcsörömpölés hangja tompán jutott el a fülemig. Az első pillanatban fel sem fogtam, mit is hallok, csak aztán rettentem meg, mikor rájöttem, hogy Cullenék sosem törnének össze semmit, hiszen egy zuhanó poharat is elkapnának félúton a vámpírgyorsaságnak köszönhetően. Sietve léptem ki a zuhanykabinból, és a torkomban dobogó szívvel tekertem magam köré a törölközőt. A szemeim előtt rémképek lebegtek – fiatal farkasok, ahogy körbeveszik a házat, és megtámadnak minket egy sárgásfehér színű farkas parancsára.

– Mi történt? – rohantam át a folyosón – a lábaim csattogtak a padlón vizes nyomokat hagyva maguk után. Esme feldúltan álldogált Jasper szobájának ajtajában, és amint meglátott, elém sietett.

– Semmi baj, ne aggódj! – próbált megnyugtatni látva a feldúltságomat, és vissza akart terelni a folyosón, de nem hagytam magam. Odabentről még mindig csattanások és üvegcsörömpölés hallatszott.

– De mi… – akartam megismételni a kérdést, miközben igyekeztem Esme válla mellett bepillantani a szobába. Alice és Jasper már vissza is jöttek, és összeveszve tányérokat vagdosnak egymás fejéhez – jutott eszembe az életem során látott családi filmekből született abszurd gondolat.

– Semmiség… – Az újabb hangzavart hallva nem bírtam tovább. Esmét cselesen kikerülve léptem a szobába, hogy aztán a küszöbön megfagyjak.

– Nem ölhetsz meg úgysem! – Maria hangja elfúlt, ahogy Edward keze a nyakánál fogva szorította őt a falhoz. Vicsorogva próbált meg kiszabadulni, de Edward erősebb volt nála. Nem sokkal mellettük Jasper egyik térképe, és a korábban azt fedő üveglap darabjai hevertek a szőnyegen. Emmett a sarokban álldogált, és elégedetten vigyorogva figyelte a jelenetet.

– Állítsd le őket! – fordultam felé kétségbeesve. Nem Maria épsége miatt aggódtam, hanem a családomat féltettem. Ha túl korán jut Jade fülébe az ittlétünk, akkor nem tudjuk elhagyni a környéket, és a falkámat is belekeverjük a harcba – mert abban biztos voltam, hogy Jonathan sosem hagyna magamra, ha bajba kerülnék. Emmett megrántotta a vállát, aztán Edward mögé lépett, és megfogta a csuklóját.

– Edward… – figyelmeztette anélkül, hogy bármit tett volna. Edward dühösen fordult felé, aztán az ujjai eleresztették Mariát.

– Ha még egyszer a szádra veszed a nevét a nőnek, akit szeretek, nem érdekel semmi, megöllek! – fordult meg villámló tekintettel, aztán mikor meglátta a rémültséget az arcomon, a vonásai megváltoztak.

– Isabella… Gyere… – fogta meg gyengéden a karomat, és kivezetett a szobából át a sajátjába. – Sajnálom, nem akartalak megijeszteni.

– Mi volt ez az egész? – rogytam le az ágyra, miközben Edward a szekrényhez sietett, és kivett a fakkomból egy új pizsamát.

– Ha az Alfád beszél a falkatagokkal, és valahogy – utalt Edward Joshuára, de én reméltem, hogy téved, és Nate-nek van igaza vele kapcsolatban. – Jade fülébe jut minden, akkor oda az utolsó adujának is. Maria érzi a vesztét, és fröcsögi a mérgét – rázta meg a fejét Edward.

Nem akartam most ezen gondolkozni, ezért gyorsan felöltöztem, és bebújtam az ágyba. Edward tétován álldogált a fal mellett addig, míg fel nem hajtottam a takaróm szélét, hogy alábújhasson. Lehunytam a szemeimet, de nem tudtam elaludni. Máskor azért rimánkodtam volna magamban, hogy minél hamarabb reggel legyen, és ne kelljen tovább félálomban nyüglődnöm, de most azt kívántam, bár megállna az idő, és örök éjszaka borulna ránk. Nem akartam, hogy holnap legyen. Nem akartam elbúcsúzni és elmenni. Alig bírtam visszafojtani a torkomat szorongató sírást. Ráharaptam az alsó ajkamra, és csak akkor éreztem meg a fémes ízt, mikor Edward mocorogni kezdett a hátam mögött. Gyorsan lenyaltam a vércseppeket, és megpróbáltam másképp elterelni a figyelmemet – számolni kezdtem a polcon lévő cd-lemezeket.

Halk, fájdalmas sóhaj hagyta el a számat, amikor a nap első sugarai belestek az ablakon át. Hallottam, ahogy Carlisle pakolászni kezd a dolgozószobájában, ezért nem halaszthattam tovább a felkelést. Ülő helyzetbe húzódzkodtam, és megpróbáltam elhitetni magammal, hogy minden rendben lesz, és van elég erőm végigcsinálni ezt a napot.

A reggeli készülődés teljesen szótlanul telt, és amikor lementünk a nappaliba, ott is mindenki csendesen köszöntött minket egy pillantással. Olyan érzésem volt, mintha valaki meghalt volna. Mintha mind gyászolnánk valamit… Bocsánatot kérve gyorsan a konyhába siettem, holott egyetlen falat sem ment volna le a torkomon – egyszerűen nem bírtam elviselni azt a fojtogató érzést, ami rám tört, valahányszor elfeledkezve magamról felnéztem valakinek az arcára.

Egészen addig az étkezőpult előtt üldögéltem, míg meg nem hallottam, hogy Carlisle lejön az emeletről. Gyorsan megtöröltem a szemeimet, hogy ne legyen túl feltűnő az a pár könnycsepp, amit elmorzsoltam, aztán a lépcsőhöz siettem.

– Indulunk – szólalt meg Carlisle. A többiek mind kisereglettek a nappaliból, csak Emmett maradt ott Mariával.

– Elkészülünk, mire visszaértek – lépett előrébb Esme, aztán bíztató tekintettel megcsókolta a férjét. Edward kutakodó arckifejezéssel állt meg előttem, aztán felemelte a kezét, és végigsimított az arcomon pont ott, ahonnan letöröltem a konyhában egy könnycseppet – nem lehetett átverni.

– Nem sokára visszajövünk – mondtam. Mindenképpen meg akartam erősíteni a tegnapi elhatározásomat Edward előtt is, hogy tudja, komolyan gondoltam. Aggodalmasan bólintott egyet, aztán hirtelen magához húzott olyan szorosan, mintha még mindig attól félne, hogy meggondolom magam, és La Push-ban maradok. Megcsókoltam, aztán kiszabadulva az öleléséből Carlisle után siettem.

Az anyósülésre helyezte a hűtőládát, és a biztonsági övvel rögzítette, nehogy baja essen az ellenanyagnak, aztán kinyitotta nekem a hátsó ajtót. Edward a verandán állva figyelt minket, amíg el nem hajtottunk.

– Sajnálom, hogy ez történik – nézett rám Carlisle a visszapillantó-tükörből.

– Nem a ti hibátok – feleltem. Igyekeztem kikapcsolni az agyamat, és nem gondolni arra, hová is tartunk most, és főleg, hogy miért is megyek. Mindig utáltam a búcsút, de még sosem éreztem ilyen fájdalmat egyetlen alkalommal sem – igaz, eddig még csak táborozások, nyaralás vagy egyéb ideiglenes dolgok miatt volt ilyenben részem, most viszont, senki sem tudta előre, meddig is kell távol lennünk.

– Mariával mi lesz? – kérdeztem, hogy eltereljem a figyelmemet egy kis időre a rám váró dolgokról. Edward megígérte, hogy elmesél majd minden vele kapcsolatos dolgot, de a lelki állapotom nem igazán volt megfelelő eddig ehhez.

– Visszük magunkkal egy darabig, aztán… majd még meglátjuk – szorultak össze a fehér ujjak a kormányon. Tudtam, hogy Carlisle nem híve a gyilkolásnak még akkor sem, ha egy olyan vámpírról van szó, mint Maria, de a többiek gondolkozás nélkül végeznének vele, ha megtehetnék – én velük értettem egyet.

– Miért… Miért nem fogtátok el azt, akinél a levél van? – kérdeztem megköszörülve a torkomat, ami a sírástól még mindig karcos volt egy kicsit. Biztos voltam abban, hogy Cullenék mindent megtettek, amit lehetett, de tudni szerettem volna, miért is nem sikerült megállítaniuk Mariát.

– Folyton helyet változtat, mozgásban van. Még maga Maria sem tudja, hogy merre is jár éppen. És a telefont is állandóan lecseréli – magyarázta Carlisle.

– És miért segít az az ember Mariának? – tettem fel egy újabb kérdést, hogy lefoglaljam a gondolataimat.

– Vannak emberek, akik hajlandóak vámpírokat szolgálni, mert abban reménykednek, hogy később cserébe ők is megkapják az örök életet. A Volturinál bevett szokás emberi alkalmazottakat tartani, akiket nem ölnek meg… azonnal… – mesélte Carlisle. A Volturi említésére a gyomrom valamiért automatikusan összerándult. Még sosem láttam őket, de a képzeletemben olyanok voltak, mint egy pokoli szekta, akik emberáldozatokat mutatnak be.

Az út további részében róluk kérdezgettem Carlisle-t, aztán mikor La Push-ba értünk, csend telepedett az utastérre. Jonathan háza előtt fékeztünk le, de én nem mentem be Carlisle-lal. Nate-et akartam utoljára hagyni, mert tőle volt a legnehezebb elköszönnöm. Aidanék ajtaja előtt várakozva döbbentem rá, hogy senkitől sem lesz könnyű. Ahogy megjelent a küszöbön közel álltam ahhoz, hogy elbőgjem magam, de sikerült uralkodnom magamon.

– Valami baj van? – Aidan összevonta a szemöldökét, aztán becsukta mögöttünk az ajtót.

– Én… Először felmehetnék Saoréhoz? – kérdeztem összeszoruló torokkal. Mikor bólintott, azonnal az emeletre indultam. Saore most az ágyán üldögélt az ablak elé állított szék helyett. Leültem mellé, és lehajtott fejjel bámultam a kezeimet. – Tudom, hogy valószínűleg fogalmad sincs arról, mi is folyik most La Push-ban – kezdtem bele. –, de… el kell mennem egy időre. Fogalmam sincs, mennyire – ráztam meg a fejem, mintha csak a kérdésére válaszolnék, pedig még mindig nem moccant. – Jade falkát szervezett, bántani akarja Cullenékat, és ha maradnánk, titeket is bajba sodornánk. Legalább az egyik családomat biztonságban kell tudnom – remegett meg a szám, és a világ elhomályosult a szemeimet elöntő könnyek miatt. Saore felé fordultam, és megfogtam a kezét. – Azt kívánom, hogy gyógyulj meg, hogy légy boldog te és Aidan is. Szeretlek titeket! – öleltem meg a mozdulatlan testet, aztán felpattantam, és úgy siettem ki a szobából, mintha üldöznének.

– Hé, hé, kislány, mi a baj? – ragadta meg Aidan a karomat, mikor a nappaliba értem.

– Elmegyek – feleltem, mintha ezzel mindent megmagyaráztam volna.

– Addig nem engedlek, amíg ilyen állapotban vagy. Üljünk le, és mondd el, mi történt! – húzott Aidan a kanapé felé, én pedig rájöttem, hogy félreértett.

– Nem, elmegyek. Elmegyek La Push-ból. Cullenék költöznek, és én velük megyek – hajtottam le a fejemet. Nem voltam képes felnézni Aidan arcába, hogy lássam, teljesen őrültnek tart, amiért egy vámpírt választottam helyettük.

– Valami baj történt? Ha tudok segíteni valahogy… Biztosan meg lehet oldani, és… – jött azonnal az együttérző válasz. Meglepetten pislogtam ki a szemeimből a könnyeket.

– Csak vigyázz magadra és Saoréra – kértem. – Tudom, hogy minden rendbe fog jönni – próbáltam meg egy mosolyt erőltetni az arcomra, hogy Aidan így emlékezzen majd rám.

– De… – Aidan kutakodó tekintettel fürkészte az arcomat, aztán megértette, hogy felesleges kérdezősködnie vagy tiltakoznia. Ha lett volna lehetőségem arra, hogy mindenkit biztonságban tudva itt maradjunk, biztos, hogy bármit megtettem volna érte.

– El kell búcsúznom a többiektől is – nyögtem ki rekedtes hangon. Most már tökéletesen megértettem Saorét. Legszívesebben én is leültem volna mellé, hogy elfelejthessek minden gondot és fájdalmat, de ez nem oldott volna meg semmit a többiek számára, csak az én helyzetemet tette volna könnyebbé. Nem hagyhattam belesüppedni magam a fájdalomba teljesen.

Miután megöleltem Aidant, futva indultam Danielékhez. Ha lelassítottam vagy megálltam volna egy pillanatra, lehet, hogy elfogyott volna az erőm ahhoz, hogy továbbmenjek, és tegyem, amit kell.

– Isabella… – Juliette mosollyal köszöntött, aztán mikor meglátta, milyen állapotban vagyok, azonnal lefagyott az arcáról.

– Na mi van, hazataláltál? – hallottam meg Daniel epés hangját a konyha felől, de mikor az előszobába lépett, már nyoma sem volt a gúnyosságnak a tekintetében, csak az aggodalom maradt. – Baj van? Mindenki jól van? – kérdezte azonnal, mintha azt várta volna, hogy valakinek a halálhírét hozom.

– Igen, mindenki rendben van – feleltem gyorsan, hogy megnyugtassam. Nekik sem volt könnyebb elmondani, miért is jöttem, és Dan nem engedett el olyan könnyen magyarázat nélkül, mint Aidan. Csak akkor volt hajlandó beletörődni, hogy nem mondok semmit, mikor megesküdtem, hogy Jonathan elmondja majd később. Egészen addig tartottam magam, míg Juliette el nem sírta magát. Átkísért a saját házamba, és mindketten a könnyeinktől fuldokoltunk, miközben megpróbáltuk összeszedni a testvérem minden holmiját. A saját cuccaim közül csak a legfontosabbakat gyömöszöltem bele a hátizsákomba – biztos voltam abban, hogy Alice a Cullen házban lévő dolgaim közül mindent összekészít nekem, amire szükségem lehet.

Mire készen lettünk, Daniel a ház elé hozta Benjamint, Esthert és az öcsémet, és az arcukon úgy láttam, hogy már elmondta nekik, mire is készülök.

– Nem akarom, hogy elmenj! – ölelt magához Benji. Bár sokkal magasabb és izmosabb volt nálam, mégis olyan elesetten és gyámoltalanul bújt hozzám, mint egy kisfiú a nővéréhez. Tudtam, hogy milyen nehéz helyzetben van most a bevésődése miatt, és hogy csak én értem meg őt igazán, ezért lelkiismeret-furdalásom volt, hogy magára kell hagynom.

– Minden rendben lesz, és ne hagyd magad bárki bármit is mond – suttogtam a fülébe. – Jogunk van a szerelemhez, még ha mások szerint, rossz személyekbe is vésődtünk be.

– Gyere vissza, amint tudsz! – kérlelt, én pedig azonnal megígértem neki.

Idegesen nyeltem egyet, mikor megláttam Joshuát közeledni. Egy pillantással bocsánatot kérve a többiektől, elé siettem. Mogorva arccal nézett rám, mire lesütöttem a szemeimet. Nem tudtam, mit mondhatnék neki, amivel megértethetem vele, hogy mindennek ellenére a családomnak tartom őt is.

– Na mondd! Mit kell megint lenyeljek? – rezzentem össze a hideg hangtól.

– Elutazom Cullenékkal.

– Mi? – Joshua hangszíne megváltozott, én pedig összeszedtem minden bátorságomat, és felnéztem rá. – Ezt nem mondod komolyan… – Az arcára döbbenet és talán, aggodalom ült ki.

– Kérlek, csak hadd búcsúzzak el tőled veszekedés nélkül – könyörögtem neki.

– Ostobaságot csinálsz. Ne tedd! – kérlelt. Nem akartam, hogy egy vita legyen az utolsó emlékünk egymásról, ezért csak szó nélkül elé léptem, és magamhoz öleltem. Éreztem, ahogy megfeszül a karjaim alatt, de aztán a hátamra tette az egyik kezét.

– Kívánom, hogy időben felnyíljon a szemed. Mi itt leszünk, és visszavárunk – szorította meg a vállamat, aztán elengedett, és elsietett. Láttam az arcán a tehetetlenség okozta dühöt, és bár bosszantott, hogy még mindig nem hisz abban, hogy képes vagyok felelősségteljesen dönteni, mégis hálát éreztem, amiért visszafojtotta az érzéseit, és nem nehezítette meg még jobban a dolgomat.

Visszamentem a többiekhez, megöleltem Esthert is, és megkértem, hogy adja át az üdvözletemet Seth nagypapának, aztán átvettem tőle az öcsémet. Nem akartam, hogy a többiek elkísérjenek Jonathanhoz, mert már így is épp eléggé sajgott a lelkem, és még egy búcsúzkodást nem tudtam volna elviselni.

Igyekeztem Edwardra koncentrálni, amíg Nate háza felé sétáltam. Ő mit sem értve az egészből, nyugodtan bújt a mellkasomhoz és szundikált. Irigyeltem őt, amiért még nem fogja fel, hogy mi is történik körülötte – néha jó lett volna még mindig kisbabának lenni felelősség és gondok nélkül.

Jonathanék már a ház előtt álltak, amikor megérkeztem. Átadtam a testvéremet Carlisle-nak, aki az autóhoz vitte, betette a hátulra beszerelt babaülésbe, aztán maga is tapintatosan beszállt.

– Nem akarok elbúcsúzni. Visszajössz még – nézett Jonathan a szemembe. Mosolyt kényszerítettem magamra a mai nap már sokadjára, és csak aztán feleltem.

– Nem tudom még mikor, de vissza.

– Végül is, majdnem halhatatlanok vagyunk – nevetett fel keserűen. – Mit nekünk pár év, nem igaz? – A tekintetünk összefonódott, és éreztem, hogy az akaraterőm egy szakadék szélén egyensúlyozva próbálja megakadályozni, hogy sírva fakadjak.

– Igen… az semmiség… – motyogtam. Vagy egy percig csak álltunk szótlanul egymás előtt, és tudtam, hogy mindketten ugyanarra gondolunk, de egyikünk sem meri kimondani – végül Nate volt az erősebb.

– Meg kell tenned – szólalt meg, miközben kinyújtotta a kezét, és megfogta az enyémet. Összerezzentem a hangjától, mert még nem éreztem késznek magam az elszakadásra. Mintha korábban akarták volna elvágni a köldökzsinórt, ami összekötött minket, mint ahogy annak eljött volna az ideje.

Bólintottam, bár azt sem tudtam, hogyan is kéne nekikezdenem a dolognak. Lehunytam egy pillanatra a szememet, és arra gondoltam, hogy elhagyom a falkámat. Nem maradhatott Nate az Alfám. A magam urának kellett lennem!

Abban a pillanatban, ahogy ezt magamban kimondtam, hirtelen mintha az engem megkötő láncok elszakadtak volna – elöntött a szabadság érzése. Aztán ez egy másodperc alatt átfordult a magányba. Mintha valamit elvesztettem volna. Valami fontosat. Megborzongtam, és mikor felnéztem Nate szemébe, láttam, hogy ő is pont ugyanezt érzi.

– Ég veled, te makacs farkas! – töröltek le az erős ujjak az arcomról egy könnycseppet, aztán Jonathan elengedve engem hátrébb lépett. Minden megmaradt erőmre szükségem volt, hogy elkászálódjak az autóig, és beüljek a testvérem mellé. Ahogy a motor halkan felberregett, sikítani akartam. Az ujjaim veszett erővel markolták az ülést, mert voltak olyan pillanatok, mikor arra gondoltam, ha kivetném magam a kocsiból, még visszamehetnék egy kis időre. A józanabbik énem tartott vissza ettől, mert tudta, hogy ezzel csak mindent megnehezítenék.

Edward nyugtalanul mocorogni kezdett mellettem, ezért a szájába tettem a cumiját, majd csendesen nekidőltem a hideg ablaküvegnek – ami segített egy kissé a halántékomon lévő ér fájdalmas lüktetését csillapítani –, és igyekeztem egyáltalán semmire sem gondolni.

Egy dörrenés és a kiszakadó gumi hangja riasztott fel. Halk sikoly hagyta el a számat, ahogy az autó bal felé rándult, én pedig majdnem rázuhantam Edwardra. Az utolsó pillanatban támaszkodtam meg az ablaküvegben, aztán az autó rángott még egy párat, majd hangos fékcsikorgással megállt.

– Jól vagytok? – fordult hátra azonnal Carlisle. Kissé sokkosan pillantottam az öcsémre, aki hangosan sírt, de úgy láttam, hogy semmi baja nem esett. Megnyugodva fújtam ki a levegőt, csak hogy aztán ismét megdermedjek a minket körülvevő hangoktól. Felegyenesedtem ültömben, és láttam Carlisle arcán, hogy ő is tudja, mi történik.

Három farkas és két túl magas ember – vadászpuskával a kezükben – sietett ki a fák közül körbezárva minket. Fogalmam sem volt, mit is kéne most tennem. Az eszem tudta, hogy ezek a farkasok nem a barátaim, mégis az járt a fejemben, hogy még csak gyerekek, akiket az orruknál fogva vezetnek. Valószínűleg Carlisle is erre gondolhatott, mert nem mozdult, csak várt.

– Nyugalom… – suttogta nekem hátra, én pedig bólintottam. A fiúk és a farkasok sem mozdultak, mintha vártak volna valamire. Vagy valakire… – jöttem rá, mikor meghallottam a lépteket. Jade emberi alakban sétált egyenesen az autónk elé lassú tempóban, mintha nem éppen egy harc kirobbanásának a szélén állnánk, hanem csak egy baráti beszélgetésen venne részt. Az elégedettségtől és magabiztosságtól, ami kiült az arcára, ideges lettem.

– Semmi baj… – nyúltam az egyik kezemmel a babaülésbe, hogy megnyugtassam Edwardot, aki még mindig torkaszakadtából üvöltött. Jade csak akkor szólalt meg, mikor sikerült elhallgattatnom.

– Szálljatok ki a kocsiból, és adjátok meg magatokat, akkor senkinek nem esik baja!

– Miért bíznánk benned? – vicsorogtam felé. Tudtam, hogy így is hallja, amit mondok. Gúnyos mosoly ült ki az arcára.

– Mert nincs más választásod… – vonta meg a vállát. – Többen vagyunk, mint ti. És esetleg ártatlanok is megsérülhetnek harc közben. Én sem szeretném, ha az öcsédnek baja esne… – A körmeim belevésődtek az üléshuzatba. Legszívesebben azonnal nekiugrottam volna a torkának, hogy addig harapjam, amíg csak hörög, de igaza volt. Ha el is intéznénk Carlisle-lal mindenkit, közben akkor is lenne idejük ártani a testvéremnek, és ezt nem kockáztathattam meg.

– Carlisle… – motyogtam segítségkérően, hátha van valami ötlete, de ez egy lehetetlen helyzet volt. Ha csak egy kicsivel közelebb lennénk a Cullen házhoz, talán, tudnánk segítséget hívni, de Jade valószínűleg pontosan kitervelte, hogy hol is kell megállítania minket.

– Megadjuk magunkat – felelte Carlisle mindkettőnknek – nekem és Jade-nek is. – Minden rendben, Isabella, csak tedd, amit mond – szólt hátra nekem, aztán kinyitotta a kocsiajtót, és kiszállt. A farkasok azonnal morogni kezdtek, de valószínűleg, Jade parancsot adhatott nekik előzőleg, hogy ne támadjanak ránk. Én is megfogtam az ajtónyitó kilincset, de Jade hangja megállított.

– A kicsit is hozd! – utasított. Tétovázva fordultam Edward felé, aztán reszkető kezekkel kikapcsoltam az őt tartó övet, a karomba emeltem, és elhagytam az autót.

27. fejezet

Túszok

A testvéremet szorosan magamhoz szorítva mentem arra, amerre a fegyveres fiúk és a farkasok tereltek minket. Kissé irigyelni kezdtem a nagyobbik Edward képességét, mert jó lett volna tudni, hogy mit tervez Jade, és hogy Carlisle mire gondol éppen. Néha felé pislantottam, de azon kívül, hogy a karja védelmezően a vállamon nyugodott, nem adta semmi jelét annak, hogy érzékeli a jelenlétemet – vagy hogy jelezni akarna nekem egy szökési kísérlet miatt.

– Hová megyünk? – kérdeztem jó félórás rohamtempónyi gyaloglás után. Edward nyűgösen tekergőzött az ölelésemben megérezve, hogy valami nem stimmel.

– A főhadiszállásunkra – közölte Jade nemes egyszerűséggel. A hangja vidám volt, mintha piknikre indultunk volna.

– És miért? – tettem fel a legfontosabb kérdést. Fogalmam sem volt, mire jó ez az emberrablás. A vakcina már nem volt nálunk, így Jade nem lophatta el tőlünk, és ha arra vágyott volna, már a La Push felé vezető úton elkaphatott volna minket.

– Bebizonyítom, hogy igazam van – vonta meg a vállát.

– Miben? – vontam össze a szemöldökömet.

– Abban, hogy minden vámpír gyilkos – nézett hátra ránk összeszűkült szemekkel. Felpillantottam Carlisle-ra, de ő csak megszorította enyhén a vállamat, hogy nyugodjak meg. Idegesen haladtam tovább próbálva csendben maradni, de a tehetetlenségtől úgy éreztem sikítani tudnék. Gyűlöltem ezt az érzést.

– Rendben, itt vagyunk. – Álltunk meg végre egy újabb fél óra múlva a hegyek lábánál. – Leülni! – mutatott Jade Carlisle-ra, aki teljesítette az utasítást. Jade elém lépett, és olyan szemekkel mustrálta az öcsémet, ami egyáltalán nem tetszett. – Add ide! – nyújtotta ki felénk a kezét, mire dühösen megrándult a szám.

– Soha! – jelentettem ki határozottan, és hátrébb lépve még erősebben szorítottam magamhoz Edwardot.

– Ha ellenkezel, csak az ő életét kockáztatod. Ha kell erőszakkal is elvesszük tőled, de akkor megsérülhet… – intett fejével az egyik fegyveres fiúnak, aki tett pár lépést felénk figyelmeztetésképpen. Kétségbeesve pörgette végig az agyam az esélyeimet. – Megmondtam, nem akarom, hogy baja essen! – keményedtek meg a női arcvonások, és a kitartott karok nem mozdultak. Kétségbeesve kerestem Carlisle tekintetét, de csak a földet bámulta kitartóan. Reszketve nyomtam egy puszit a testvérem fejére, aztán odaadtam Jade-nek.

– Ha valami baja esik, megöllek! – közöltem hideg hangon. Jade bólintott, hogy felfogta, aztán olyan gyengéden ölelte magához az öcsémet, mintha az előbb nem az életét fenyegette volna.

– Tessék! – vett át az egyik indiánfiútól egy mobiltelefont, aztán felém dobta. Az ujjaim között forgatva értetlenül néztem a készüléket. – Hívd fel a szívszerelmedet! – fintorogtak a vörös ajkak.

– Miért? – vontam össze a szemöldökömet gyanakvóan. Nem értettem, mi ennek az egésznek a lényege…

– Azt akarom, hogy jöjjön ide! Egyedül!

– Nem fogom idehívni! – horkantam fel.

– Isabella, nézz már körül… Nincs más választásod, fogd fel! – Jade olyan hangon beszélt velem, mint egy kisgyerekkel, és ettől ökölbe szorult a kezem, de az bosszantott a leginkább, hogy igaza volt. Akár egyetlen szorosabb ölelésével összeroppanthatta volna az öcsémet, és abba belehaltam volna, ha valami baja esik. Cullenék hatan voltak, és ha Jonathanéknak is szólnak, akkor már tizenegyen. Biztosan kitalálnának valamit, amivel megállíthatják Jade-et…

Reszkető ujjakkal nyomkodtam be Edward számát, aztán a fülemhez emeltem a telefont.

– Edward? – szóltam bele.

– Isabella? Mi történt? – Edward hangja idegesnek tűnt – valószínűleg, nem értette, hogy miért idegen számról hívom, és hogy mit szeretnék, mikor nem sokára úgyis otthon kéne már lennünk.

– Figyelj rám, kérlek! – A hangom halk volt, de tiszta. Igyekeztem nem kimutatni, hogy félek, és büszke voltam magamra, amiért ez nagyjából sikerült. Nem magam miatt aggódtam elsősorban, és ez erőt adott ahhoz, hogy összeszedjem magam. – Jade és a falkája megállították az autónkat az úton. Most velük vagyunk.

– Jól vagytok? – jött az első kérdés még idegesebb hangon. Hallottam, hogy Edward légzése felgyorsult.

– Igen, semmi bajunk. Jade… Jade-nél van az öcsém, azt mondta, hogy hívjalak fel.

– Mit akar? – Edward hangja megkeményedett. Szinte láttam magam előtt, ahogy az aranybarna tekintet elsötétül a dühtől.

– Hogy ide gyere. Egyedül… – felnéztem Jade-re, aki az öcsémet ringatva figyelte a beszélgetésünket. – Edward… – A hangom elcsuklott. Nem tudtam, hogy mondjam meg neki, ne jöjjön. Találjanak ki valami mást. De egyedül semmiképpen ne hősködjön… – Ha valami történne, üzenem mindkét családomnak, hogy szeretem őket – mondtam direkt megnyomva a számomra most fontos szavakat. Reméltem, hogy megérti, mit szeretnék mondani – hogy rám nem csak ők vigyáznak, számíthatnak hátvédként a volt falkámra is. Biztos voltam benne, hogy Jonathan segíteni fog nekik, ha rólam és a testvéremről van szó.

– Add a kagylót! – intett Jade.

– Szeretlek Edward! – mondtam még gyorsan, mielőtt kivette a kezemből a mobilt.

– Egyedül gyere a hegyek déli lábához! Semmi trükk, és akkor nem esik baja senkinek sem – utasította Edwardot, aztán megfeszült az arca – Edward cseppet sem finom szavakkal közölte vele, hogy mi vár rá, ha egy hajunk szála is meggörbül. Büszkén húztam ki magam. Jade szó nélkül kinyomta a hívást, aztán visszaadta a mobilt a fiúnak.

Összerezzentem, mikor lépések zaja ütötte meg a fülemet. Jade várakozóan fordult arra, amerről a zaj jött, aztán mintha meglepett arcot vágott volna. Ahogy a szél megfordult, és felém hozta az ismerős illatot, hirtelen megkönnyebbültem. Talán, mégis lesz esélyünk a szökésre. Alig fél perc kellett csak, hogy a bokrok szétnyíljanak, és előlépjen közülük egy magas férfialak.

– Joshua… – Jade előrébb lépett felé, miközben az intésére a puskacsövek megint leereszkedtek, és a farkasok morgása is elhalkult. – Mit keresel itt? – A fekete szemek feldúltan fürkészték a jelenlévők arcát.

– Valami hasonlót akartam én is kérdezni… Ők mit keresnek itt? – intett a fejével Joshua felém és Carlisle felé zaklatottan.

– Ez is a tervem része… – tett még pár lépést Jade. – De… Te most nem maradhatsz itt. Menj vissza a falkádhoz! – Furcsamód tényleg úgy tűnt, mintha aggódna Josh miatt. Nem értettem, miért küldené vissza La Push-ba, de örültem neki. Így Nate-ék megtudják, hogy mi történt, és idejönnek kiszabadítani.

– Nincs többé falkám! – A dühösen csattanó hangtól összerezzentem.

– Tessék? – Jade és én egyszerre nyögtük ki a döbbent kérdést.

– Azt mondtam, hogy nincs többé falkám – remegett meg Joshua egész testében, miközben a szavakat úgy szűrte át összeszorított fogai között.

– De hát, miért… Miért hagytad ott őket pont most? Ha miattam, akkor… – Jade feldúltan rázogatta Edwardot, aztán az egyik indiánfiú kezébe nyomta, aki esetlenül próbálta megtartani.

– Nem miattad – rázta meg a fejét Joshua, és közelebb lépett. – Miatta – fúrta a tekintetét az enyémbe, én pedig hirtelen megértettem mindent.

– Joshua, én hadd magyarázzam el… – kezdtem volna, de dühös hangon közbevágott.

– Ezen nincs mit magyarázni! – A pillantása szinte égetett, ezért lehajtottam a fejemet. Tudtam, hogy az ő szemszögéből nézve micsoda bűnt követtem el, és hogy ebben az esetben, tökéletesen igaza van, de ott volt a saját nézőpontom is, ami miatt nem cselekedhettem másként. – Ha az én szüleim gyilkosát rejtegetnék, akkor is hallgattál volna? – Felszisszentem, ahogy az erős kezek satuként fogták körbe az államat, és kényszerítettek, hogy felnézzek. – Gyerünk, halljam! Azt is eltitkoltad volna?

– Igen, de… – A szemeim megteltek könnyekkel. Nem a testi fájdalom miatt, az elhanyagolható volt. Azért, mert bármelyik oldalra is álltam, így is, úgy is áruló voltam. Esélyem sem lehetett tisztán kijönni a két tűz közül.

– Miről beszélsz? – Jade szakította félbe a lelki kínzásomat. Joshua elengedett, aztán felé fordult.

– Kérlek, Josh! – ragadtam meg a karját. Rettegtem attól, mi történik, ha elmondja, amit tud. Hideg tekintettel feszítette le magáról az ujjaimat.

– Cullenék ma el akartak utazni – mondta Jade-nek, miközben én kétségbeesve túrtam a hajamba. Nem értettem Carlisle hogyan tud ilyen nyugodt maradni, miközben én remegtem a feszültségtől.

– Igen, tudom – bólintott Jade. – Már megkaptam ezt az információt, ezért időzítettük mostanra a tervünket.

– És azt is tudod, miért akartak elmenni? – feszült meg Joshua teste. Tudtam, hogy hiábavaló lenne a könyörgés, ezért csak a szemhéjamat szorosan lehunyva vártam a világvégét jelentő mondatokat. – Jonathan összehívott minket Isabella könnyes búcsúja után, és közölte velünk hogy jó ideje tud valamiről, amit el kell mondania.

– Mit mondott? – Jade hangja izgatottnak hangzott.

– Cullenék bújtatnak egy nomád vámpírt maguknál. Mariának hívják. Ő a vőlegényed gyilkosa. – Hirtelen a világ ezernyi üvegszilánkra zuhant szét. A fülemben a vér hangosan dobolt valami törzsi temetési zenét, amire a szívem veszett iramban táncolt. Csak a hangos robajlásra tértem magamhoz kissé. Megráztam a fejem, hogy kitisztuljon a világ, aztán felnyögtem, mikor megpillantottam Carlisle-t a hatalmas, letört kődarabok mellett a földön feküdni. Fél pillanat alatt felpattant, de Jade előtte termett, és a torkánál fogva a szürke, egyenetlen sziklafalhoz szegezte.

– Ereszd el! – Előre vetettem magam, de még mielőtt elérhettem volna Jade-et, az egyik farkas vicsorogva állta az utamat – fogai éles pengeként csattogtak felém. Újabb kövek hasadtak le a földre zuhanva, ahogy Carlisle feje nekivágódott a sziklának. Aztán hirtelen a farkasok izgatottan csaholni kezdtek, Jade kezei pedig ernyedten ereszkedtek le.

– Tudtam, hogy nem lehet bízni bennetek, de ezért még megfizettek! – sziszegte Carlisle arcába, aztán a farkasok mellé sietett. – Most menj innen! – szólt Joshuának. – Nem kell, hogy belekeveredj… – lágyult el a tekintete. Még mindig reszketve botladoztam el Carlisle-hoz, és aggódva fogtam meg a kezét.

– Semmi baj – suttogta oda nekem megszorítva az ujjaimat.

– Ez az én harcom is! – hallottam meg Joshua hangját. A gyomrom összerándult attól, ahogy hirtelen megrázkódott, és a következő pillanatban már fekete farkasként állt be a többiek közé. Úgy éreztem, mintha pofon vágtak volna, és bele sem akartam gondolni, hogy Jonathan miken mehet most keresztül. Annyira biztos volt abban, hogy Joshua sosem hagyná el őket. Megdörzsöltem az öklömmel a szememet, mert nem adhattam meg azt az örömet Jade-éknek, hogy elbőgöm magam előttük.

A levegőbe szimatoltam, és tudtam, hogy Edward már nagyon közel jár. Annyira tehetetlennek éreztem magam, és csak arra tudtam gondolni, hogy ha bármelyik Edwardomnak baja esik, azt nem fogom tudni elviselni.

– Erre vagyunk! – kiáltott Jade a fák közé segítségképpen. Túl sok illatot hagyhattak szanaszét a környéken az elmúlt napokban, így Edwardnak nehezebb dolga lett volna, ha csak ez alapján próbál betájolni minket.

Alig egy másodperc múlva jelent meg az egyik fa mellett. Az arcvonásai kemények voltak, mintha tényleg márványból faragták volna őket. Azonnal felénk pillantott, és mikor látta, hogy jól vagyunk, egy kicsit megkönnyebbült.

– Helyes, látom, tényleg egyedül jöttél – mosolyodott el Jade.

– Itt vagyok – tárta szét a kezét Edward megadóan, miután felmérte a helyzetet.

– Tudod, hogy mit akarok tőled… – vonta fel a szemöldökét Jade. Edward arcán egy pillanatra mintha undor futott volna át, aztán leült a fa alá, ami mellett eddig álldogált. – Ti is, leülni! – fordult felénk. Ahogy teljesítettük az utasítását, egy mozdulattal a földre csúsztatta a ruháját, aztán megremegett, és felvéve állati alakját félrevonult Joshuával megbeszélni valamit.

Éreztem, hogy a szívem erősebben kezd dobogni, de valahogy meg is nyugtatott a tudat, hogy Edward jelen van. Mindennél jobban oda akartam menni hozzá, de nem keverhettem bajba, így csak a tekintetünk kapcsolódott össze. Ha csak pár szót válthattam volna vele, megtudhattam volna, hogy mit eszeltek ki a megmentésünkre – reméltem, hogy valójában nem egyedül jött –, és hogy mit szándékozik tenni Jade, de ez jelen pillanatban lehetetlen volt. Joshua morgó-vakkantó hangjára egy másodpercig elfordítottam a tekintetemet – úgy tűnt, mintha valami miatt veszekedne Jade-del –, aztán ismét Edwardot figyeltem.

Az ujjaim idegesen kaparászták a földet magam mellett, miközben eldöntöttem magamban, hogy amint szabad leszek, veszek egy órát magamnak. Borzasztóan irritáló volt, hogy nem tudtam, mióta is várunk pontosan. Sosem voltam jó a napállásból való idő-megállapításban, de ez a módszer a felhőknek köszönhetően nem is működött volna Forks környékén.

Épp azt figyeltem, ahogy a magasabb indiánfiú rázogatni kezdi a testvéremet, hátha attól elalszik, mikor halk reccsenéseket hozott magával a szél. Mindannyian idegesen néztünk fel. Edward arca megfeszült, és én tudtam, hogy valami rossz dolog közeleg, de arra semmiképpen sem számítottam, ami történt. La Push-ból ismerős volt a fiú, aki érkezett – úgy emlékeztem, hogy az egyik fegyveres leendő farkasnak az öccse –, a kezében pedig azt a kék hűtőládát cipelte, amit reggel vittünk el Nate-nek. Kérdőn pillantottam Carlisle felé, aki bólintott, megerősítve a feltételezésemet.

– Ügyes fiú vagy! – vette át a ládát Jade izgatottan, miután visszaváltozott emberré, és a tátott fiúszájat figyelmen kívül hagyva visszavette a ruháját. Felpattintotta a fedelét, megcsodálta a benne lévő apró üvegcséket, aztán inkább a jegyzetekre fordította a figyelmét, amit a fiú szintén magával hozott. Joshua gyors köröket írt le körülötte, mintha idegesítette volna, hogy nem tud elmondani valamit.

– Minden rendben ment? – vetette csak úgy oda a kérdést Jade fel sem nézve Carlisle papírjaiból.

– Észre sem vettek… El voltak foglalva azzal, hogy vitatkoztak – vonta meg a vállát a fiú, aztán mikor látta, hogy már nem foglalkoznak vele tovább, elsomfordált a testvére mellé. Jó pár perc azzal telt, hogy Jade csendesen átfutotta Carlisle tökéletes betűkkel írt sorait. – Rendben – bólintott végül. – Ouray gyere ide! – A szürke farkas azonnal megindult felé a parancsra. – Változz át! – parancsolta. A szégyenérzet miatt azonnal lesütöttem a szememet, de aztán a történések iránti kíváncsiságtól pirulva néztem fel. Igyekeztem Ouray arcára koncentrálni, ami éppolyan szederjes volt, mint az enyém lehetett. – Te leszel az első… – emelt ki egy kis üveget a hűtőládából, aztán megrázva azt a fény felé fordította. Vörös volt, mintha csak egyszerű vér lett volna benne.

– Ezt nem teheti! – Carlisle olyan hirtelen pattant fel mellőlem, hogy összerezzentem. Edward is azonnal talpra ugrott, a farkasok pedig mind morogva vették fel a támadóállást. – Átalakult farkasokon bizonytalan a hatása. Akár meg is ölheti! – Carlisle kezei ökölbe szorultak. Még sosem láttam ilyennek. Tudtam, hogy nagyon fontos neki minden emberélet, és az, hogy az ő lelkén száradjon közvetve egy fiatal fiú halála, valószínűleg, nem volt túl kellemes gondolat a számára.

– Meg… megölhet? – Ouray bizonytalanul pislogott hol Carlisle-ra, hol az alfájára.

– Semmi bajod nem lesz tőle. Csak azért mondja, hogy ne adjam be, és ne legyél erősebb. Így nagyobb az esélyük a szökésre – magyarázta teljesen nyugodtan Jade. A fekete farkas mellette lökdösni kezdte az oldalát az orrával, de ő nem vett róla tudomást. Joshua arrébb futott pár méterrel, aztán visszaváltozott emberré.

– Jade, ezt nem teheted!

– Ne kezdd te is! – csattant fel a megszólított. – Gyere! – ragadta karon Josh-t, aztán távolabb lépve hadarni kezdett neki halk hangon. Örültem, hogy azért Joshua próbál józanul gondolkozni az érzései ellenére is – nem mintha sokat számított volna a szava, és bármit tehetett volna Jade akarata ellen. – Ha nem tetszik, menj vissza a falkádhoz! – kaptam fel a fejem Jade utolsó mondatára. Joshua a keze után nyúlt, ahogy hátat akart fordítani neki. Egyszerre öntött el a düh és a sajnálat – dühös voltam Joshuára, amiért hagyta ennyire elcsavarni a fejét, de sajnáltam is, mert tudtam, hogy mennyire szenvedhet az érzései miatt.

– Nem akarok visszamenni. Veled akarok lenni… – Josh hangja kétségbeesett volt.

– Akkor bízz bennem egy kicsit! – A kék tekintet összekapcsolódott a fekete szemekkel. – Én nem foglak elárulni úgy, ahogyan Jonathan tette. Ígérem! – A gyomrom forogni kezdett az undortól. Alig vártam, hogy végre esélyem legyen harcolni Jade-del. Akkor visszaadnék neki minden fájdalmat, amit Josh-nak okozott és még valószínűleg, okozni fog.

– Rendben, rendben, bízom benned! – bólintott Joshua. Jade közelebb lépett hozzá, és egy csókot nyomott a szájára. Ouray arca megrándult, én pedig hirtelen rádöbbentem, hogy mi Jade gyenge pontja. Majdnem kacagni kezdtem a felismeréstől, de sikerült időben elfojtanom az érzelmi kitörést, mikor rájöttem, hogy Edward összeráncolt homlokkal néz felém, és valószínűleg, épp azon gondolkozik, hogy miért mosolygok ilyen vidáman. Nem akartam, hogy másnak is feltűnjön, hogy forralok valamit. Csak aprót ráztam a fejemen, amit csak Edward vett észre, aztán ismét az elől folyó események felé fordítottam a figyelmemet.

Jade elővett a láda tetején lévő kis fakkból egy injekciós tűt és egy fecskendőt, aztán felszívta az üvegcsében lévő folyadékot. Az egyik farkas az intésére Carlisle elé lépett, hogy megakadályozza, ha készülne valamire. Carlisle elkínzott arccal nézte az öcsémet – valószínűleg, csak az tartotta vissza, hogy az ő élete fontosabb volt a számára érthető okokból, mint egy idegené. Kinyúltam magam mellé, és hálásan megszorítottam az ujjait.

– Rendben van, csak egy apró kis szúrást fogsz érezni, mint a vérvételnél – mosolygott Jade Ouray-re. Láttam, hogy a tinédzserfiúsan hosszú, de férfiasan izmos kar megremeg, ahogy előrenyúl. – Nem, nem – nyomta vissza Jade a karját a törzse mellé. – Az egyik nyaki verőérbe adom, hogy gyorsabban felszívódjon – magyarázta. – Így lesz a legjobb – bizonygatta. Ouray arcát elnézve most láttam elérkezettnek az időt ahhoz, hogy közbeszóljak.

– Tényleg hagyod, hogy az életedet kockáztassa, csak azért, mert tetszik neked? – Ouray felkapta a fejét, és önkéntelenül hátrébb lépett, ahogy a tű közelíteni kezdett felé. Jade dühösen fordult felém, miközben Josh megtorpant az eddigi ideges fel-alá járkálásban. – Mit gondolsz, miért nem magán próbálja ki először? Mert nem jelentesz neki semmit. Carlisle igazat mond, nem tudhatjuk, mi lesz a hatása egy kifejlett farkason. Belehalhatsz.

– Ne foglalkozz vele – simított végig Jade Ouray arcán ismét magára vonva a figyelmet. Joshua kezei ökölbe szorultak.

– Miért nem magadon próbálod ki először? – néztek fel ártatlanul a barna szemek Jade-re.

– Mert én vagyok a falkavezéretek, valamint az egyetlen olyan kórházi tapasztalattal rendelkező ember, akiben megbízhattok – pislantott lenézően Carlisle felé. – Szükség van arra, hogy felügyeljem az egészet. Nem fogsz belehalni, de lehet, hogy szükséged lesz ápolásra. Esetleg belázasodhatsz, vagy elveszítheted az eszméletedet. Nem hazudok neked, történhet ilyesmi. De meghalni nem fogsz – biztosította róla immár sokadjára, aztán a jegyzetek felé nyúlt, és Ouray orra alá dugta az egyik oldalt. – Nézd meg, száz százalékos a hatékonysága. Egy tesztnél sem voltak gondok.

– De azokat csak még át nem változott farkasok vérén teszteltem – szólt közbe Carlisle ismét. Jade türelmetlenül emelte fel a fecskendőt, aztán kispriccelt rajta egy kis folyadékot, kiszorítva a felesleges levegőt.

– Rendben, azt akarod, hogy magamnak adjam be először? – emelte a nyakához a tűt.

– Megőrültél? – Joshua aggodalmasan csillogó tekintettel lépett Jade mellé.

– Azt mondtad, bízol bennem!

– Igen, de… – tiltakozott.

– Semmi de. Nem lesz bajom – jelentette ki Jade magabiztosan. Visszafojtott lélegzettel vártam, mi fog történni, azt remélve, hogy tényleg beadja magának a szert. Ha nem is lesz tőle baja, csak olyan hatással lesz rá, mint énrám, mikor Edward foga megkarcolt, már akkor esélyünk lesz a szökésre. – Figyeljetek a foglyokra, ha elájulnék – adta ki az utasítást Jade, de még mielőtt a tű átszúrhatta volna a bőrét, Ouray hatalmas lapátkeze lefogta a karját.

– Ne! Igazad van. Szükségünk van arra, hogy te felügyelj mindent – döntötte oldalra a fejét, én pedig hitetlenkedve horkantottam fel. Jade egy elégedett mosolyt lövellt felém, és tudtam, hogy ő mindvégig erre számított. Esze ágában sem volt beadni magának az oltást. Egyszerűen hihetetlen volt, hogy a férfiak hogy lehetnek ennyire ostobák és hiszékenyek. Miért nem látnak át végre rajta…

– Ez megőrült… – motyogtam magam elé, miközben teljes erővel szorítottam Carlisle kezét. Tudtam, hogy Ouray az ellenséges oldalon áll, ahogyan azt is, hogy csak magának köszönheti, ha valami baja lesz, mégsem akartam, hogy baja essen. Csak egy fiatal, naiv fiú volt, aki ha másképp alakulnak a dolgok, a testvéreim közé tartozhatott volna, mint Benjamin, Daniel, Aidan, Jonathan és még Joshua is. Oldalra fordultam, és a fejemet belefúrtam Carlisle pulóverébe. Nem akartam látni, ha rosszul sül el az egész. Éreztem a simogató ölelést a hátamon, és örültem, hogy a kötött anyag felszívja a szemeimből előtörő könnyeket eltűntetve gyengeségem bizonyítékát.

– Ne, Joshua! – A riadt kiáltásra, ami Jade torkából tört elő, felkaptam a fejemet. Összezavarodva néztem Jade kezére, ami üres volt. A pillantásom a fecskendőt kereste, és mikor észrevettem a földön teljesen üresen, megdöbbenve pillantottam fel Joshuára. A nyakán apró vérző pont jelezte az injekció helyét.

– Nem hagyhattam, hogy baja essen… Még gyerek… – motyogta Josh. – Azt hiszem, minden rend… – kezdte volna, aztán elakadt a lélegzete.

– Joshua… – suttogtam magam elé. A fekete szemek hirtelen felakadtak, és a hatalmas férfitest hangosan puffanva zuhant a földre, hogy ott rángatózva csavarodjon ki.

– Nem, ne! – Jade kétségbeesve vetette magát térdre, hogy lefogja a vonagló végtagokat. A farkasok tehetetlenül vonyítottak, miközben fogalmuk sem volt, hogy most mit is kéne tenniük. Itt volt a nagy lehetőségünk a szökésre, de jelen pillanatban, egyáltalán nem érdekelt. Joshua teste rángott még egy párat, aztán elernyedt. – Joshua – Jade végigsimított a markáns férfiarcon, aztán ráborult Joshua mellkasára – a tüdőmben akadt a lélegzet, mikor rájöttem, hogy az nem emelkedik és süllyed, mint ahogy tennie kéne.

– Carlisle… – néztem fel az aranybarna szemekbe könyörgően.

– Eresszetek oda hozzá! – parancsolt az előtte álló farkasra, aki morogva figyelmeztette, hogy álljon meg.

– Meg akarja menteni, te idióta! – ordítottam lehajolva a farkas képébe. – Takarodj az útjából, különben a te lelkeden fog száradni a halála! – Pár pillanatig csend volt, csak Jade halk szipogása kúszott tompán a fülembe, aztán a farkas arrébboldalazott utat adva Carlisle-nak.

28. fejezet

Vérpróba

– Takarodjon innen! – Jade üvöltve pattant fel Joshua teste mellől, és védelmezően elé állt. Az izmos mellkas egy hördülés után ismét ütemesen mozgott, de a fekete szemek még nem bújtak elő a csukott szemhéjak alól. Jade megkönnyebbülten fújta ki a levegőt, de a tekintete gyilkos szikrákat szórt Carlisle felé, miközben dühösen letörölte a könnyek nyomát az arcáról. Carlisle a kezeit megadóan felemelve tett még egy lépést a földön fekvő felé, de a halk morgásra megállt.

– Segíteni akarok… – közölte halk, nyugodt hangon, de Jade-re egyáltalán nem hatott a melegség, ami az egész lényéből áradt.

– Talán… oda kéne engedni… – motyogta Ouray, miközben a szemei úgy szegeződtek Joshuára, mintha szellemet látna – valószínűleg a saját végzete szellemét. Ha Joshua nem áldozza fel önmagát, és nem kapja ki Jade kezéből az injekciós tűt, akkor most ő feküdt volna a helyén.

– Nem! Hát nem értitek? – Jade a farkasok felé fordult büszkén felvetett fejjel. – Meg akart ölni minket! Tudta, hogy milyen veszélyes a szer, mégsem írta le. El akarta hitetni Jonathanék falkájával, hogy segíteni akar, de csak legyengíti őket a szerrel, hogy ne tudják megakadályozni, ha megszegik az egyezséget.

– Engedd már oda hozzá! – tehetetlenül toporogtam egyhelyben, miközben az egyik fegyveres fiú puskája rám szegeződött, míg a másik még mindig az öcsémet próbálta lenyugtatni, mert időközben sírni kezdett. A két farkas Edwardot figyelte, aki valószínűleg, nem merte megkockáztatni, hogy egy támadás okozta még nagyobb pánik következtében a testvéremnek valami baja essen.

– Soha! – morogta felém Jade, aztán visszatérdelt Joshua mellé, de a szemeit Carlisle-on tartotta.

– Carlisle szólt neked, hogy ne add be az ellenszert! Figyelmeztetett! – próbáltam meggyőzni.

– Persze, mert tudta, hogy nem hiszek majd neki, beadom, és akkor rám foghatja, hogy az én hibámból történt minden! – vágott vissza.

– Te nem vagy normális! – ráztam meg a fejem, aztán a fiúk felé fordultam remélve, hogy ők meggyőzhetőbbek. – Segítsetek… Az alfátok teljesen megőrült. Ha csatlakoztok hozzám, Carlisle megmentheti Joshuát. Esküszöm, hogy mindent megtesz érte! – könyörögtem. A leendő farkasok egymásra pillantva mérlegelték a szavaimat, és tétovázva fordultak a már átalakult társaikhoz.

– Elárulnátok? Azok után, hogy én voltam az egyetlen őszinte ember hozzátok? – Jade vonásai csalódott dühről árulkodtak. A fiúk és a farkasok bűntudatosan pislogtak felé. Fogalmuk sem volt, mit is kéne most tenniük.

– Bizonyítsd be, hogy igazat mondasz… – Ouray hangja halk volt, és az arca is vörös lett a kételkedés okozta szégyentől, mégis kimondta azt, amit vártam. Jade végigsimított Joshua szinte halottsápadt arcán, majd bólintott.

– Vigyázzatok rájuk addig! – intett az embereinek, aztán a ruhája ismét a földre hullott, hogy átváltozhasson farkassá. Összeráncolt homlokkal figyeltem, ahogy Ouray is felveszi az állati alakját, aztán pár pillanatig csend volt, majd a fiatal farkasok vakkantva rázták a fejüket.

Kérdőn pillantottam Edwardra, mikor meghallottam, hogy felmordul, és az arca nem ígért túl sok jót. A pillantása a farkasok között járt felmérve a kockázatot, de végül mindig a testvéremen vagy rajtam kötött ki. Tudtam, hogy azért nem tesz semmit, mert minket csak akkor bántanának, ha szükséges lenne, és inkább a saját létét kockáztatta a kivárással, mint a miénket a támadással.

Ouray teste megnyúlt és eltűnt róla a szőr, aztán felegyenesedett. A szívemmel a torkomban vártam, hogy mit fog mondani. Jade nem hazudhatott a falkájának, hiszen beleláttak a fejébe, így elképzelni sem tudtam, miért nem tiltakozott ez ellen a próba ellen.

– Az Alfánk igazat mondott – szólalt meg Ouray a fegyveres fiúk felé fordulva. – Tényleg úgy hitte, hogy a kifejlesztett ellenszer hatásos lesz, és a kockázat igen csekély, mert ez állt a jegyzetekben, és úgy véli, hogy a doktor direkt tett valamit az oltásba, ami árt nekünk.

– Ha tényleg így hiszi… – kezdtem volna bele, mire Ouray felém fordult.

– Nem tudna így hazudni nekünk! – csattant fel védelmezően.

– Tudom. De pont ez bizonyítja, hogy őrült! – fejeztem be a mondatomat.

– Vagy azt, hogy direkt megpróbálod ellenem fordítani a falkámat – változott vissza Jade is. – Üljön vissza a helyére! – parancsolt Carlisle-ra, aki még mindig Joshua mellett állt alig pár méternyire, és az állapotát figyelte.

– Adjon neki fájdalomcsillapítót. Az van a piros üvegcsékben. Isabellának is azt adtam, mikor megfertőződött, és a tesztek szerint, nincs hatással az ellenanyagra – kísérelt meg segíteni, aztán visszasétált mellém, és leült a földre. Jade Joshua nyugodtan fekvő testére pillantott, aztán megrázta a fejét.

– Ez csak csel. Nincsenek fájdalmai. Cavan, hozz vizet! Van egy vödör a part mentén pár méterre innen – parancsolta a legfiatalabb fiúnak, aki az ellenanyagokat ellopta. Az felpillantott a bátyjára, majd az engedélyt adó bólintást megkapva, elfutott. Látszott rajta, hogy megrémült a történtek miatt, és örül neki, hogy egy kicsit elszabadulhat ebből a bolondok házából.

– Idióta – morogtam magam elé az arcomat a kezeimbe hajtva. Egyszerűen nem hittem el, hogy valaki ennyire elvakult legyen. Még csak hazudnia sem kell a falkájának, mert tényleg elhiszi, hogy igaza van.

Felsikkantottam, ahogy valami megragadta a felsőmet, és annál fogva egyetlen rántással talpra húzott. Jade arca alig pár milliméternyire volt az enyémtől. Hirtelen azt sem tudtam, mi történt, csak hallottam Edward morgó-fenyegetőző hangját, és a farkasok ugatását. A kezem automatikusan kinyúlt, hogy ellökje magától a zavaróan közel lévő testet, de mielőtt megtehettem volna, Jade elengedett, és félre lökte a felé lendülő karomat.

– Én vagyok idióta? – meredt rám villámló tekintettel. – Te vagy az, aki gyilkosokkal barátkozik – intett a fejével Edward felé, aki még mindig támadó állásban nézett szembe a vicsorgó farkasokkal. Az éles fogak apró pengékként csattogtak felé, nekem pedig egy pillanatra kihagyott a szívverésem.

– Hívd vissza őket… – kértem halk hangon le sem véve a tekintetemet a farkasokról.

– Csak nem félted a kis szívszerelmed életét? – ült ki gúnyos mosoly Jade arcára. Edward pillantása egy másodpercre az enyémbe fúródott, aztán a kék szemekbe néztem. – Várj, de hiszen, ő nem is él már… – emelte az ujját a szájához, mintha elgondolkozott volna.

– Kérlek…

– Tudom, hogy mit érzel. Pont ugyanezt éreztem, mikor Scott eltűnt, és most is ezt érzem… – pislantott Joshua felé, aki még mindig ájultan feküdt a földön. – És ezt az érzést mindig a vámpíroknak köszönhettem. Egyik sem jobb, mint a másik, csak vannak, akik vastagabb álarcot hordanak – eresztett meg egy undorodó fintort Carlisle felé.

– Tévedsz. – A hangom magabiztos volt a stressz ellenére. – A vőlegényed halálában egyetlen bűnös van, Maria, Joshuáról viszont csak az elvakultságod tehet, semmi más! – Jade egy másodpercig csak csendesen bámult rám, aztán szólalt csak meg.

– Hozd ide a babát!

– Ne! Mit akarsz vele? – Ahogy az öcsém a karjaiba került, átkozni kezdtem magam, amiért nem tudtam csukva tartani azt a nagy számat.

– Azt hiszed tévedek? Bebizonyítom, hogy te élsz hatalmas tévedésben – sétált át Edward és a két farkas mellé. Edward arcán most először láttam félelmet, de nem értettem, hogy miért. El sem tudtam képzelni, hogy mi lehet ijesztőbb számára az éles fogaknál, amik átharaphatnák a torkát. – Galvin, gyere ide! – hívta maga mellé az egyik fegyveres fiút. – Add ide a késedet! – Az egyik karján feljebb tornázta az öcsémet, szabad kezét pedig kinyújtotta, hogy átvegye a kért fegyvert.

– Ha bántod, megöllek! – A lábaim önkéntelenül mozdultak előre, hogy megállítsák, de Ouray az utamat állta. Legszívesebben egyszerűen arrébb hajítottam volna, de féltem, hogy ha megteszem, a testvérem látja kárát. Összeszorított fogakkal próbáltam meg visszafogni az ösztöneimet, amik megfeszítették az izmaimat, és feltöltötték adrenalinnal a testemet.

– Én nem fogom bántani… – nyomott egy gyengéd puszit a babahomlokra Jade, aztán az egyik szikla felé intett a fejével. Csak most vettem észre, hogy a tövében van egy kisebb utazótáska, amit a magas fű elrejtett eddig a figyelmem elől. – Hozz egy poharat! – Galvin azonnal teljesítette a kérést, de én még mindig nem értettem, mi is történik most. Az egyetlen, amit láttam, Edward elkínzott arca volt. A kezeim ökölbe szorultak, és a körmeim belemélyedtek a húsomba a tehetetlenségtől. – Nyújtsd a kezed, és tartsd alá a poharat! – érkezett az újabb parancs Galvin számára. Felszisszent, ahogy a Jade kezében lévő penge végigszántott a tenyerén, de nem ellenkezett. A vöröslő vér a pohárba csorgott. Nem volt túl sok, épp csak a pohár egynegyedét töltötte meg, Edward mellkasa mégis megdermedt, és a tüdeje felhagyott a lélegzéssel.

– Mit akarsz azzal? – nyögtem ki, de nem kaptam választ a kérdésemre. Ehelyett Jade távolabb lépett egyik karján az öcsémet tartva, a másik kezében a késsel. Ez a felállás életem egyik legrémisztőbb képe volt. Megpróbáltam elkergetni a rémképeket, amikben az a vámpír tartotta ugyanígy a testvéremet az életével fenyegetve engem, és igyekeztem higgadt maradni.

– Vedd el a poharat! – Ezúttal Jade nem a saját embereihez beszélt, hanem Edwardhoz. A gyomrom ugrott egyet, miközben a kés feljebb emelkedett a női kézben. Morbidan vicces módon, az első ijesztő gondolatom az volt, hogy a babakéz véletlenül kinyúl, és megfogja a pengét, nem pedig az, hogy Jade bántani fogja az öcsémet. Pedig tudtam, hogy mindkettőnek legalább ugyanannyi esélye van.

– Nem akarod bántani… – Edward hangja bizonytalanul csengett, így a félelem kígyói még feljebb kúsztak a torkomon.

– Tényleg nem. De ha nem teszed, amit mondok, az lesz a vége… Ha csak így bizonyíthatom be, hogy mik is vagytok, megteszem. Minden háborúnak vannak áldozatai, ezt már régen megtanultam. Vedd el a poharat! – nyomott meg minden egyes szót Jade, hogy bizonyítsa, nem ijedt meg. Edward keze remegve nyúlt ki Galvin felé. A gyönyörű arc megfeszült, ahogy a pohár gazdát váltott, aztán a mélyfekete tekintet fájdalmasan csillogva nézett fel rám.

– Állíts meg, ha szükséges! – Edward hangja rekedt és erőtlen volt. Még arra sem volt erőm, hogy felkiáltsak, egyetlen hajtással húzta le a vért, mintha valami erős ital lett volna. Carlisle felpattant mellettem, aztán döbbent csend borult a tájra. Edward lehajtott fejjel állt előttünk, és láttam, hogy a teste meg-megremeg.

– Edward? – Tettem egy lépést előre, de csak azért, hogy azonnal megtorpanjak. A mindig gyönyörű arc vicsorogva fordult felém, és az általában aranybarna szemek most vérvörösen csillogtak.

– Én megmondtam… – vonta meg a vállát Jade, miközben lassan letette a testvéremet a földre, aztán átvette a jobb kezébe a kést. Még mielőtt bármit tehettem volna a kés pengéje megvillant, és a sűrű vér összekoszolta a babarugdalózót. Egy másodpercig azt hittem, hogy az öcsém sérült meg, és az ájulás környékezett, aztán megláttam Jade kezén a sebet. – Gyere… Szomjas vagy, nem igaz? – lépett hátrébb, és a ruhája aljából letépve egy darabot bekötözte a kezét.

– Nem, ne… – túrtam a hajamba kétségbeesve. Edward a földre szegezte a tekintetét, és egy mély lélegzet után, elégedett nyögés hagyta el a torkát. A farkasok támadóállást felvéve közeledtek felé, de Jade felemelte a kezét.

– Hagyjátok, figyeljetek a doktorra – utasította őket.

– Mit csinálsz, ezt nem teheted? – nyöszörögtem, miközben Carlisle mögöttem halk hangon beszélni kezdett Edwardhoz, hogy lenyugtassa.

– Én, mint mondtam, nem csinálok semmit. A te dolgod, hogy megállítsd. Mentsd meg a testvéredet egy gyilkostól! – nézett a szemeimbe elégedetten.

– Őrült vagy! – A könnycseppek patakzani kezdtek végig az arcomon. Az ösztönöm, a bevésődésem, a testvéri szeretet és az Edward iránti szerelmem mind mást akart.

– Csak bebizonyítom, hogy tévedsz.

– Kockára téve egy kisbabát? – nevettem fel hisztérikus hangon. Edward egyre közelebb merészkedett az öcsémhez, én pedig még mindig nem tudtam, mit is kéne tennem. Óvatosan közelítettem feléjük, nehogy Edwardot hirtelen mozdulatra késztessem.

– Csak rajtad múlik, hogy megmented-e… – Hallottam a hátam mögül Jade hangját, de igyekeztem most már nem rá figyelni.

– Edward, kérlek… Tudom, hogy nem fogsz minket bántani… – nyújtottam ki magam elé védekezően a karjaimat, de csak egy morgás szakadt fel válaszként a vöröses ajkak közül. Sikerült beoldalaznom a két Edward közé, miközben tovább beszéltem. – Szeretlek, és te is szeretsz engem. Nem lennél képes ártani nekünk, bármit is mond Jade. Bizonyítsd be, hogy erős vagy! – könyörögtem neki. A hófehér test hirtelen lendült előre, én pedig az utolsó pillanatban ragadtam meg, hogy balra rántva a földre zuhanjunk mindketten, és ne az öcsémre.

Megmarkoltam Edward nyakát, és úgy igyekeztem távol tartani magamtól a fogait. Egyszerűen nem hittem el, hogy ez tényleg megtörténik. Hogy Jade-nek igaza lehet, és az a férfi, akit tiszta szívből szeretek, valóban képes bántani engem. Márpedig az ábra tökéletesen mutatta, hogy így van.

Emberi alakban is erős voltam, de nem eléggé ahhoz, hogy Edwardot mozdulatlanul tartsam. A karjaim remegtek, ahogy egyre közelebb és közelebb furakodott a nyakamhoz. Lehunytam a szememet, mintha ez megvédhetne, aztán megéreztem az ajkait a nyakamon. Tudtam, hogy ezt mi fogja követni, hiszen, volt már ilyesmiben részem – csak azt nem hittem volna soha, hogy egyszer Edward miatt kell majd átéljem újra –, de a harapás és az erőteljes-fájdalmas szívó érzés elmaradt. Helyette egy óvatos nyelv végigsimított a verőeremen. Hitetlenkedve dermedtem meg, aztán megértettem az egészet.

A lábamat felhúzva rúgtam le magamról Edwardot. Azonnal felpattantunk mindketten, aztán megráztam magam, és a ruháim cafatokra szakadva váltak le a testemről, ahogy átalakultam.

Mondd, hogy ez csak egy csel… – üzentem Edwardnak gondolatban, aztán rájöttem, hogy milyen buta is vagyok, és kijavítottam saját magam. – Ha ez csak egy csel, tedd le a bal kezed a földre – kértem valami olyasmit, amit amúgy valószínűleg, nem csinálna. Előre görnyedt, és a bal kezével ellökve magát a földtől felém ugrott. Oldalra vetődtem, aztán ismét azonnal felugrottam, ahogyan Edward tanította még az első és egyben egyetlen edzésünkön.

Isabella? – Éppen előre akartam ugrani, mikor az ismerős hang megszólalt a fejemben. – Hallasz?

Igen, igen, igen – ismételgettem magamban boldogan.

Úgy kellett visszafognom magam, hogy ne kezdjem el hevesen csóválni a farkamat, elárulva magunkat az ellenségnek. Ehelyett, nekiugrottam Edward mellkasának, felborítva őt, aztán ahogy a hátsó lábam után kapott, rögtön futottam is tovább. Folyamatosan az öcsém körül maradtunk vigyázva, hogy ne essen az álharcunk közben semmi baja.

Merre menjünk? – jött az újabb kérdés, amely bizonyította, hogy nem csak félelmemben hallucináltam az előbb Jonathan hangját.

A hegyek déli lábánál vagyunk – adtam meg az információt neki. Kicsit furcsa volt, hogy csak őt hallom a fejemben, de legalább már nem voltam egyedül.

Ez így nem elég… Túl sok a szag… – hallottam az elmémben a kétségbeesett morgást. Az agyam pörögni kezdett valami megoldáson, ami segíthet, aztán egyszer csak megvilágosodtam.

Zajt csapunk, hogy megtaláljatok! – közöltem Nate-tel és Edwarddal is. Hangosan vonyítottam és ugattam verekedés közben, Edward pedig tövestül tépett ki egy fát, aminek a gyökere fülsüketítő recsegéssel szakadt el a földtől. Alig pár centire zuhant mellettem a földre, ami megint csak elég nagy hangzavarral járt.

Néha a farkasokra és Jade-re pillantottam, de biztos voltam benne, hogy nem jöttek rá, hogy a viaskodásunk csak színjáték. Carlisle még mindig beszélt Edwardhoz, és az aranybarna szemek rémülten csillogva figyeltek minket.

Itt vannak! Itt vannak! – kiabáltam Edwardnak az utolsó pillanatban, mikor már Nate-ék elég közel értek ahhoz, hogy lelepleződjenek. Jade és a farkasai felkapták a fejüket, de már késő volt. – Vidd innen az öcsémet! – kértem, mire felmordult. Tudtam, hogy nem akar egyedül hagyni még arra a pár pillanatra sem, amíg a régi falkám és a többi Cullen ideér. Jonathan fejében láttam, hogy Alice hívta fel őket, amint Edward elindult otthonról, és hogy azért vártak eddig a keresésünkkel, mert Edward kért tőlük fél órányi előnyt, hogy biztonságba helyezzen minket, ha tud. – Te vagy a leggyorsabb! Kérlek, ha szeretsz, vidd innen őt! – esdekeltem. – Vigyázok magamra! Nem lesz baj – ígértem meg.

– Harcolj! – kiabálta Edward Carlisle felé, aztán átugorva felettem pontosan a testvérem mellett landolt.

Nem volt időm azzal foglalkozni, hogy Carlisle eleget tesz-e a fia utasításának, ahogyan azzal sem, hogy Jonathan és Alice elsőként érkezve beleveti magát a küzdelembe a fiatal farkasokkal, az egyetlen, amire koncentráltam, az volt, hogy az én két Edwardomat biztonságba juttassam.

– Te mocskos vérszívó… – Jade dühösen morogva vetette előre magát a levegőben átalakulva. Ellöktem magam a talajtól, és egyenesen nekiugrottam az oldalának.

Még fél szemmel láttam, ahogy Edward felkapja az öcsémet, és futni kezd a fák felé, aztán egy marást éreztem az oldalamnál. Nyüszítve csaptam a mellső mancsommal a sárgásfehér farkas pofája felé, de nem találtam el őt. Tudtam, hogy ha mozdulatlan maradok végem, ezért a lábaimmal lökni kezdtem magam a földön, és az óramutató járásával ellentétes irányba forgattam el az egész testemet. A bőröm megfeszült a fogak között éles fájdalmat okozva, de nem törődtem vele. Aztán egyszer csak szabad voltam.

A fájdalom égetővé vált, de talpra ugrottam, és futni kezdtem körbe-körbe, mintha megvesztem volna. Jade sokkal jobb harcos volt, mint én, ezért az egyetlen esélyem az volt, ha sikerül feltartanom addig, amíg segítséget nem kapok. Szerencsére, nem kellett erre sokáig várnom. A fák közül még három farkas érkezett Emmett és Rosalie kíséretében. Aztán legnagyobb meglepetésemre, Edward is kiszáguldott a fák közül az öcsém nélkül.

Előre vetette magát Jade felé, aki azonnal menekülőre fogta a dolgot. A lábaim összecsuklottak, és a földre zuhantam. A szemeim előtt kezdett elmosódni a világ, de nem akartam elájulni. Tudnom kellett, hogy mindenki épségben van-e.

Hallottam néhány morgást és puskadördülést, de nem igazán fogtam fel, hogy mi is történik körülöttem. Aztán hirtelen túl nagy lett a csend. Szitáló eső hullott a bundámra, jól esett a friss illata, és a hozzám érő kezek simogatása is. Megpróbáltam visszaváltozni, de valamiért nem sikerült. Egy pillanatig az jutott eszembe, hogy mi lesz, ha örökre farkas alakban maradok, és rémülten nyüszítettem fel.

Semmi baj. Ne változz át! – hallottam meg a nyugtató-aggodalmas hangot a fejemben. – Így hamarabb meggyógyulsz, nem lesz semmi baj… – Tudtam, hogy Jonathan hazudik, mert egy apró szúrást követően, hirtelen olyan könnyűnek éreztem magam. Biztos voltam benne, hogy meg fogok halni, és ettől ilyen nyugodt minden körülöttem. Aztán fájdalom nélkül felemelkedtem a földről, és hirtelen a nyugalom helyét megint átvette az ijedtség. Hallottam a fejem fölül Edward hangját, és nem akartam még elmenni, maradni akartam, de a szemhéjaimra, mintha ólomsúlyt kötöttek volna.

A következő pillanatban, mintha egy éjszakai csúszdázáson vettem volna részt. Sötét volt, de az egész világ mozgott velem. Felfordult a gyomrom, de nem tudtam kiszállni. Csak hagytam, hogy a láthatatlan erő maga felé húzzon. Aztán egyszer csak hangos koppanást hallottam, és a fejemben tompa kínt éreztem.

– Hé, hé, nyugalom… – Ahogy kitisztult előttem a kép, rájöttem, hogy Edward keze nyom vissza az ágyra.

– Mi történt? – ismertem fel Alice hangját, aztán bekúszott az ő arca is elém.

– Forgolódott, és nekiverte a fejét az ágytámlának. – Kaptam magyarázatot Edwardtól az előbb történtekre. Fel akartam emelni a kezemet, hogy megdörzsöljem a fejemet, de ahogy megpróbálkoztam ezzel az egyszerű feladattal, két dologra jöttem rá. Az egyik az volt, hogy kéz helyett még mindig mancsaim voltak, a másik pedig, hogy rossz ötlet volt mozogni, mivel az oldalamban lévő lüktetés sokkal erősebb volt, mint ami a fejemet kínozta.

Mi történt? A testvérem? Carlisle? A többiek? – soroltam gyorsan, amint kitisztultak a gondolataim, és rájöttem, miért is fekszem most itt ilyen állapotban.

– Mindenki jól van… Majdnem mindenki… – javította ki magát Edward, aztán mikor izgatottan mocorogni kezdtem, gyorsan folytatta. – Az egyik fegyveres fiú ijedtében rálőtt Aidanra, de hamar rendbe jön. Csak a vállát találta el.

Folytasd! Tudni akarok mindent! – követeltem.

– A három emberkölyköt az Alfád… vagyis Jonathan – javította ki magát Edward. – visszavitte La Push-ba. Azt hiszem, rémültükben soha többé nem akarják viszontlátni Jade-et.

És ő meg a többi farkas? – tettem fel a legfontosabb kérdést.

– Egyiküket Emmett, a másikat Alice és Carlisle fogta el menekülés közben – rándult meg Edward arca.

Mi lett velük? – Bármennyire is gyűlölnöm kellett volna őket, nem voltam rá képes. Csak ostoba gyerekek voltak, akiket könnyű volt átverni.

– Őket is átadtuk a quileute-oknak – nyugtatott meg Edward, miközben a keze újra és újra végigsimított a bundámon.

Azt mondtad, kettőt fogtatok el közülük? – jutott el lassacskán az agyamig az információ. Valamiért még nehezemre esett gondolkodni, pedig nagyon igyekeztem. Edward kuncogva hajtotta a fejét a nyakamhoz, hogy aztán felemelkedve egy puszit nyomjon az orromra.

– Fájdalomcsillapítók és nyugtató – magyarázta a zavartságomat. – Pihenned kéne inkább, hogy hamar meggyógyulj – próbált meg kitérni a válasz elől az eredeti kérdésemre, aztán sóhajtva megadta magát. – Jade és Ouray elmenekültek. És… még valaki…

Ki? – nyögtem ki gondolatban a kérdést, aztán végigvettem magamban a lehetőségeket. – Joshua? – A döbbenettől a levegő hirtelen a mellkasomban rekedt.

– Magához tért, miközben harcoltunk, és Jade-ék után rohant. Emmett, Carlisle és a volt falkádból ketten utánuk mentek, de túl sok nyom volt a környéken. Valószínűleg Jade és Joshua is többször jártak arra a közelmúltban. Aztán pedig jött az eső, és elmosta a legtöbb szagot.

Akkor még nincs vége… – hunytam le a szemem fáradtan. Egyszerűen felfoghatatlan volt a számomra, hogy Josh azok után, ami történt, még mindig inkább Jade mellett marad, mint mellettünk. – Hogy mehetett vele? Még ha gyűlöl is engem, Jade kockára tette az öcsém életét. Nem tudhatta, hogy nem fogod bántani, és…

– Joshua valószínűleg, nem tud erről. Akkor még ájult volt. És… – Edward lesütötte a szemét, aztán vett egy mély levegőt. – Jade nem hagyta volna, hogy bántsam az öcsédet. Azt akarta, hogy végezz velem, vagy ha neked nincs elég erőd hozzá, akkor megtette volna ő. Mindenképpen én voltam a célpont, nem a testvéred. Muszáj volt megjátszanom, hogy elvesztettem az önuralmamat, mert féltem, ha nem teszem, Jade dühében még valami őrültséget tesz. Az öcséd volt a legvédtelenebb közöttünk, ki kellett juttatnom valahogyan, hogy harcolhassunk. Attól tartottam, hogy Jade-nek végleg elmegy a józan esze. A gondolatai olyan zavarosak és feldúltak voltak. Egész életében bosszúra vágyott, és most, hogy itt van a kapujában… Tényleg úgy véli, hogy amit tesz, az jó. Nem hiszem, hogy józanul bántani akarna titeket, de egy hajszálon egyensúlyozik az épelméjűség és a teljes összeomlás között, és ez nagyon veszélyes…

Most ki vigyáz Edwardra? – kérdeztem, hogy eltereljem a figyelmemet a fejfájdító gondolatokról.

– Esme és Rose odalent vannak vele. Megfürdették, megetették, minden rendben van, de most pihenj. Büszke vagyok rád! Azt tetted, amire tanítottalak… – hajtotta a fejét Edward a párnára az enyém mellé.

Mindenáron kiszabadulni és állandó mozgásban lenni – ismételtem magamban a mezőn tanultakat. – Úgy tűnik, hogy a farkasok ellen is bejön – ásítottam egy nagyot.

– A lényeg, hogy túlélted. Semmi más nem számít! – Edward arca elkomorult, de nem tudtam, hogy miért. Meg akartam kérdezni, de hirtelen megint nagyon álmos lettem, ezért csak behunytam a szemem, és úgy merültem az öntudatlanságba, hogy közben éreztem a hosszú ujjak cirógatását.

29. fejezet

Tükörfarkas

Kellemesen ismerős illattal az orromban ébredtem. Álmosan pislogva nyitottam fel a szemeimet, és mikor kitisztult előttem a kép, Carlisle jóságos mosolya volt az első, amit megpillantottam. Vissza akartam mosolyogni, de végül csak egy heves farokcsóválásra futotta. Nyugodtan fekve tűrtem, hogy levegye az oldalamról a régi kötést, de az arcát látva összerándult a gyomrom.

– Nyugalom, semmi baj – hallottam meg Edward hangját az ágy támlája felől, de a kötéscsere miatt nem tudtam most arra felé fordítani a fejemet.

Valami gond van velem? – kérdeztem. Megijesztett az a pillanatnyi szánakozás Carlisle tekintetében, amit nem tudott elrejteni előlem.

– Semmi olyasmi, ami miatt most idegeskedned kéne – kaptam meg a választ, de ez számomra nem volt túl kielégítő. Szóval, van valami, amit nem akarnak elmondani… Annyira súlyos lenne a sérülésem? Lehetséges, hogy… bele fogok halni? – akadt a lélegzet a tüdőmben, mire Edward hangja hevesebb lett. – Nem, nem, dehogy is. Dehogy fogsz belehalni – éreztem meg az ujjait a fejem tetején. A jóleső simogatás miatt örültem, hogy nem macskává változtam, mert akkor szégyenszemre dorombolással is hangot adtam volna az érzéseimnek. Halk kuncogást hallottam a fejem fölül, mire bosszús szusszantás hagyta el az orromat.

Magamban sziszegtem, és a lábaim meg-megrándultak, ahogyan Carlisle kitisztította a sebemet. Edward keze nem hagyta abba a cirógatást, és nyugtatóan beszélt hozzám közben. Szerencsére, hamar túl voltunk ezen a fázison, és az új kötés feltevése már nem járt fájdalommal.

– Jól van, pihenj tovább! – paskolta meg Carlisle a nyakamat, aztán elhagyta a szobát. Edward megkerülte az ágyat, és a földre térdelve letelepedett mellém. Furcsa volt, hogy nem a megszokott mézarany tekintet néz vissza rám, hanem egy vörös szempár.

Elmondod, hogy mi a baj velem? – kérdeztem újra figyelemelterelésként, mikor láttam, hogy Edward arca megfeszül az önkéntelen gondolatok miatt a fejemben. Utáltam, hogy ha megnyitom előtte az elmémet, akkor mindent hall, nem pedig csak azt, amit el akarok mondani. Nem akartam, hogy apróságok miatt érezze rosszul magát. Igyekeztem nyugodt maradni, hogy Edward lássa, higgadtan tudom majd fogadni, bármit is titkol.

– Nincsen semmi baj. Ahogy mondtam az este, az a lényeg, hogy életben vagy. Minden más csak mellékes – próbált meg kitérni a válaszadás elől. Halk morgást hallattam jelezve, hogy bosszant a hallgatása.

Ha velem kapcsolatos, jogom van megtudni! – próbálkoztam, de mindhiába. – Ha nem mondod el, akkor csak szörnyűségekre fogok gondolni, és idegesítem magam azon, hogy nem tudom, miért is vágtok ilyen fancsali képet a közelemben – próbáltam meg elővenni a lehető legdurcásabb hangomat gondolatban. Edward arca megfeszült, és szinte láttam a lelki szemeim előtt, ahogy a kerekek a fejében forogni kezdenek, hogy mérlegelhesse, mi a jobb – ha a tények miatt aggódom, vagy ha rémképek miatt. Végül az első mellett döntött.

– Rendben… Rendben, de ígérd meg, hogy nem borulsz ki – fúrta a pillantását az enyémbe.

Mondd már, mert ettől a tudatlanságtól fogok kiborulni! – türelmetlenkedtem.

– A sebed elég nagy és… – sütötte le Edward a szemeit. – Nem csak felületi sérülés. Jade kitépett belőled egy darabot.

De… Mi gyorsan gyógyulunk. Meggyógyulok… ugye? – A belső hangom még a magam számára is túl ijedtnek tűnt.

– Igen, meg fogsz gyógyulni, de… A folyamat lassabb, mint Carlisle várta. Talán, mert túl mély a sérülésed, és a hús nem tudja reprodukálni önmagát – kezdett magyarázatba Edward, de én nem igazán értettem, hogy ez mit is jelent. Kissé zúgó fejjel bámultam rá kérdőn, mire aprót rázott a fején. – Be fog gyógyulni a sebed, de lehet, hogy megmarad a nyoma.

Sebhelyem lesz? – rándult meg az orrom.

– Igen – bólintott. – Valószínűleg.

Ha így néztek rám, akkor nem lehet túl szép… – próbáltam megemelni a fejemet, de Edward kezei visszanyomta a párnára.

– Ne mocorogj!

De látni akarom! – ellenkeztem.

– Nem számít, hogy néz ki. A lényeg, hogy nyugton kell maradnod, hogy mihamarabb rendbe gyere. – Edward úgy beszélt hozzám, mint egy gyerekhez.

De… – próbálkoztam újra a tiltakozással, aztán látva az arcát feladtam. Sértődötten lehunytam a szemeimet, miközben próbáltam elképzelni, milyen lehet egy sebhely. Jasper harapásnyomai nem voltak olyan szörnyűek. Egyedül az állán volt egy nagyobb heg, ami valószínűleg azért lett csúnyább, mint a többi, mert nem csak megharapta egy vámpír, hanem kihasított a testéből egy darabot. Olyan lesz vajon az enyém is? Vagy még rondább? Mi lesz, ha túl csúnya? Ha Edward undorodni fog tőle? Mi lesz, ha…

– Ezt azonnal hagyd abba! – csattant fel Edward dühösen, kizökkentve az önmarcangolásból. Ahogy megéreztem a két hideg kezet a pofám két oldalán, felnéztem. – Szeretlek, bárhogy is nézel ki. Szeretlek emberként, szeretlek farkasként. Szeretnélek, ha egy mázsát nyomnál, és akkor is, ha nem lennél alakváltó, megöregednél, és tele lennél ráncokkal. Hogy hiheted, hogy egy sebhely miatt ez az érzés megváltozna? – A vörös szemek mérgesen és csalódottan szegeződtek rám.

Én nem… Én… – szégyenkezve próbáltam megmagyarázni az érzéseimet, de mire összeszedtem volna a gondolataimat, megzavart a kopogás a földszinten. Hallottam, ahogy valaki kinyitja az ajtót, és önkéntelenül izgatott lettem a látogatók miatt. Edward felsóhajtott, aztán felállt az ágy mellől, és a sarokba húzódott.

– Szia! – dugta be elsőként Benji a fejét a kis résen, aztán belépett az ajtón. A szoba egyik pillanatról a másikra zsúfolttá vált. Az egész falka itt volt, és ami a legjobban meglepett, Juliette is eljött. Nyugtalanul mozdítottam meg a lábamat. Vajon, Edward elmondta a teljes igazságot? Biztos, hogy nem haldoklom? Más esetet nem nagyon tudtam volna elképzelni, ami miatt Daniel megengedné a bevésődésének, hogy átlépje egy vámpírház küszöbét.

– Semmi baj… – hallottam meg Edward hangját a háttérből.

– Mi történt? Fájdalmai vannak? – Jonathan sötétbarna tekintete aggódva szegeződött rám.

– Nem, csak… Azt hiszi, hazudtam, és meg fog halni. – Edward cipője halkan koppant, ahogy tett egy lépést előre. Tudtam, hogy mellettem akar lenni, de nem szeretné irritálni a szobában lévőket.

– Miért hisz ilyen butaságokat? – ráncolta össze a homlokát a volt alfám.

– Elhoztatok egy embert az otthonunkba… – magyarázta meg Edward, mire Daniel lesütötte a szemeit.

– Ha akartam volna sem tudtam volna otthon tartani. Aggódott érted – szólalt meg végül. Jól esett, hogy ennyire törődnek velem mindannyian még úgy is, hogy már nem tartozom hozzájuk ténylegesen.

– Igen, és mind pontosan tudjuk, mi történt – lépett közelebb Benjamin. Azt hittem, hogy az ágyamhoz jön, de végül megkerülve azt Edward elé lépett. Idegesített, hogy nem tudok felemelkedni, és nem látom, mi történik. – Én… örülök, hogy Isabella által családtag lettél. – A szívemmel a torkomban próbáltam hallgatózni, de hirtelen csend lett.

Mi történik? – kérdeztem, de nem kaptam választ. Igyekeztem lejjebb csúszni az ágyon, hogy az új szekrény tükrében lássak valamit, és mikor sikerült, visszafojtott lélegzettel néztem a szemeim elé táruló képet. Benji Edward felé nyújtotta a kezét, aki legalább olyan döbbent képet vágott, mint amilyen az enyém lett volna, ha emberi alakban vagyok, aztán a hófehér ujjak megragadták a vörösesbarna kezet, és megrázták. Ami ezután történt, attól a szemeim megteltek könnyekkel. Benjamin a kézfogást tartva, szabad karjával megölelte az én Edwardomat, és finoman megcsapkodta a hátát, mintha egy régi barátot vagy egy testvért üdvözölt volna.

Ahogy Benjamin hátra lépett, a szoba felbolydult, én pedig megilletődve néztem végig a tükörképjelenetet remélve, hogy ez nem csak egy álom, vagy egy a fájdalomcsillapítók okozta hallucináció. Jonathan és Aidan egy egyszerű, de mégis sokat jelentő kézfogással köszöntötték Edwardot, míg Juliette gyorsan odarebbent hozzá, és egy puszit nyomott az arcára – hirtelen sült csirke illat ütötte meg az orromat, amitől a gyomrom mocorogni kezdett, de jelen pillanatban ez egy cseppet sem érdekelt. Láttam Juliette-en, hogy fél, de mégis sikerült legyőznie az előítéleteit. Daniel felé pillantottam, aki megfeszülő testtel állt az ajtóban. Fél pillanatra a tekintetét az enyémbe fúrta, aztán sóhajtott egyet, és követte a testvérei példáját. Ahogy mind visszatértek a látóterembe, Edwardot figyeltem a tükörben. Még mindig meglepett volt az arca, de láttam rajta valami új érzelmet is – meghatottság, elégedettség, nem igazán tudtam volna pontos nevet aggatni rá.

– Hogy érzed magad? – törte meg a csendet Jonathan.

– A történtekhez képest jól – felelt helyettem Edward. Hálásan megcsóváltam a farkamat, hogy megköszönjem a tolmácsolását. Aidan válla felé pislogtam, mire folytatta. – Azt szeretné tudni, hogy te jól vagy-e… – intett a fejével felé, aztán az ágyhoz sétált, és leült mellém.

– Persze, ez semmiség – legyintett Aidan. – Holnapra már a helye sem látszik. És megérte… – csillantak meg a szemei. Kérdőn böktem meg az orrommal Edward kezét, aki belefeledkezett a bundám simogatásába.

– Bocsánat… – köszörülte meg a torkát zavartan. – Isabella azt kérdezi, hogy érted ezt.

– Saore beszélt! – felelt Aidan helyett Benjamin lelkesen, mire Daniel az oldalába könyökölt. – Na, most meg mi van? – dörzsölte meg felhúzott orral a fájó helyet. Izgatottan próbáltam feljebb emelni a fejemet. Annyira kellemetlen érzés volt, hogy nem értik, mit mondok, pedig ezernyi érzés öntött el hirtelen, amiket Edward nem tudott volna szavakba foglalni.

– Miután hazamentem sérülten, megszólalt. Azt hiszem, megijedt, hogy én is… – Aidan hangja elakadt. Tudtam, hogy mire gondolhat – hogy Saore megijedt, hogy őt is elveszítheti.

– Isabella… Mi – javította ki magát Edward. – örülünk neki, hogy a kedvesed jobban van. – Aidan halványan elmosolyodott.

Kérdezd meg, mit tudnak Joshuáról! – kértem Edwardot. Még mindig reménykedtem benne, hogy végül jól dönt, és hazamegy a családjához, de ahogy a fiúk arcáról leolvastam a választ, ez nem történt meg.

– Próbáltam kapcsolatba lépni vele farkasként, hátha beenged a fejébe, de semmi… – rázta meg a fejét Jonathan. – Lehet, hogy már túl messze járnak ahhoz, hogy kommunikálni tudjak vele – komorultak el a vonásai. Nem tudtam, hogy melyiknek örülnék jobban, ha Joshua és Jade feladták volna az ellenünk szőtt terveket, és elmentek volna a világ másik végére, vagy ha a közelben tartózkodnának, és Josh direkt nem nyitná meg az elméjét előttünk.

– Nem hiszem, hogy elmentek – szólalt meg Edward. – Most, hogy Jade tud Mariáról, már nem csak rajta akar bosszút állni. Mi bújtattuk, minket is meg akar büntetni.

Ezt a fejében láttad? – kérdeztem, mire csak egy apró bólintást kaptam válaszként.

– Visszamegyünk járőrözni. A közelben leszünk, és farkasalakban maradok, hogy Isabella tudjon üzenni nekem, ha bármi történne – lépett közelebb Jonathan. Leguggolt az ágy mellé, és óvatosan megfogta a mellső lábamat. – Gyógyulj meg! – Vakkantottam egyet halkan, aztán megnyaltam a kezét.

– Ezt neked hoztam – nyújtotta Juliette Edward felé a kezében tartott kosárkát, miközben rám nézett. Ismét megéreztem a csábító illatot, és hangosan megkordult a gyomrom. A szobában mindenki elmosolyodott. – Sült csirke, a kedvenced. Bedörzsöltem azzal az isteni fűszerkeverékkel, amit szeretsz – mosolygott rám. Csaptam egy párat a farkammal, és lihegve szimatoltam a levegőbe.

Csirke, csirke, csirke – motyogtam magamban lelkesen, miután Edward becsukta a hálószoba ajtaját a többiek távozása után.

– Miért nem szóltál, hogy éhes vagy? – nyitotta fel a kosarat, és egy nagy tálat emelt ki belőle.

Mert eddig nem voltam – vontam meg képzeletben a vállamat. – De most, ide vele! – próbáltam meg feltápászkodni, de nem igazán akart sikerülni. – A fészkes fenébe! – csattantam fel idegesen.

– Hé, hé, kisasszony! Lehet, hogy most beteg vagy, de azért csak kulturáltan… – nyomott egy puszit az orromra Edward mosolyogva. A kezébe emelte az egyik csirkecombot, és fintorogva megszaglászta. – Ezt te tényleg szereted? – húzta el a száját olyan undorral, mintha az öcsém koszos pelenkáját nézegetné éppen.

Még szép! – Ahogy a tüdőmet betöltötte a hús illata, összegyűlt a nyál a számban, a farkam pedig eszeveszett gyorsasággal csapkodta az ágyat. Edward felém tartotta a combot, én pedig kinyitva a számat ráharaptam. Hangosan nyammogva faltam az ételt újabb és újabb falatokat kérve. Mikor elfogyott az utolsó húsdarab is, a nyelvemmel körbenyaltam a számat, aztán elégedetten visszafeküdtem a párnára. – Mi az? – kérdeztem zavartan, mikor észrevettem, hogy Edward szemei furcsán csillognak.

– Ez most… olyan jó volt – nyögte ki.

Hogy láttad, amint a húscafatok kipotyognak a számból, mert fekve kell ennem? – kérdeztem hitetlenkedve.

– Hogy gondoskodhattam rólad – hajtotta a fejét a nyakamra, így szinte egyenesen a fülembe beszélt. A hangja lágyan zsongott elbódítva az elmémet egy kissé. – És hogy a családod sem utál már… Annak ellenére, amit tettem… – éreztem meg a komor felhangot, ami hirtelen kijózanított.

Mit tettél?

– Veszélybe sodortalak. Bajod esett miattam.

Ez nem a te hibád! – ráztam meg a fejem, mire Edward felemelkedett rólam.

– Nem kellett volna otthagyjalak – sütött a bűntudat a vörös szemekből.

Én mondtam, hogy menj! Valakinek el kellett vinnie az öcsémet…

– Tudom, de másképp kellett volna megoldani. Úgy, hogy ne kerülj veszélybe közben – tiltakozott. Felsóhajtottam – Edward mindig is jó volt saját maga marcangolásban.

Megmentettél minket. Ha nem így cselekszel, lehet, hogy még mindig ott ülnénk a hegyekben. Vagy még rosszabb… – borzongtam meg. – Inkább nekem lenne okom a lelkiismeret-furdalásra – sóhajtottam fel. Igaz, hogy csak egy fél percig, de megfordult a fejemben, miután Edward megitta a vért, hogy képes lesz-e uralkodni magán. Akartam hinni, hogy elég erős, mégis ott volt bennem az a halovány kétely, amit nem lett volna szabad éreznem.

– Ha nem érezted volna, kételkednék az épelméjűségedben – felelt a gondolataimra Edward. – Vámpír vagyok. Sosem lesz mellettem senki tökéletes biztonságban. Nem… nem garantálhatom, hogy nem veszítem el önmagamat.

Már bebizonyítottad, hogy elég erős vagy. – Edward szégyenkezve hajtotta le a fejét a tenyerébe, és megdörzsölte az arcát.

– Volt egy másodperc, mikor a kételyeid nagyon is reálisak voltak – ismerte be, aztán ismét felnézett rám. – Annyira közel voltam ahhoz, hogy… – Az iszony újra uralma alá vette Edward vonásait, de most nem a csirke okozta, hanem a saját önutálata.

De nem tetted meg! És ez a lényeg! Még a falka is belátta, hogy milyen erős vagy… Hogy különleges vagy… – fel akartam emelkedni, de fájdalom nyilallt a hasamba. Edward riadtan nyomott vissza a párnára.

– Mondtam már, hogy ne mozgolódj!

Akkor gyere közelebb! – kértem, és mikor Edward engedelmeskedett, hozzádörzsöltem az orrom oldalát az arcához. Most sajnáltam a legjobban, hogy nem emberi alakban vagyok, mert mindennél jobban meg akartam csókolni a hűvös ajkakat.

– Kívánságod számomra, parancs! – húzódott el tőlem Edward. Két keze közé fogta a fejemet, aztán előrehajolt, és a száját az enyémre nyomta. Igyekeztem minél jobban összepréselni az álkapcsomat, hogy ne érezze kellemetlennek a leheletemet, de úgy tűnt, őt ez egy cseppet sem foglalkoztatja. Végigsimított a nyakamon, aztán a fülemhez hajolt. – Igyekezz meggyógyulni, és akkor addig csókollak majd, amíg csak bírod szusszal… – suttogta, mire izgatott borzongás futott végig rajtam. A pillanatot egy hatalmas csattanás zavarta meg, amit kiabálás követett. Alice hangja rettentően dühösnek tűnt, de nem értettem, hogy mit mond, mert szörnyen hadart. Kérdőn néztem Edwardra, aki fáradtan kiengedte a levegőt a tüdejéből, aztán felállt mellőlem. – Pihenj, mindjárt visszajövök! – ígérte.

Odalentről még mindig vitatkozás hallatszott, de nem igazán figyeltem oda rá. Bármennyire is embertelennek hangzott, nem bántam volna, ha Alice örökre elhallgattatja Mariát. A tekintetem véletlenül visszavándorolt a tükörre, ami által leselkedtem az előbb. Egy hófehér farkas nézett velem szembe. Furcsa érzés volt, mivel eddig csak a többiek szemén át, vagy egy-egy pocsolya homályos visszatükröződéseként láttam magam ilyen alakban.

Kinyújtottam a nyelvemet, mire a tükörfarkas is ugyanezt tette. Magamban felnevettem, mikor rájöttem, hogy egy pillanatig megfordult a fejemben, talán másképp fog cselekedni… Hogy talán, az a farkas, nem is én vagyok…

Aztán a pillantásom az oldalamat fedő kötésre esett, és újra elöntöttek a bizonytalan gondolatok. Látnom kellett, mire számíthatok. Fel kellett készítenem magam lelkileg rá, hogy minél hamarabb elkezdjek beletörődni, talán, örök nyomot hagytak rajtam. Tudtam, hogy gyorsan kell cselekednem, amíg a lenti balhé lefoglalja Edwardot, mert ha észreveszi, mire készülök, úgyis megakadályozza. Hangosan dúdolni kezdtem magamban, hátha az elnyomja a gondolataimat, aztán óvatosan megmozdultam.

Eltartott egy jó ideig, míg összeszorított szájjal feltornáztam magam ülő helyzetbe – az ágy kissé megnyikordul a súlyomtól. A belső hangom magassá és enyhén hamissá vált, ahogy a sebem húzódni kezdett. Hátrafordítottam a fejemet, és a ragtapasz szélét a fogaim közé vettem. Egy mély levegő után téptem le magamról a gézt, és a fájdalomtól halk vonyítás hagyta el a számat.

Sokkosan bámultam a tükörképemet, fel sem fogva, hogy kicsapódik az ajtó, és a fél Cullen család Edwarddal az élen aggódó arccal ront be.

– Isabella, az istenért, mi a fenét csináltál! – A szeretett hangba egyszerre keveredett rémület és bosszúság.

Ez… ilyen marad? – nyögtem ki gondolatban. Carlisle mellém lépett, hogy új kötést tegyen rám, de morogva löktem arrébb a kezét. A sebem tenyérnyi nagyságú volt. A széleknél már kezdett varosodni, de a tetejére növő új bőrréteg úgy nézett ki, mint egy kiszáradt papirusztekercs.

– Még nem gyógyult be. Lehet, hogy holnapra teljesen eltűnik. Vagy hogy emberi alakban nem is látszik… – próbált Edward megnyugtatni, aztán hevesen rázni kezdte a fejét, mikor észrevette a fejemen átsuhanó tervet. – Nem, nem, Isabella!

Látnom kell! – határoztam el. Muszáj volt tudnom, hogy emberként milyen lesz a sebem látványa. Hallottam Edward kiáltását, de a testem azonnal megrázkódott. Sokkal lassabb és fájdalmasabb volt az átalakulás, mint korábban, de végül az emberi arcom bámult vissza rám a tükörből sápadtan. Carlisle azonnal lehajtotta a fejét, míg Jasper és Emmett a plafont kezdték bámulni – valószínűleg, vérezhettem, mert láttam, hogy visszatartják a lélegzetüket. Alice a szekrényhez lépett, és egy törölközőt vett elő belőle.

– Nem – emeltem fel a kezemet, ahogy körbe akart tekerni vele. Edward még mindig az aggodalomtól dermedten állt az arcomat fürkészve, mikor felnéztem rá. Fájt az oldalam, de nem volt annyira vészes, mint számítottam rá. – Segíts oda a tükörhöz! – nyújtottam ki felé a karomat elpirulva. – Kérlek…

– Őrült vagy! – hunyta le a szemét egy pillanatra fájdalmasan – mintha csak ő érezte volna a kellemetlen húzódást a bordái fölött –, aztán hozzám lépett. Olyan óvatosan, mintha csak egy szappanbuborékot érintett volna, az egyik karját a lábaim alá csúsztatta, a másikkal pedig megtámasztotta a hátamat, majd felemelt. Lassú léptekkel indult a tükör felé, aztán mikor odaértünk, intettem neki, hogy tegyen le.

Félve pillantottam fel, aztán elszörnyedve bújtam ismét a szemhéjam védelme mögé. A sebemből egy kissé szivárgott a vér, valószínűleg az átváltozásnak köszönhetően, de a ráncos, barnás színű bőrfelület így is tisztán kivehető volt.

– Nem olyan szörnyű, mint amilyennek elsőre tűnik. – Edward ajkai a halántékomhoz nyomódtak.

– Csak olyan, mintha egy múmia lett volna a donorom egy bőrátültetésnél – fúrtam a fejem Edward mellkasába, miközben az oldalam lüktetni kezdett.

– Maximum egy nagyon csinos múmia… – Edward kinyújtotta Alice felé a karját, és átvéve tőle a törölközőt úgy tekerte a derekamra, hogy a széle ne érjen fel a sebemig. – Gyere! – irányított az ágy felé. Csak akkor döbbentem rá, hogy félmeztelenül tartózkodom egy szobában négy férfival, mikor végre újra lefeküdtem. A karjaim felemelkedtek, hogy összefonódjanak a mellkasom előtt, de mire megtehették volna, újabb törölköző terült rám elfedve felül is a kínos részleteket.

– Újra felszakadt… – csóválta meg Carlisle a fejét, miután leült az ágyra, hogy megvizsgáljon.

– Változzak vissza? – kérdeztem, miközben még mindig a szemeim előtt lebegett annak a ronda hegnek a látványa. Amint nem lesz szükségem kötözésre, soha többé nem láthatja senki sem – határoztam el.

– Nem, most már ne. Az ide-oda alakulásodtól csak még tovább tart, amíg begyógyul teljesen – tett új kötést rám Carlisle. Éppen visszahelyezte az orvosi táskájába a gézt és a ragtapaszt, mikor odalentről a testvérem sírása és üvegcsörömpölés hallatszott. Felfogni sem volt időm az egészet, a szobában máris egyedül maradtam. Idegesen nyomtam fel magam ülő helyzetbe, miközben hallgattam az öcsém üvöltő hangját. Fogalmam sem volt, mi is történhetett, de azt hallottam, hogy odalent elég nagy a zűrzavar. Már éppen azon voltam, hogy felkelek, mikor Edward megjelent az ajtóban. Az arca feszült és ideges volt.

– Mi történt? Jól van a testvérem? – kérdeztem azonnal.

– Semmi baja, csak megijedt – felelte idegesítően szűkszavúan.

– De mitől? Jade? – hagyott ki egy ütemet a szívem. Edward megrázta a fejét, mire megkönnyebbülten felsóhajtottam. – Akkor? Az istenért, Edward ne kelljen már mindent harapófogóval kihúznom belőled! – csattantam fel dühösen.

– Rosalie éppen az öcséddel volt elfoglalva, mikor Maria fellökte Esmét, és kivetette magát az ablakon.

– Megszökött? – Újabb pánikroham söpört végig rajtam. Nem akartam belegondolni, hogy mit tehetne egy jó ideje éhező nomád vámpír, ha beszabadulna Forksba.

– Igen, de Jasperék utána mentek. Elkapják – próbált megnyugtatni Edward.

– De miért szökött meg, nem értem – ráztam meg a fejem.

– Jade úgy hiszi, velünk van. Minket fog megtámadni először. Maria pedig nem akart itt lenni, mikor ez bekövetkezik. Alice ezért is ugrott neki többek között odalent az előbb – magyarázta Edward a hajába túrva. – Ha továbbra is velünk marad, két dolog történhet… Jade valahogy végez velünk, és akkor Mariának is annyi. – Megborzongtam a gondolattól. – De ez nem fog bekövetkezni… – tette hozzá gyorsan Edward. – Vagy mi végzünk Jade-del, és ezután Alice félreteheti Mariát az útból.

– A vége így is, úgy is ugyanaz, az ő szempontjából – értettem meg. – Szólok… – kezdtem volna, aztán hangosan csattant a kezem a homlokomon, mikor fejbe vágtam magam. – Hogy az a jó édes… Mi a fenéért nem tudok megülni a hátsómon? Egy hülye, idióta…

– Isabella! – Edward figyelmeztető hangja zökkentett ki a káromkodásból.

– Így nem tudok szólni Jonathannak – mutattam végig magamon. Edward megforgatta a szemeit, de nem mondta ki az „én megmondtam, hogy…” kezdetű mondatot.

– Telefonálok egyet La Push-ba – vette elő a mobilját, miközben én még mindig különböző válogatott sértéseket vágtam a saját fejemhez gondolatban. Örültem, hogy Edward most már nem hallja őket, és így nem tud rám szólni. Megérdemeltem volna, hogy valaki felpofozzon. Nagyon jól tudtam, hogy milyen veszélyes helyzetben vagyunk jelenleg, de nekem csak azon járt az eszem, hogy milyen heg marad rajtam. Egy idióta, hiú liba vagyok! – emeltem fel a párnát a fejem mellől, és az arcomra nyomtam.

30. fejezet

Mellékhatás

Edward gyors telefonhívása La Push-ba, nem igazán nyugtatott meg. Egyfelől, zavart, hogy semmit sem látok és hallok abból, ami az erdőben történik, pedig most örömmel osztottam volna meg a gondolataimat Jonathannal. Másfelől, aggódtam Jasperék és a forksi emberek életéért. Maria veszélyesebb volt, mint egy egész terroristacsoport – nem csak a vámpírléte miatt, hanem mert semmit sem számított neki az emberélet.

Igaz, nem sok forksi embert ismertem, de még a legnagyobb ellenségemnek sem kívántam volna, hogy összefusson Mariával, nemhogy olyanoknak, akik soha semmit sem ártottak nekem. Akit a legjobban féltettem, az Russel volt. Nem volt túl sok valószínűsége, hogy pont ő fusson össze a végzetével, mégsem tudtam kiverni a fejemből a rémképet.

Miután Edward befejezte a beszélgetést, elkértem tőle a mobilját, hogy bocsánatot kérjek a parti elmaradása miatt, és hogy Russel hangját hallva megnyugodjak, de csak a nagymamája által tudtam üzenni neki. Azt mondta, hogy Russel éppen a fürdőszobában van, de szinte biztos voltam benne, hogy csak letagadtatja magát. Igazából, nem is csodáltam…

Azt hitte, hogy átvágtuk – tudtam, milyen fájdalmas érzés magányosnak lenni, remélni, aztán csalódni. Elmondtam a mamájának, hogy balesetem volt, megsérültem, és megkértem, hogy adja át a bocsánatkérésünket Russelnek, de ennél többet jelenleg nem tudtam tenni. Így is túl sok gondom volt, ezért inkább későbbre halasztottam az üggyel kapcsolatos problémázást.

Visszaadtam a telefont, és kikísértettem magam a mosdóig pár emberi percre, de már ez is teljesen kimerített. Miután végeztem, megkönnyebbülés volt visszadőlni a párnámra. Edward mellém ült, és a hajammal játszadozott, de biztos voltam benne, hogy gondolatban teljesen máshol jár. Megfogtam a kezét, a számhoz húztam, és egy puszit nyomtam rá, mire kérdő-meglepettséggel nézett rám.

– Ezt meg miért kaptam? – érdeklődött. Mikor válaszként megvontam a vállamat, elmosolyodott, lehajolt hozzám, és egy csókot nyomott a számra. Ahogy el akart húzódni, ösztönösen kaptam utána. Most, hogy végre emberi alakban voltam, és volt szerencsém fogat is mosni, már nem volt miért visszafognom magam. Ujjaim a tarkójába kapaszkodva visszahúzták őt hozzám.

– Azt mondtad, addig csókolsz, amíg bírom szusszal – emlékeztettem a korábban tett ígéretére, miközben a nyakát cirógattam. Legnagyobb megelégedésemre aprót borzongott. Már azt hittem, hogy nyert ügyem van, mikor visszanyomott a párnára.

– De még nem gyógyultál meg. – Sértődötten húztam össze a szemöldökömet.

– De már jobban érzem magam – tiltakoztam, mire felkuncogott.

– Hazudós… – felelte, de azért visszahajolt hozzám, és finoman megcsókolt. Ez végre pont olyan elmélyült és hosszú csók volt, amire már jó ideje vágytam. Elégedetten sóhajtottam fel, mikor jó pár perc után tényleg elfogyott a levegőm.

– Azt hiszem, ezzel teljesítettem az ígéretemet – bólintott Edward elégedetten.

– Szóval, csak amiatt csókoltál meg? – duzzogtam. – Akkor legközelebb nem is kell… – fordítottam oldalra a fejemet.

– Mondtam már, hogy édes vagy így morcosan? – derült rajtam jót Edward.

– Hé, én nem is… – kezdtem volna vitatkozni vele, mikor hirtelen a nyitott ablakon keresztül ismerős illat szállt felém. Hitetlenkedve néztem Edwardra, aki szintén döbbenten meredt rám.

– Itt maradsz! – pattant fel mellőlem, és mielőtt tiltakozni kezdhettem volna, magamra hagyott. Sziszegve tornáztam magam talpra, megkötöttem a derekamon a hálóköntösömet, és a bútorokba kapaszkodva elcsoszogtam az ablakig. Mire odaértem, Edward és Carlisle már az erdő szélén álltak, miközben a fénylő alak egyre közelebb ért. Fél percbe sem telt, hogy kivegyem a körvonalait. Az ujjaim olyan erővel szorították az ablakkeretet, hogy letört róla egy darab. Muszáj volt kimennem, hogy segítsek. Nem hagyhattam Edwardot és Carlisle-t egyedül szembeszállni Jade-ékkel. Elindultam az ajtó felé, de mielőtt elértem volna, kinyílt, és Rosalie állt a küszöbön.

– Edward azt mondta, ne engedjelek kimenni – jelentette ki. Nem úgy tűnt, mintha parancsot kaptam volna, ezért igyekeztem nyugodtan válaszolni a lehetőségekhez képest.

– Ketten vannak három ellen – foglaltam össze Rose szemébe nézve. – Segítenem kell!

– Kettő az egy ellen, és még járni sem tudsz rendesen… – húzódtak a vörös ajkak gunyoros mosolyra, de még mielőtt kijöhettem volna a sodromból, a női kéz a magasba emelkedett, és csendre intett. – Hallgasd…

Lehunytam a szemem, és próbáltam koncentrálni. Odalent Esme egy dalt dúdolt a testvéremnek, hogy megnyugtassa őt – és valószínűleg, saját magát is. Hallottam a babagőgicsélést és az apró szív dobogását. A szél zúgott odakint, és valószínűleg eső közelgett megint, mert a madarak ahelyett, hogy énekeltek volna, teljesen csendben voltak. Aztán megértettem, hogy Rosalie mire célzott. Odakint az erdőben csak egyetlen egy szívhang közeledett felénk.

– De miért? – ráztam meg értetlenül a fejemet.

– Miért jönne egyedül? Fogalmam sincs. Talán a társai rájöttek, hogy zizzent, és magára hagyták – vonta meg a vállát Rose. Először azt hittem, hogy teljesen érdektelen a témával kapcsolatban, de aztán a szemeiben megláttam a dühös szikrázást. Tettem egy lépést az ajtó felé, de a pillanat törtrésze alatt közvetlenül előttem termett. – Mint mondtam, Edward azt mondta, hogy ne engedjelek ki.

– Ha vissza akarsz tartani, ahhoz meg kell ölnöd – fúrtam a tekintetem a sötétarany szemekbe.

– Ha megengeded, nekem lenne egy kevésbé fájdalmas javaslatom is – mosolyodott el, aztán mielőtt egy szót szólhattam volna, egy könnyed mozdulattal felkapott. Döbbenten kulcsoltam át a karjaimmal a nyakát, mikor elindult velem lefelé a lépcsőn, és egyenesen a kijárati ajtóhoz ment.

– Rose… – Esme a nappali bejáratában állt karjában az öcsémmel, és aggódó arccal nézett ránk.

– Edward azt mondta, hogy nem mehet ki, hát viszem… Mindketten tudjuk, hogy így is, úgy is megtenné. Így csak megelőzöm, hogy baja essen – magyarázta Rosalie, aztán az arcvonásai megkeményedtek. – És ott akarok lenni, mikor az a korcs megkapja a magáét. Ha Eddy-nek valami baja esett volna miatta, én… – pillantott gyengéden a testvéremre. – Nem sokára jövünk – ígérte, de Esme vonásai nem lettek nyugodtabbak. Vetettem egy gyengéd pillantást felé és a testvérem felé, aztán Rosalie elindult velem emberi léptekkel. Hallottam Edward morgolódó-átkozódó hangját, ami megígérte a húgának, hogy ezt még nagyon meg fogja bánni, de ez nem igazán hatotta meg az érintettet. Alig egy perc múlva már ott voltunk az erdőszélen.

– Miért nem tudtok csak egyszer rám hallgatni? – sóhajtott Edward.

– Jól van, jól van. Majd később leverheted rajtam – szakította félbe Rose fejével a fák felé intve, miközben letett engem maga mellé a földre. Jade már túl közel járt ahhoz, hogy most egymásnak essünk emiatt. Edward maga mögé tolt, és védekező pozíciót vett fel a többiekkel együtt. Jade emberi alakja már tökéletesen kivehető volt a számomra is, a kezében tartott fáklya lángja vörösesre festette a haját és furcsa árnyékokat vetített a bőrére. Nem értettem, hogy miért emberi alakban jön, vagy hogy milyen módon jutott át a járőröző farkasokon, de ez jelen pillanatban lényegtelen volt. Csak az számított, hogy itt volt.

Mire észbe kaptam, már ott állt előttünk. Az időjárás is mintha megérezte volna a feszültséget, mert hirtelen a szél abbahagyta a faleveleken játszott szimfóniát. Jade hirtelen megtorpant, mintha észre sem vette volna, hogy ott állunk előtte, és furcsa tekintettel meredt ránk. Kérdőn pillantottam Edwardra, aki összehúzott szemekkel figyelte az ellenséget.

– Valami tényleg nem stimmel vele… – motyogta Carlisle-nak.

– Mi történt? – kérdeztem suttogva, miközben Jade hunyorogva nézett ránk, maga elé tartva a fáklyát.

– Segíthetek… – egyenesedett fel Carlisle legnagyobb meglepetésemre, mire a lángoló fadarab felé csapott. Halk sikkantás hagyta el a számat. Mindig is féltem a tűztől, de a tudat, hogy ez az egyetlen dolog, ami végleg elpusztíthatja azokat, akiket szeretek, még jobban megijesztett.

– Hagyjon békén! – Jade hangja furcsán hisztérikus volt. – Maga tette! Ez maga miatt van! – csapkodott a levegőbe. Carlisle felemelt kezekkel hátrált a hő elől. Értetlenül figyeltem az egész helyzetet, fogalmam sem volt, mi történik. Aztán Jade hirtelen oldalra kapta a fejét, mintha meglátott volna valamit. Igyekeztem kivenni, hogy mi kelthette fel a figyelmét, de a fákon kívül semmit sem láttam.

– Jade… – próbálkozott újra Carlisle. Edward feszülten fürkészte Jade arcát, de volt egy olyan érzésem, hogy ő nem a mozdulataira figyel árgus szemekkel, mint Rosalie.

– Bosszút fogok állni érted – hallottam meg Jade hangját. A tekintete még mindig a semmibe bámult. – Már olyan közel vagyok. Úgy fognak lángolni, ahogyan te is… – markolt szabad kezével a hajába.

– Megőrült? – pislogtam magam elé. Jade viselkedése teljesen irreális volt. Az egyetlen magyarázat, amit el tudtam képzelni, hogy mostanra kattant meg teljesen az őt ért tragédiák miatt. A tűz suhogó hangot adott ki, ahogy Jade hirtelen egész testével balra fordult. Furcsán mozgott, mint mikor egyszer még emberként elaludtam a nyakamat, és nem tudtam oldalra fordítani a fejemet. A mancsok hangosan dobogva csapódtak a földhöz, én pedig azonnal felismertem a tulajdonosukat – Joshua volt az.

Edward keze kinyúlt felém, és még inkább maga mögé húzva hátrált három lépést. Egy másodpercig átfutott a fejemen a gondolat, hogy Josh-tól félt, de aztán Jade hirtelen felkiáltott, és mintha valami láthatatlan ellenséggel küzdene, újra meglóbálta a kezében lévő vastag faágat alig pár centire arra felé csapva, ahol még az előbb álltunk

– Beadta magának az oltást. – Edward hangjára Carlisle aprót bólintott, mintha hirtelen mindent megértett volna.

Rosalie morogva észak felé fordult várva az érkezőt, de a farkas megállt pár méterre tőlünk, és ahelyett, hogy állati alakban maradt volna, visszaváltozott emberré. Még mindig összezavarodva pislogtam a jelenlévőkre, mikor Joshua kilépett a bokrok közül.

– Ne bántsátok! – emelte fel a kezét megadóan, miközben a szemeit Jade-en tartotta. – Nincs teljesen magánál…

– Nem mintha ez bárkit érdekelne – vicsorgott Rosalie. Jade dühösen mordult fel, aztán a fáklyával felé csapva lendült előre. Csak egy fehér villanást láttam, ahogy Rose kitért az ütés elől, aztán hirtelen előre vetette magát, de még mielőtt elérhette volna Jade-et, Joshua közéjük ugrott. Az ordítás fájdalmas volt – azt hittem, hogy Joshuában a neki ütődő test tett kárt, aztán ahogy Rose felpattant, és Josh a mellkasáról a hátára fordult a földön, észrevettem, hogy a bőrén apró, vörös hólyagok vannak – túl közel suhant el a fáklya lángja mellett.

– Scott… – Jade hangja bizonytalan volt, ahogy a fűben fekvő férfira pillantott.

– Segítek rajta és magán is – próbálkozott Carlisle újra. – Megbízhat bennem… – Jade egy másodpercig merev tekintettel bámult rá, és már kezdtem azt hinni, hogy sikerül meggyőzni, mikor az újabb érkezők miatt dühösen mordult fel.

A sötétbarna és a vöröses farkas óvatos mozdulatokkal lépett elő a fák közül, miközben igyekeztek felmérni a helyzetet. Megkönnyebbülten sóhajtottam fel, mikor Joshua a földön mocorogni kezdett, aztán felült, de rögtön el is szállt ez a pillanatnyi érzés, ahogy meghallottam a Jade torkából előtörő halk morgást. Az izmai megfeszültek, mintha át akarna változni, megremegett, de nem történt az égvilágon semmi sem. Felpillantottam Edward arcára – összeráncolt szemöldökkel, elgondolkozva nézte a jelenetet.

– Mi történt? – kérdeztem halk hangon.

– Azt hiszi, hogy átváltozott… – motyogta maga elé válaszként Edward. Jade összegörnyedt testtartással, morogva közeledett a két farkas felé, aztán hirtelen megtorpant, és a fejéhez kapott. Ujjai saskarmokként martak a saját halántékába, miközben az arca eltorzult.

– Maradjatok már csendben! Elég volt! – Sokkolva figyeltem őt, miközben valahogy minden iránta érzett haragom elszállt, és csak a döbbenet maradt. Carlisle-t és Edwardot elnézve, pontosan tudták, hogy mi történik Jade-del, de nekem fogalmam sem volt róla. Persze, mindig voltak őrült dolgai, de ez most más volt. Mintha teljesen elvesztette volna a realitásérzékét.

– Segítsen rajta… – Joshua hangja könyörgő volt. – Kérem, doktor…

– Az oltás az átalakult farkasokra nézve kiszámíthatatlan… A tünetei alapján agyvérzése van. Ha nem tudjuk a nyomást csökkenteni, az végzetes lehet. – Carlisle teljesen nyugodt hangon magyarázott, mintha egy kórházi váróterem melegében közölné a diagnózist.

– Agyvérzés? Az nem lehet, mi… Mi farkasok vagyunk… – rázta a fejét Joshua. Jade kezében megremegett a fáklya, nekem pedig rémképek lebegtek a szemeim előtt arról, hogy mi történne, ha leejtené.

– Látászavar, fejfájás, hallucináció, tarkómerevség – sorolta a látható tüneteket Carlisle, miközben nekem kezdett összeállni a kép – Jade karja, ahogy vaktában csapkod felénk, a hangok, amiket hall, a mozgása…

– Jonathan azt kérdezi, hogy tudsz-e rajta segíteni – tolmácsolta a kérdést Edward, de mielőtt választ kaphattunk volna, Jade ismét felmordult.

– Te mocskos áruló! – hörögte a sötétbarna farkas felé. – Vérszívókkal barátkozol! Nekem nem kell gyilkosok segítsége! Hallgass! – csapott újra a fejére, mintha el akarna csendesíteni egy belső hangot, aztán újabb lépéseket tett Jonathan felé. – Azt érdemled, hogy veled is végezzünk. Miattad halt meg Scott. Mert nem állítottad meg a vámpírokat. Mert… – Jade hirtelen elhallgatott, lehajtotta a fejét, és kezét a mellkasára szorítva zihálni kezdett. Lélegzetvisszafojtva figyeltem, ahogy Joshua lassú mozdulatokkal felkel a földről, és Jade-hez lép.

– Add ide a fáklyát, kérlek… – A hangja halk volt és könyörgő. – Ígérem, hogy nem lesz semmi baj.

– Nem! Végeznünk kell az árulóval! – mutatott Jonathan felé, aki morgással válaszolt neki. – Aztán pedig elpusztítjuk a démonokat is.

– Jade, vége van… – Joshua kinyújtotta a kezét, és finoman végigsimított a női arcon.

– Nem! – Csak a hangos csattanást hallottam, ahogy Jade arrébb csapta a hozzá érő ujjakat, aztán előre vetette magát a farkasok közé. Jonathan és Aidan egyetlen laza mozdulattal ugrott arrébb, és futva megkerülték őt. Rosalie és Carlisle egy másodperc alatt változtattak helyet körbezárva ezzel Jade-et és Joshuát, miközben Edward ahelyett, hogy segített volna nekik, egyre távolabb terelt engem, a lehetséges harc gócpontjától. Más esetben tiltakoztam volna, hogy kivon engem a történésekből, de jelenleg inkább megnyugtatott a tudat, hogy Edward egyre távolabb kerül a lángoktól.

Jade megrázta a fejét, miközben egyre vörösebb arccal kapkodta a levegőt. Carlisle felé eredt, kezében lóbálva az ágat, miközben össze-vissza motyogott magában, de még mielőtt elérhette volna, Carlisle eltűnt a szemei elől – a Jade-et körbezáró alakzat másik oldalára rohant. A kék szempár megzavarodva pislogott maga elé, aztán Jade irányt váltva Rosalie-t szemelte ki újabb célpontnak.

– Rose… Csak nyugodtan… – figyelmeztette fogadott apja őt. Az egész olyan volt, mint egy játék. Jade-nek esélye sem volt, hogy bárkiben kárt tegyen így emberalakban, viszont a többiek sem akartak ártani neki. Ha a fáklya nem lett volna a kezében, már rég lefogták volna sérülések nélkül, de amíg a lángok veszélyesen nyaldosták az ágat, nem akarták senki testi épségét kockáztatni. Rosalie ugyanazt tette, amit Carlisle – helyet változtatott, de nem bontotta fel a kört.

Jó párszor eljátszották ezt, amitől Jade egyre zavarodottabbnak és dühösebbnek tűnt. Nem tudtam, hogy jó ötlet-e még inkább felbolygatni az elméjét, de nem mertem közbe avatkozni. A sebem lüktetve sajgott, és szédülni kezdtem, miközben néztem a szemeim előtt játszódó jelenetet. Belekapaszkodtam Edward karjába – az izmai megfeszülve várakoztak, hátha szükség lesz a használatukra.

– Elég volt! – Jade gyermekien sírós hangon pördült egyet a saját tengelye körül, végül Jonathannal szemközt állt meg. A farkas csak nyugodt tekintettel bámult rá, mintha egyáltalán nem félne tőle. A női arc dühös fintorba torzult, aztán Jade futva indult meg felé.

– Állj! – Jade imbolyogva torpant meg, ahogy Joshua a karjait széttárva ugrott elé.

– Menj az útból! – hangzott a parancs kemény hangon, de az „úttorlasz” meg sem rezzent. – Nem hallod? Menj arrébb! Meg kell öljem! – Jade hangja hisztérikusan magas volt. Aggódva figyeltem őket félve attól, hogy Jade még a végén elveszti a fejét, és valami hülyeséget csinál.

– Nem megyek. Ha valakit meg akarsz ölni, kezdd velem… – fúrta a tekintetét Jade-ébe Joshua. – Elég volt ebből az őrületből. Nem akarom, hogy bajod essen, és azt sem hagyhatom, hogy a testvéreimet bántsd!

– A testvéreidet? Elárultak! Hazudtak neked! – Jade tántorogva kapott a fejéhez, miközben a kezében tartott vastag ág megremegett.

– Lehet… – komorult el Joshua arca. – De szeretem őket.

– Akkor te is áruló vagy! – sziszegte. A fáklya a magasba lendült, mintha bunkósbotként készülne lecsapni, de végül megállt a levegőben. Jade karja reszketve ereszkedett le, miközben másik tenyerét a szájára szorította. A zokogó hangtól összerándult a gyomrom.

– Jól van, semmi baj… – lépett közelebb Joshua kiengedve a tüdejében tartott levegőt, de még mielőtt elérhette volna Jade-et, a fáklya kiesett a női kézből, és egy bokor tövéig gurult lángoló utat hagyva maga után.

Jade rángatózva hanyatlott a földre, miközben Carlisle letépte magáról a pulóverét, és odahajította Rosalie-nak. Ő maga Jade mellett termett egy pillanat alatt, és letérdelve mellé, felhúzta a szemhéját. Rosalie a ruhával püfölni kezdte a lángokat, amik egyre magasabbra csaptak, végül, mikor az anyag is kigyulladt, elhajította.

– Edward, kell a segítséged – pillantott felénk Carlisle.

Tettem egy lépést előre, de Edward keze sorompóként állított meg.

– Maradj itt, kérlek! – nézett rám olyan aggódó szemekkel, hogy nem tudtam mást tenni, csak bólintani. Pár méternyire toporogva figyeltem, ahogyan a lángok teret hódítanak maguknak, miközben Rosalie tehetetlenül elhátrál tőlük. Közben Carlisle a karjaiba kapta Jade-et, és megindult vele a ház felé. Joshua egy lépéssel sem maradt le mögöttük, és Nate-ék is követték őket. Edward, ahogy elhaladt mellettem, vetett rám egy szigorú pillantást. Valószínűleg, úgy találta, hogy a legnagyobb biztonságban akkor vagyok, ha most nem megyek a ház közelébe Jade miatt, de a tűztől is távol tartom magam – vagyis maradok, ahol épp most vagyok.

– Valahogy el kell oltanunk… – sietett Rose kétségbeesve a ház felé. A füst csípni kezdte a szemeimet, így a világ könnyes homályossággá fakult. Az öklömmel dörzsöltem ki a könnycseppeket, és Rosalie után indultam, amint a többiek eltűntek a házban.

– Mit akarsz tenni? – kérdeztem tőle már a garázsban, miközben ő a falat tapogatta. Ijedten rezzentem össze, ahogy az ökle a falba csapott. A kődarabok és a vakolat a földre zuhant, a víz pedig azonnal spriccelni kezdett.

– Ezért Emmett meg fog ölni… – hagyta el egy sóhaj a tökéletes ajkakat. Az egyik sarokból Rose előhúzta a slagot, majd hozzám lépve a kezembe nyomta az egyik végét. – Vidd a furgonhoz! – parancsolt rám. – Elárasztjuk hátul – magyarázta meg. A víz azonnal zúdulni kezdett a kocsi nyitott hátuljába, amint Rosalie a csövön lévő repedéshez tartotta a slag nála lévő végét.

Karjaimmal a kocsira támaszkodva vártam, hogy megteljen a zárt hely, miközben a szemeim előtt a világ újra és újra furcsán mozogni kezdett.

– Isabella? – hangzott fel Rose kérdő hangja, én pedig válaszolni akartam neki, hogy a kocsi még nem telt meg, de már nem jött ki hang a torkomon. Még mielőtt a padlóra zuhantam volna, egy kéz elkapott.

– Azt hiszem, vérzek… – motyogtam elsápadva, ahogy éreztem, hogy lefektetnek a földre.

– Edward! – kiabált Rose hangosan. – Valaki, Isabella rosszul van! – A hívására fél pillant múlva érkezett a segítség.

– Megmondtam, hogy ne hozd ki! – mordult fel Edward, ahogy felemelt a karjába.

– Jó, ezt majd megbeszéljük, miután eloltottam a fél erdőt – lökte ki a slagot Rose a kocsiból, ami idő közben megtelt. Azt már nem láttam, ahogy a vezetőülésre beül, mert Edward elindult velem a ház felé, de hallottam, ahogy felberreg a motor.

– Felszakadt a sebe – felelte valószínűleg egy gondolatra Edward, amikor elhaladtunk az emeleten Jonathan és Aidan mellett, de nem álltunk meg, hogy bővebb magyarázattal szolgáljunk. Alig pár pillanat múlva már az ágyon feküdtem, miközben Edward kihámozott a hálóköntösömből. Más esetben ez izgató hatással lett volna rám, de jelen pillanatban eléggé forgott velem a világ ahhoz, hogy a pír helyett a sápadtság győzedelmeskedjen rajtam.

– Jade? – kérdeztem, csak hogy eltereljem a figyelmemet. Edward óvatosan levette az átázott kötszert rólam, aztán az éjjeli szekrényhez suhant, hogy újat hozzon.

– Carlisle csökkentette a nyomást a koponyájában – felelte. Nem mertem megkérdezni, hogy hogyan, mert mindenféle rémképek jelentek meg már a gondolattól is a fejemben. – Megpróbálja rendbe hozni…

– Mi lesz azután?

– Nem tudom… – rázta meg a fejét Edward komor arccal. – Majd meglátjuk… Az is kérdéses, hogy az ellenanyag mellékhatásai milyen károkat okoztak nála. Ne gondolkozz most ezen! – pillantott fel rám, miközben felragasztotta az új kötést rám. – És most már igyekezz nem mozogni az istenért! Az aggodalomba fogok belehalni a végén – húzta el a száját, mire halványan elmosolyodtam.

– Halhatatlan vagy.

– Eddig én is azt hittem – sóhajtott fel. – De melletted még meg is fogok őszülni… – Összeráncoltam a homlokomat, és már nyitottam a számat, hogy feleseljek, de valószínűleg, sejtette, hogy mire készülök, mert hirtelen előre hajolt, és a szájával betapasztotta az enyémet. Tompán még mintha hallottam volna a földszinten az ajtónyitódást és más zajokat, de végül a vérveszteségnek – Edward szerint, a csóknak – köszönhetően elájultam.

31. fejezet

Jasper terve

Az egy hét alatt, amíg az időmet az ágyban kellett töltenem, azt hittem, beleőrülök az unalomba. Korábban mindig úgy gondoltam, hogy ennyi idő Edward ágyában maga lenne a mennyország, de a körülmények inkább pokollá tették a helyzetet. A sebem szépen begyógyult – bár az undorító heg megmaradt –, Edward mégis úgy bánt velem, mintha porcelánból lennék. Akkor szakadt el bennem a cérna, mikor este nyolc órakor szépen betakargatott, egy olyan csókot nyomott a homlokomra, amilyet az apámtól várnék el, aztán közölte, hogy ideje aludni. Dühösen rugdostam le magamról a takarót, miközben Edward úgy pislogott rám, mint aki azon elmélkedik, elég pár szem nyugtató nekem, vagy hívja a fehér köpenyeseket.

– Mi a baj? – nézett rám aggódó szemekkel. – Ha meleged van, vagy fázol, állíthatok a fűtésen… Vagy még éhes vagy? Hozhatok fel valami…

– Alice-t akarom! – szakítottam félbe határozott hangon.

– Valami női baj van? – ráncolta össze a szemöldökét, miközben önkéntelenül a levegőbe szimatolt. Elvörösödtem és az idegtől megrándult a szám.

– Alice-t akarom! Most! – ismételtem meg. – Nézd, Edward… Szeretlek, de ha most nem mész ki, és nem hívod ide Alice-t, akkor sikítani fogok – közöltem vele. Napok óta alig beszéltem mással Edwardon kívül. Esme egyszer behozta az öcsémet, valamint Carlisle kétszer kicserélte a kötésemet – egyébként, Edward csinálta, amíg szükséges volt a kötözés, mert az apja a legtöbb idejét La Push-ban töltötte Jade-et ápolva –, és kezdtem úgy érezni magam, mint egy kalitkába zárt madár, akitől elvették a szabadságát.

Az is idegesített, hogy fogalmam sem volt róla, mi történik a szobán kívül. Edward elmesélte, hogy Rosalie eloltotta a tüzet. Állítólag a tűzfészek mellett felmászott egy fára a jeeppel a kezében, és a benne lévő vizet fentről ráöntötte a lángokra. Mikor megkérdeztem tőle, hogy Jade hogyan jutott át Nate-ék őrjáratán, akkor pedig gyorsan elhadart valamit arról, hogy Ouray pánikba esett, mikor látta az alfája őrületét, és elmenekült, a farkasok pedig az ő illatát érezték meg először, és őt követték, mialatt Jade a Cullen ház közelébe jutott.

Azt pedig magam hallottam a farkas-képességeimnek köszönhetően, hogy négy nappal ezelőtt Jade-et átszállították La Push-ba, mert nem akarták, hogy mikor magához tér, egy házban találja magát azzal a vámpírral, aki megölte a vőlegényét – Mariát ugyanis, Jasper, Emmett és Alice majdnem sértetlenül visszahozta. Nem igazán értettem, mi értelme van még életben tartani… Persze, tudtam, hogy nem egyszerű még egy vámpírt sem megölni, de azok után, amiket Maria tett, megérdemelte volna a halált.

Arról viszont Edward semmit sem mondott, hogy mi fog történni most. Mi lesz Jade-del, Mariával, és főleg, mi lesz velünk… Elmenekülünk, ahogy eredetileg is terveztük, remélve, hogy Jade nem talál ránk, ha még mindig bosszút akar állni rajtunk is? Vagy szembeszállunk vele? Egyszerűen, valahányszor felhoztam ezeket a kérdéseket, Edward mindig kitért a válaszadás elől.

– Rendben, ha ezt akarod… – bólintott feszülten Edward. – Csak ne idegesítsd fel magad, mert az nem tesz jót az egészségednek… – emelte a kezeit megadóan a levegőbe, én pedig bosszús sóhajjal tettem vissza a fejem a párnára.

– Csak jót akar neked… – hallottam meg Alice hangját egy másodperccel később.

– Tudom – nyögtem. – Csak jobban szeretem, mikor úgy viselkedik velem, mint „a férfi, akit szeretek”, és nem úgy, mint az apám.

– Valószínűleg, neki is könnyebb, mikor úgy viselkedsz vele, mint „a nő, akit szeret”, és nem úgy, mint egy nyűgös és szeszélyes kisgyerek – kaptam válaszként keményebb hangon, mint azt Alice-től megszoktam. Meglepetten néztem fel rá valószínűleg természetellenesen elkerekedett szemekkel. – Sajnálom – rázta meg a fejét Alice, aztán az ágyamhoz sétált, és lehuppant rá.

– Valami baj van? – nyomtam fel magam ülő helyzetbe, és kezemet a kőkemény és hideg vállra tettem.

– Csak az agyamra megy az a nőszemély! – csattant fel. – Egyszerűen, legszívesebben… – mordult fel, és keze belemarkolt a levegőbe, mintha egy nyakat szorongatna éppen.

– Sajnálom… – sóhajtottam fel.

– Nem a te hibád – vonta meg a vállát.

– Nem azt – ráztam meg a fejem. – Hanem hogy nem figyeltem eddig rád… Te mindig segítettél nekem, én meg csak a saját gondjaimmal voltam elfoglalva, és meg sem kérdeztem, mit érzel, és tehetek-e érted valamit – tört ki rajtam a lelkiismeret-furdalás. Közelebb csúsztam Alice-hez, és karjaimmal átfonva a nyakát, megöleltem.

– Tudom, hogy Jazz nem szereti őt – szólalt meg fél perc csend után fájdalmas hangon. – Azt is tudom, hogy engem szeret. Mégis van itt valami… – emelte a kezét a mellkasához. – Olyan bolond vagyok – nevetett fel keserűen.

– Nem vagy az – tiltakoztam. Kezem együttérzően megszorította az övét. – Aki szerelmes, az féltékeny – kuncogtam fel. – Ha tudnád, hogy én már attól megőrülök, ha valaki csak rápillant Edwardra…

– Ezzel ő is így van – vigyorodott el végre Alice. – Ha valaki csak hozzád szól, már azon elmélkedik, milyen kivégzési módot érdemelne – forgatta meg a szemeit.

– Ezt ő mondta? – kérdeztem, miközben izgatottan csúszott a torkomba a gyomrom. Tisztában voltam azzal, hogy Edward szeret engem, de jól esett hallani ennek a jeleiről.

– Ismerem annyira, hogy észrevegyem rajta – lökött oldalba játékosan Alice. – És hát, láttam is ezt-azt… – kocogtatta meg a fejét a látomásaira utalva – mostanában a hozzám gyenge szálakkal kapcsolódó eseményekről is voltak látomásai, még ha homályosan és kuszán is –, aztán az arca megint elkomorult. – Vajon, Jasper is féltékeny lenne rám, ha valaki körülöttem legyeskedne? – gondolkozott el.

– Szerintem, nem élné túl az illető… – mosolyogtam Alice-re halványan. Rossz volt látni, hogy milyen levert. Örültem volna, ha sikerül ismét a régi Alice-é változtatnom.

– Jasper nem akarta, hogy megöljük Mariát – jött az újabb vallomás.

– Nagyon kegyetlenül hangzana, ha megkérdezném, hogy miért? – pislogtam rá ártatlan arccal. Furcsa volt, hogy valami érző halálának gondolata ennyire nem rendített meg, de mikor arra gondoltam, hogy Maria tönkretette és megkeserítette azok életét, akiket szeretek, valahogy elmúlt a lelkiismeret-furdalásom. Alice arca még komorabb lett, mint eddig, nekem meg apróvá zsugorodott a gyomrom.

– Jazz a fejébe vette, hogy beszél azzal a farkassal… Jade-del. – Alice ujjai összeszorultak a takaróm körül. – Nem akar menekülni, és minket is bajba keverni. El akarja mondani azt, hogy mi történt azon az éjszakán sok-sok évtizeddel ezelőtt, és… – Alice elhallgatott, aztán felpattant, és az éjjeli szekrényhez suhant. Még időm sem volt arra, hogy kíváncsi legyek, mit csinál, már ott is ült újra az ágyam szélén, kezében egy papírtömbbel és egy tollal. Gyorsan lefirkantott valamit, aztán felém tolta.

Nem akarok hangosan beszélni, hogy az a nőszemély ne tudjon róla… De Jazz úgy hiszi, hogy ha bűnbánatot tanúsít, valamint átadja Jade-nek Mariát, akkor minket békén hagy majd. – Olvastam a szavakat. Rémülten és hitetlenkedve néztem fel Alice-re.

Jasper megőrült? Mi van, ha Jade csak még dühösebb lesz? Mi lesz, ha őt is felelőssé akarja tenni a vőlegénye miatt? – írtam vissza sokkal kuszább betűkkel, mint Alice.

Úgy gondolja, hogy így vagy úgy, de úgyis kiderül majd az igazság. És talán, jobb, ha ő maga vallja be… Hiába beszélek neki. Már könyörögtem, fenyegetőztem, nem tudom, mit tegyek – pillantottak rám kétségbeesve az aranybarna szemek. Tanácstalanul bámultam a papírlapra, de fogalmam sem volt, mit írhatnék. Alice megmentett, mert visszakérte egy intéssel tőlem a tömböt és a tollat. – Igazából, az a legrosszabb, hogy talán, igaza van. – nyomta az orrom alá az üzenetét. Hitetlenkedve bámultam a betűkre, mire Alice tovább írt. – Edward szerint, Jade már úgyis hibáztat minket amiatt, hogy Mariát rejtegettük, és utánunk jönne, hogy bosszút álljon az ellensége segítéséért. Talán, ha látná a megbánásunkat, és végezhetne Mariával, megnyugodna. De…

De mi van, ha mégsem… Ha csak még dühösebb lesz ránk… – fejeztem be a mondatot Alice helyett.

Igen, ott az a sok de, amitől ha lehetséges lenne, már rég gazdagabb lennék egy gyomorfekéllyel – húzódtak fintorra a piros ajkak.

Le van gyengülve és már falkája sincs – próbáltam érveket keresni, hogy mindkettőnket megnyugtassam.

De felépül, és minket köt a szerződés… És Carlisle… Néha… Néha úgy érzem, jobb lenne megölni Jade-et. Carlisle csalódna bennem, ha megtudná, hogy ezen gondolkozom – hajtotta le szégyenkezve a fejét Alice.

– Ez nagyon emberi gondolat. Ahogyan az is emberi, hogy nem teszed meg – feleltem hangosan, mire Alice hálás mosolya volt a jutalom. – Ha arra gondolok, hogy akiket szeretek, veszélyben lehetnek, nekem is megfordul ilyesmi a fejemben, hidd el…

– Tényleg?

– Esküszöm – tettem a kezem a szívemre. Alice olyan hirtelen kapta fel a fejét, hogy összerezzentem. Először azt hittem, hogy látomása van, de a szemei nem homályosultak el, aztán mikor koncentrálni kezdtem, én is meghallottam a telefonbeszélgetést, amit Carlisle folytatott Jonathannal a dolgozószobájában.

– Jade magához tért… – motyogta maga elé Alice. – Mennem kell – pattant fel hirtelen. Tudtam, hogy attól fél, Jasper azonnal elindul, hogy beszéljen vele, de kételkedtem benne, hogy az ébredése után Jade azonnal képes lenne találkozni bárkivel is. Valószínűleg, az ágyból sem tud majd kikelni, nemhogy elsétálni a határig.

Rám tört a lelkifurdalás, mikor halk kopogást hallottam az ajtón. Edward úgy kukkantott be az apró résen, mintha azt várná, hogy tüzet okádok felé. Már megbántam, hogy morcos voltam vele, de egyszerűen nem tudtam visszafogni magam. Ha nyűgös voltam, muszáj volt kimutatnom, és valahogy mindig rajta csattant az ostor. Tényleg igaznak tűnt a mondás, hogy azt tudjuk a leginkább bántani, akit a legjobban szeretünk.

– Bejöhetek? – motyogta, mire összeszorult a szívem.

– Persze – nyújtottam ki felé azonnal a kezeimet, mire megkönnyebbült sóhaj hagyta el a száját. – Ne haragudj… – húztam le magam mellé az ágyra, és óvatosan hozzábújtam. – Tudom, hogy néha gyerekes vagyok… – nyomtam egy puszit a nyakára.

– Én meg atyáskodó – mormogta a fülembe. Tudtam, hogy nem haragszik, mert a karja a hátamra csúszott, és a sebemre vigyázva szorosabban magához húzott. – De csak, mert jót akarok neked.

– Igen, tudom. Alice már mondta – kuncogtam fel. – Helyre tett egy kicsit, amiért megbántottalak.

– Tudom… Nem kellett volna beleszólnia… Kis kotnyeles.

– Azt hiszem, rám fért már, hogy valaki helyre tegyen – vontam meg a vállam. Edward elhúzódott tőlem, visszadöntött a párnára, aztán elgondolkozva fürkészett. – Mi az? – vontam fel kérdőn a szemöldökömet, miközben éreztem, hogy az arcom felforrósodik a pillantásától.

– Egész héten igyekeztelek az ágyban tartani, hogy ne mozogj sokat… Ha tudtam volna, hogy csak ennyi kell, hogy jó legyél, már rég megkaptad volna a magadét – mondta komoly arccal, de láttam, hogy a szája széle megrándult.

– Ó, igen? – emeltem a számhoz a mutatóujjamat. – Na és, mit tettél volna? – néztem rá kihívóan.

– Először is rád ijesztettem volna… – vigyorgott rám megmutatva a hófehér, éles fogakat, aztán halkan morogni kezdett. Valamiért egyáltalán nem az ijedtség volt az, ami hirtelen végigbizsergette minden porcikámat.

– És aztán? – kérdeztem halkabban.

– Aztán keményebb módszerekkel tartottalak volna a párnák között – fogta meg a csuklómat cseppet sem szorosan. Hagytam, hogy a fejem fölé emelje a karomat, és az ágyhoz szegezzen.

– És miután nem tudtam volna mozogni? – A mellkasom szégyentelenül gyorsan emelkedett, miközben a fülemben dobolni kezdett a vér. Edward még jobban fölém hajolt, hogy az arcunk egy vonalban legyen, és csak aztán válaszolt.

– Aztán levegőhiánnyal büntettelek volna… – Felsóhajtottam, ahogy a szája az enyémre tapadt. Ki akartam húzni a kezem a szorításából, hogy megérinthessem, de tiltakozásképpen gyengéden megszorította a csuklómat. Fogságba esett végtagjaim helyett a lábammal próbálkoztam – felhúztam az egyiket, és Edward csípője köré fontam. Halk, elégedett nyögés hagyta el mindkettőnk torkát.

– Tetszik ez a büntetősdi… – doromboltam, miközben Edward ajkai a kulcscsontomat kóstolták végig. – Azt hiszem… többször kéne nyűgösnek lennem… – A halk, kétségbeesett nyögéstől, ami megrezegtette a sejtjeimet, kuncognom kellett.

Elkábulva hunytam le a szemeimet, ahogy Edward szája egyre lejjebb haladt rajtam kigombolva a pizsamám felső gombjait. Már kezdtem volna átadni magam a kényeztetésnek, mikor hirtelen megéreztem Edward kezeit az oldalamnál, ahogy megpróbálnak befurakodni a ruhaanyag alá.

– Nem, ne! – nyögtem fel, miközben kétségbeesve igyekeztem eltolni magamtól Edwardot. Bűntudatosan pislogott rám, miközben az oldalára gördült és felült.

– Sajnálom, elragadtattam magam… – mentegetőzött.

– Nem, nem, az én hibám – toltam ülő helyzetbe magam, miközben igyekeztem a légzésemet normalizálni. Egyszerűen pánikba estem, mikor Edward keze a hegemhez közeledett. Nem mintha még sosem látta volna, milyen undorító, de valahogy, akkor más volt a helyzet. Nem tudtam volna elviselni a gondolatot, hogy miközben engem csókol és simogat, valójában iszonyodik egy részemtől. Önkéntelenül megborzongtam, mire Edward homlokán megjelent egy ránc. – Én csak… – kezdtem volna megmagyarázni a hirtelen elutasításomat, mikor meghallottam Alice hangját.

– Nem mehetsz el! Jasper Hale, megtiltom! – A szinte kislányosan magas hang most olyan határozott volt, hogy egy pillanatra még én is megdermedtem. Edward felpattant az ágyról, és kisietett a folyosóra. Gyorsan begombolkoztam, és párszor végigfésültem a hajamat az ujjaimmal, aztán belebújtam a papucsomba, és követtem.

Mire kiértem, Jasper már a kezei között tartotta Alice arcát. A tekintete lágy volt, szerelme villámló pillantásának ellenére.

– Így a helyes, és így van esély arra, hogy titeket békén hagyjon. Nem akarom, hogy miattam folyton meneküljetek, mint a vadak. – Jasper hangja meglepően békés volt. Mintha tökéletesen belenyugodott volna a sorsába – ettől a gondolattól kirázott a hideg.

– Úgysem lépheted át a határt! – préselte össze az ajkait Alice. Jasper lassan felém fordította a fejét, mintha akarna tőlem valamit, én pedig értetlenül pislogtam vissza rá.

– Nem! Mondtam, hogy erre nem kérheted meg! – csattant fel Edward hangja.

– Mire? – néztem hol Edward haragos arcára, hol Jasper bűnbánatos, de határozott vonásaira.

– Semmire! – Edward megragadta a karomat, és finoman megpróbált visszatuszkolni a szobájába, de nem hagytam magam. – Az isten szerelmére, most az egyszer hallgass rám! – Edward szemeiben kétségbeesést láttam, de nem értettem az okát.

– De… – próbáltam meg tiltakozni, mire elengedett, és vicsorogva Jasper felé fordult. Összezavarodva érintettem meg a karját, hogy lenyugtassam, de nem igazán jártam sikerrel.

– Azt akarod, hogy egész életében lelkiismeret-furdalása legyen, ha nem úgy sülnek el a dolgok, ahogyan szeretnéd? – Jasper lesütötte a szemeit Edward szavait hallva. – Hogy magát vádolja majd, ha bajod esik? Nem elég, hogy nekünk szenvednünk kell azok miatt, akiknek a vére a kezünkhöz tapad, őt is ki akarod tenni ennek? – A csend hirtelen túl nagy lett a folyosón – furcsa módon, jobban bántotta a fülemet, mintha egy ütvefúró zaját kellett volna hallgatnom közvetlen közelről. Alice és Edward tekintete Jasperre tapadt – az első reménykedő volt, a második még mindig dühös.

– Sajnálom, Isabella… A húgom vagy és szeretlek, de Alice biztonsága és jóléte az első – Jasper hangja halk volt, és még akkor sem láttam ilyen bűntudatot a szemeiben, mikor Jade vőlegényének a haláláról mesélt nekem.

– Nem hagyom, hogy… – Edward fenyegetően lépett előre egyet, de elé fordultam, és a kezemet a mellkasára helyeztem.

– Semmi baj… – néztem a szemébe, amely most olyan volt, mint a kavargó olvasztott arany.

– De. De, igenis baj, nem fogom tétlenül végignézni, hogy a te lelked is mérgezett lesz. Épp elég szörnyűségen mentél már keresztül, és… Kérlek, Isabella! Csak most az egyszer hallgass rám! – helyezte a kezét az arcom bal oldalára. Lesütöttem a szemem egy másodpercre, aztán ismét felnéztem Edward tekintetébe.

– Rendben – bólintottam. Edward arcán egy pillanatra meglepetést láttam, aztán megnyugodva kifújta a levegőt, közelebb húzott magához, és apró csókot lehelt a számra.

– Menj vissza a szobádba… – kérte. Hátrapillantottam Jasperre. Nem tudtam pontosan, mit látok a tekintetében, de abban biztos voltam, hogy nem irántam való haragot a döntésem miatt. Alice arcán viszont elsőre felismertem a megkönnyebbülést és a hálát. – Mindjárt megyek én is, nem lesz gond – ígérte Edward.

Feszülten ültem le az ágyamra, miközben próbáltam kihallgatni a többieket – persze, sikertelenül. Alig pár percig tartott csak az egyedüllétem, és mikor Edward belépett az ajtón, szinte tapintható volt a feszültség, ami körülvette.

– Minden rendben? Hol van Jasper? – kérdeztem azonnal.

– Alice-szel – kaptam a szűkszavú választ, miközben Edward leült mellém. Pár pillanatig csend volt, aztán Edward felém fordult. – Köszönöm.

– Mit? – zavarodtam össze megint.

– Hogy azt tetted, amire kértelek – emelték fel a hosszú ujjak a kezemet, hogy a hűvös ajkak egy csókot nyomjanak rá.

– Mit akart Jasper tőlem? – próbáltam megtudni, mivel a kíváncsiságom nem tudott nyugodni annak ellenére, hogy azt szerettem volna tenni, amit Edward elvárt tőlem.

– Ne foglalkozz vele – rázta meg a fejét, aztán mosoly ült ki az arcára. – Mit szólnál, ha inkább elterelném a figyelmedet… – hajolt közelebb hozzám. Kissé riadt arcot vághattam, mert megdermedt, és végül elhúzódott. Torokköszörülve toltam feljebb magam az ágyon.

– Elfáradtam… – motyogtam magam elé, miközben feljebb húztam magamon a takarót.

– Értem – bólintott Edward feszült vonásokkal. Nem akartam megbántani a visszautasítással, de nem éreztem még magamban erőt ahhoz, hogy beszéljek vele az érzéseimről. Tudtam, hogy úgyis azt mondja majd, amit hallani szeretnék – hogy elfogad olyannak, amilyen vagyok, sebhellyel vagy anélkül –, de honnan tudhattam volna, hogy ez tényleg így van-e. Abban biztos voltam, hogy szeret engem, de pont emiatt voltam bizonytalan benne, hogy nem füllentene-e csak azért, hogy engem boldognak és elégedettnek lásson. – Akkor jó éjt! – sétált az ablakhoz.

Sóhajtva hunytam le a szememet, de valami nyomás a mellkasomon nem hagyott elaludni. Zaklatottan rúgtam le magamról a takarót, és kimásztam az ágyból.

– Valami baj van? – fordult felém Edward kérdő pillantással.

– Én csak… – sétáltam oda hozzá. – Szere… tlek… – nyögtem fel, ahogy Edward hirtelen elnézett mellettem, mintha egyik pillanatról a másikra elfelejtette volna, hogy ott állok előtte, vagy egyszerűen láthatatlanná váltam volna a számára.

– Hé! – lengettem meg a kezemet az orra előtt.

– A pokolba! – csattant fel, és ellépve mellettem feltépte az ajtót.

– Edward, mi történt? Edward! – siettem utána, de mire leértem a földszintre, már csak a nyitott bejárati ajtó fogadott.

– Mi történt? – Alice és Rose jött le az emeletről, alig pár pillanat múlva pedig Esme is megjelent az öcsémmel a karjában.

– Nem tudom… Edward egyszer csak elrohant, és… Hol van Jasper? – néztem körbe. Alice szemei rémülten elkerekedtek.

– Levegőzni ment… Azt mondta, hogy szüksége van egy kis nyugalomra… Ő nem hazudna nekem! – A kusza tincsek ide-oda rebbentek, ahogy megrázta a fejét, aztán kisietett a verandára, és kedvese nevét kezdte kiabálni.

– Alice… – Idegesen mentem ki utána, de nem figyelt oda rám. Megragadtam a vállait, hogy magam felé fordíthassam – a pillantása megijesztett. Még sosem láttam Alice-t ennyire félni. – Alice, mit akar tenni Jasper? Mit szeretett volna tőlem? Alice! – ráztam meg, hogy végre kicsit magához térjen.

– A… A határhoz megy. Át akarja lépni, hogy beszélhessen Jade-del, és tőled akart engedélyt kérni rá – hadarta halk hangon végül, miközben a tekintete még mindig a fákat fürkészte remélve, hogy tévedünk, és Jasper mégis felbukkan mindjárt.

– Tőlem?

– Black leszármazott vagy és alfa. Módosíthatod vagy felbonthatod a szerződést, ha úgy tetszik – hallottam meg Rosalie hangját az ajtóból. – Utána kell mennünk! Ebben a családban mindenki megőrült… – dühöngött magában, miközben elém lépett. – Gyere! – emelte felém a karjait. Kellett pár pillanat, mire rájöttem, hogy fel akar venni a futáshoz, de utána szó nélkül hagytam neki.

Alice mellettünk rohant, de inkább elfordítottam a fejemet, hogy ne kelljen látnom az arcán a kétségbeesést.

32. fejezet

Alku

Azt hittem, hogy a határ közelébe érve dulakodás hangját fogom hallani, de helyette minden csendes volt. Ezernyi gondolat futott át a fejemen abban a fél percben, amíg meg nem érkeztünk. Talán, Edwardnak sikerült beérnie Jaspert, és valami tragédia történt – nem tudtam volna elképzelni, hogy tényleg, komolyan bántják egymást, ezért elhessegettem ezt az elméletet. A többi elképzelésem viszont még ijesztőbbnek tűnt. Jasper átlépte a határt, Edward követte őt, hogy visszahozza, mielőtt késő lenne, a felbukkanó farkasok pedig betartották a szerződés szavait. Nagyon reméltem, hogy nem ez történt. Próbáltam elhitetni magammal, hogy Jonathanék nem támadnának rá a szeretteimre, de fogalmam sem volt róla, hogy ez tényleg így van-e… Valószínűleg Edward életét megkímélnék a bevésődés miatt, de Jasper…

Annyira belemerültem a rémképekbe, hogy először észre sem vettem, hogy megálltunk. Csak akkor jöttem rá, mikor Rosalie megmozdította a karjait, és letett a talajra. Kicsit szédelegve próbáltam talpon maradni, miközben felnéztem. Megkönnyebbült sóhaj hagyta el a számat.

Edward és Jasper farkasszemet nézve álltak egymással szemben – a határvonallal párhuzamosan. Mozdulatlanok voltak, mint két márványszobor – szerintem, még levegőt sem vettek. Jasper alig pár milliméternyire lehetett csak a képzeletbeli határvonaltól, de még a biztonságos oldalon állt.

– Jazz… – Alice hangja halk volt, mintha nem akarta volna megijeszteni szerelmét, nehogy az valami meggondolatlanságot tegyen. – Jazz, kérlek…

– Semmi baj nem lesz, Alice – Jasper hangja teljesen nyugodtnak tűnt. – Isabella úgyis megteszi…

– Egy nagy francot! – A pillantásom Edwardra ugrott. Nem sokszor láttam ilyen feszültnek az arcát, és a szemei is szinte villámokat szórtak. – Megállítalak, mielőtt átlépnéd!

– Gyors vagy, Edward, de nem ennyire… – rázott aprót a fején Jasper, de a pillantását le sem vette a testvéréről. – Én most átmegyek a határon Isabella. Csak a te döntésed, hogy megadod-e nekem erre az engedélyt vagy sem. Én bízom benned! – Tudtam, hogy tényleg így van, és azt is, hogy nincs más választásom, mint megszolgálni ezt a bizalmat. Az, hogy hagyom megszegni az egyezséget bármelyik Cullennak, nem volt a lehetséges alternatívák között.

Minden a másodperc egyetlen töredéke alatt történt. Jasper csak egyetlen gyors lépést tett, miközben Edward előre vetette magát, az én fejemen pedig átsuhant az engedélyadó gondolat. Mivel senki nem magyarázta el nekem a farkasdiplomáciát, nem tudtam biztosan, hogy ez így elegendő-e a szerződés pillanatnyi módosításához, valamiért mégis éreztem, hogy minden rendben van.

Edward alig egy szemvillanásnyi idővel maradt le – karjai üresen markoltak a levegőbe. Hirtelen megfagyott a levegő, és nekem olyan érzésem támadt, mintha egy hihetetlen gyönyörű, de rossz előérzetet keltő mozdulatlan festményt néznék.

Alice rémülten pislogott a határ túloldala felé, Edward és Rosalie arcán pedig a düh és a feszültség tükröződött. A testük megfeszült, mintha bármikor kitörhetne egy harc, amiben használniuk kell az erejüket. Jasper viszont laza testtartással és lehajtott fejjel állt a farkasok területén. Azt hittem, hogy azért, mert beletörődött a sorsába, bármi is lesz az, de mikor felnézett rám, csak bűntudatot láttam a tekintetében. Tényleg kétsége sem volt, hogy megteszem-e, amit szeretne. Tökéletesen megbízott bennem.

Én voltam az, aki megbolygatta ezt a majdnem mozdulatlan képet, mikor elindultam Jasper és Edward felé.

– Várj! – kapott utánam Edward, mikor a lábam meg akarta tenni az utolsó lépést a határvonal másik oldalára. Ujjai hűvösen fonódtak a csuklómra, az érintése mégis annyira lágy volt, hogy szinte cirógatásnak éreztem a fogását.

– Vele kell mennem… Hogy szóljak a többieknek, nem szegte meg az egyezséget – magyaráztam, de láttam az arcán, hogy egyáltalán nem tetszik neki az ötlet.

– Akkor én is megyek! Adj engedélyt az átlépésre – véste a tekintetét az enyémbe nagyon komolyan. Végig sem kellett gondolnom a válaszomat, szégyenkezve lesütöttem a szememet, és aprót ráztam a fejemen.

– Miért? – Nem mertem újra felnézni, mert nem akartam látni Edward szemeiben a sértettséget – elég volt a hangjában hallanom. – Jasperben megbízol, de bennem nem?

– Nem akarom, hogy bajod essen… – motyogtam magam elé. Fogalmam sem volt róla, hogy az engedélyadás valóban hivatalos volt-e, és csak azért, mert az ösztöneim azt súgták, hogy minden rendben ment, nem kockáztathattam Edward életét. Egy vámpír megjelenését La Push-ban talán, még ki tudtam volna magyarázni valahogyan, ha valamit mégis elszúrtam az előbb, de több vámpír feltűnése még a legelfogadóbb farkast is kiborítaná.

– Ahogyan én sem, hogy neked! Engedj át a határon, különben én is átlépek csak úgy! – Edward ujjai kissé szorosabbra fonódtak a csuklómon. Összeszedtem minden erőmet, hogy végül mégis felpillantsak rá, és csak azután szólaltam meg.

– Annál te sokkal megfontoltabb vagy. És sosem kevernéd bajba a családodat… Sem engem. – A sűrű aranyfolyam kemény borostyánná szilárdult, és a hosszú, fehér ujjak hirtelen mozdulattal engedtek el. Edward hátat fordítva nekem tett pár lépést előre – a kezei ökölbe szorultak, és láthatóan remegett egész testében. Lassan indultam felé, aztán kinyújtottam a kezem, és az ujjaim hegyével megérintettem a hátát. Olyan gyorsan pördült meg, hogy összerezzentem, de még mielőtt bármit reagálhattam volna, a karjai a derekam köré fonódtak, és a fejét a vállam és a nyakam közötti hajlatba fúrta.

– Hadd menjek veled… – A hangja halk és könyörgő volt, a szívem pedig olyan hangosan kezdett verni tőle, hogy valószínűleg még a Cullen házban maradottak is meghallották. – Bele fogok őrülni, ha itt kell maradnom, kérlek! – Éreztem, ahogy a pizsamafelsőmet markolja a hátamon, és minden erőmet össze kellett szednem ahhoz, hogy most az egyszer nemet mondjak neki. Olyan volt, mintha a mellkasomból ki akarnának szakadni a szerveim, alig kaptam levegőt, és az erős szorító érzéstől végigfutott az agyamon, hogy talán, a farkasok mégis kaphatnak infarktust.

– Nem lehet – próbáltam meg magam kihámozni a karjai közül, és mikor végre sikerült, azonnal Jasperhez siettem. Biztos voltam benne, hogy ha még egyszer Edwardra pillantok, megadom magam, pedig nem tehettem. A biztonsága azt követelte, hogy a határ másik oldalán maradjon.

Jasper könnyedén a karjaiba kapott. Fejemet a mellkasára hajtottam, és igyekeztem nem elsírni magam. Egy belső hang arról győzködött, hogy helyesen cselekszem, hiszen az a legfontosabb, hogy Edwardnak semmi baja ne essen, mégis legszívesebben másképp cselekedtem volna. Pontosan tudtam, hogy mit érezhet Edward, mert én is az őrület szélén állnék, ha a helyében lennék, de az élete sokkal lényegesebb volt, mint a pillanatnyi lelki állapota. Az majd helyre jön, amint épségben visszaértünk Jasperrel.

– Jazz… – Alice hangja is legalább olyan kétségbeesett volt, mint Edwardé.

– Minden rendben lesz, bízz bennem! Visszajövünk mindketten – hallottam Jasper hangját, aztán éreztem, ahogy a szél belekap a hajamba. Továbbra sem néztem fel, de tudtam, hogy már futni kezdtünk La Push felé.

– Állj meg a falu előtt egy kicsivel – kértem suttogva Jaspert. Válaszként egy beleegyező mormogást kaptam, és alig pár másodperc múlva éreztem, ahogy lelassulunk, majd megállunk.

Ahogy mozgolódni kezdtem, Jasper óvatosan talpra állított, aztán várakozóan nézett rám. Egy pillanatra lehunytam a szemem, és vettem egy mély levegőt, végül megragadtam Jasper kezét.

– Oké, induljunk! – határoztam el magam, és igyekeztem nem foglalkozni a félelmeimmel. Egyszerűen csak arra koncentráltam, hogy egyik lábamat a másik elé tegyem anélkül, hogy összecsuklanék.

Emberi tempóban lassabban jutottunk ki a fák közül, de még így is túl hamar elértük a lakott területet. Egy pillanatig elcsodálkoztam azon, hogy a farkasok még nem jelentek meg, de valószínűleg, Carlisle itt tartózkodása miatt a szaglásuk tompábbá vált, ahogyan az enyém is, mikor egy légtérben vagyok Cullenékkal.

Ha nem rettegtem volna halálosan az elkövetkezendők miatt, akkor viccesnek találtam volna azt, ahogy a megjelenésünk felbolygatta a mindennapi szokásokat La Push-ban. A gyerekek nagy része ilyenkor már aludt, de a felnőttek összegyűltek egy-egy ház előtt – beszélgettek, sütögettek, és az egész napos fáradalmak után szórakoztak egy kicsit. Ez a nyugodalmas kép egy pillanat alatt változott át valami teljesen mássá, amint a sötétből kibontakozott az alakunk.

Engem mindig kedvesen fogadott itt mindenki, ezért bár vártam, mégis pofoncsapásként ért, hogy most bizalmatlanul néztek rám. A férfiak azonnal felpattantak, ahogy elhaladtunk mellettük – összerezzentem, mikor egyikük kiemelt egy égő fadarabot a tábortűzből, de Jasper teljesen nyugodt arccal ment tovább. Senki sem mozdult, talán, még a lélegzetét is visszatartotta mindenki. Láttam, ahogy egy tizennégy év körüli fiú hirtelen eliramodik az anyja mellől, és arra felé rohan, amerre Jonathan háza áll. A nő ijedten toporgott arra felé bámulva a sötétbe, amerre a fia eltűnt.

Valószínűleg, csak alig páran tudták közülük, hogy Jasper micsoda valójában, de akinek fogalma sem volt a dologról, az is érezte a veszélyt. Persze, ez nem volt valós, hiszen, egyik Cullen sem bántott volna soha senkit. Mégis ha emberek közelében voltak, és főleg, ha ennyire nem emberien viselkedtek – pillantottam fel Jasper maszk szerűen feszült arcába és előre meredő tekintetére –, akkor ösztönösen rémisztőnek hatottak.

Megfogadtam, hogy ezután az őrült kaland után segíteni fogok Cullenéknak barátokat szerezni. Vagy legalább is, megpróbálom elérni, hogy ne ijesszenek halálra mindenkit, ha feltűnnek valahol. Ez a gondolat egy kicsit megnyugtatott. Legalább is, azt hittem egészen addig, amíg észre nem vettem, hogy az emberek újra beszélgetni kezdenek – bár a tekintetüket nem vették le rólunk. Ahogy ismét Jasperre emeltem a szemeimet, ő halovány mosollyal a szája szegletében sandított vissza rám.

Alig értünk a falu feléig, mikor meghallottam a lépéseket közeledni. Szorosabbra fontam az ujjaimat Jasperé körül, mintha csak megvédhetném azzal, hogy fogom a kezét, és megálltunk. Reméltem, hogy nyílt terepen semmi gond nem lehet, de mikor hátranéztem Jasper válla mellett, észrevettem, hogy az emberek hirtelen elérkezettnek látták az időt, hogy az összes cuccukat a házak előtt hagyva nyugovóra térjenek – vagy legalább is, úgy tegyenek.

Mire visszafordultam, a testvéreim már előttünk álltak, alig pár méternyire tőlünk – Carlisle-lal együtt. Próbáltam kiolvasni a tekintetekből, hogy mire számíthatok, de nem jutottam semmire.

– Remélem, hogy nagyon jó magyarázatod van erre! – törte meg Jonathan a csendet, miközben egyenesen Jasperre nézett. Carlisle aggodalmasan fürkészte az arcunkat.

– Nem szegte meg a szerződést! – jelentettem ki gyorsan, hogy tisztázzuk a legfontosabbat.

– A szerződésben benne foglaltatik, hogy vámpír nem lépheti át a határt külön engedély nélkül, márpedig én – mutatott Nate magára. – nem adtam ki ilyesmit.

– De én igen… – pislogtam rá elpirulva. – Alfa vagyok és Black leszármazott. Jogom van rá – haraptam be a számat. Még mindig úgy éreztem, mintha Jonathan irányítása alá tartoznék – mintha ő lett volna a báty, én pedig a kishúg –, és kellemetlen érzés volt, hogy meg kellett őt kerülnöm egy ilyen fontos dologban. Sosem akartam ilyesfajta hatalmat a kezembe, és sosem vágytam volna arra, hogy átvegyem a helyét alfaként.

– Értem – bólintott Jonathan.

– Ennyi? – ráncoltam össze a homlokomat. Azt hittem, hogy minimum egy fejmosást kapok majd, és felelőtlennek titulálnak. Valószínűleg, a többi farkas is meglepődött, mert kérdőn pislogtak az alfájuk felé.

– Jogod van használni az alfai kiváltságaidat. Ő pedig nem szegett szabályt – jelentette ki Nate. Megkönnyebbülten fújtam ki a levegőt, és majdnem felnevettem, hogy ilyen egyszerűen túljutottunk az első nehézségen. Aztán eszembe jutott, hogy a neheze még csak most jön majd. – De azt még nem tudjuk, hogy mi volt az engedélyadás oka. Gondolom, nem sétálni akartatok egyet a területünkön… – emelkedett meg kérdőn a fekete szemöldök.

– Jasper… ő…

– Beszélni akarok Jade-del – jelentette ki Jasper egyszerűen. Csodáltam a higgadtságát – egyáltalán nem látszott rajta, hogy bármitől is félne.

– Ezt beszéljük még át otthon… – lépett közelebb Carlisle. Az aggodalmasság szinte sütött minden mozdulatából és pillantásából.

– Nincs mit átbeszélnünk. – Jasper tekintete fájdalmasan csillant meg, de határozottságot tükrözött. Szinte biztos voltam benne, hogy most azt érzi, amit én Jonathannal kapcsolatban. Nehéz olyasvalakinek ellentmondani, akit bátyként vagy apaként szeretünk és tisztelünk. – Beszélnem kell Jade-del. Elmondok neki mindent. Nem akarom, hogy nektek kelljen cipelnetek az én terhemet…

– Egy család vagyunk, csak menjünk haza, és… – próbálkozott ismét Carlisle, aztán sóhajtva megrázta a fejét. – Nem tudlak lebeszélni, igaz?

– Sajnálom.

– Hogy van… hogy van Jade? – tettem fel az utolsó kérdést, ami segíthetett volna még halogatni egy kissé Jasper tervét.

– Magánál van, és az elméje tiszta – törte össze minden reményemet Carlisle a válaszával. Hallottam, ahogy Jasper vesz egy mély levegőt, aztán megéreztem, ahogy az ujjai ki akarnak csusszanni az enyémek közül.

– Nem, nem, nem! – markoltam meg még szorosabban. – Együtt megyünk – jelentettem ki ellentmondást nem tűrően.

– Szó sem lehet róla! – csattant fel egyszerre Nate és Jasper. Carlisle és a többiek arcán is láttam az egyet nem értést, de ők csak csendben figyeltek és várták, hogy mi lesz.

– Tartozol nekem! – fúrtam a tekintetemet Jasperébe. – Együtt megyünk! Úgysem tudod megakadályozni – vontam meg egyszerűen a vállamat.

– Ez felesleges bolondság – préselte össze a száját Jasper.

– Ahogyan az is, véleményem szerint, amire te készülsz. – Egy sóhajt kaptam válaszként, aztán az aranybarna szempár a farkasokra emelkedett.

Jonathan volt az első, aki arrébb lépett az útból, bár láttam rajta, hogy nehezére esett megtenni. Carlisle jelenlétét már megszokták és – bár nem valószínű, hogy ezt szóban valaha közölték volna vele – bíztak benne, Edward kiérdemelte a hegyekben történtekkel, hogy ne tartsák veszélyesnek, de Jaspert alig ismerték, és amit tudtak róla, az sem volt túl bizalomgerjesztő.

Daniel, Aidan és Benjamin követte az alfájuk példáját, de mindannyian árgus pillantással lesték Jaspert, és követtek minket. A szívem felugrott a torkomba, ahogy közeledtünk a Black házhoz – itt helyezték el Jade-et, hogy nyugodtan pihenhessen, amíg felépül –, és amint beléptünk, közel állt ahhoz, hogy kiugorjon a számon.

Reméltem, hogy senki nem veszi észre a pánikot az arcomon. Próbáltam ellazítani a vonásaimat, de mikor Jasper lenyomta a vendégszoba ajtaján a kilincset, egy hajszálon múlt, hogy nem próbáltam meg minden erőmet bevetve mégis hazarángatni őt. Aztán elmúlt ez a pillanat, és mire feleszméltem, már a küszöbön belül álltunk.

– Ő meg, mit keres itt? – Joshua felpattant az ágy széléről, ahol eddig ült, és megpróbálta eltakarni a kilátást Jade elől, mintha ezzel megvédhetné őt.

– Nyugalom, Joshua – lépett beljebb Jonathan is, míg a többiek az ajtóban toporogtak. Láttam, ahogy Carlisle besuhan a többiek között, és megáll a szoba legtávolabbi sarkában.

– Josh, mi történik? – Jade hangja furcsán erőtlen volt. Csak a takaróba bugyolált testet láttam, és nem igazán tudtam elképzelni betegen és gyengén…

– Semmi, kedvesem. Pihenj! – fordult hátra a kérdezett egy pillanatra, aztán ismét ránk nézett. – Nem akarok vitát azok után, hogy megmentettétek, de nem hagyom felzaklatni. Épphogy csak felébredt!

– Jól vagyok… Mi történik? – érkezett újra a kérdés, és a takaróbáb mozgolódni kezdett. – Egy vámpír van itt, érzem… És nem a doki. Mi folyik itt? – Jasper tett egy lépést előre felé, mire Joshua izmai megfeszültek.

– Jasper Hale vagyok. A Cullen család tagja. Carlisle az apám. Beszélhetnénk pár percet? – Jasper udvariassága egyszerre volt furcsán bizarr egy olyan nővel szemben, aki már csak a létezése miatt is gyűlölte őt, valamiért mégis természetesnek hatott a viselkedése. Egy pillanatra, mintha láttam volna benne azt a déli úriembert, aki valaha volt.

– Joshua menj arrébb… – hangzott el a halk kérés.

– Nem hiszem, hogy ez… – fordított nekünk hátat Josh, de aztán félbehagyta a mondatot. – Rendben – sóhajtott fel, aztán átment az ágy másik oldalára, és leülve a szélére megfogta az apró női kezet.

Jade látványa enyhén sokkoló volt. Azt hittem, hogy majd gyűlölni fogom őt amiatt, hogy kockáztatta az öcsém életét, hogy Edwardnak kínokat kellett átélnie miatta, a sebhelyemre már nem is akartam gondolni, de ehelyett csak színtiszta szánalmat éreztem. A kihívó és gyönyörű démon helyett egy sápadt, fáradt arcú nő feküdt az ágyban. A feje körbe volt kötözve hófehér gézzel, bal karjából pedig egy cső vezetett az infúziós állványhoz. A tekintetéből úgy vettem észre, hogy még mindig van benne némi fájdalomcsillapító vagy nyugtató.

– Téged még nem láttalak… – fürkészte Jasper arcát Jade, miközben láttam, hogy igyekszik visszafojtani a lélegzetét.

– Nem – rázta meg a fejét Jasper. – Viszont, én már láttam Önt. – Mikor Jade kissé értetlenül összevonta a szemöldökét, folytatta. – Egyszer nagyon régen, Austinban, egy kis utcácskában. Már rég besötétedett, de még mindig ragasztgatta a plakátokat, hogy megtalálja a vőlegényét. De ő talált előbb magára… Vagyis… Mi.

– Nem értem… – Jade tekintete üvegessé vált, mintha hirtelen visszament volna abba az időbe, amiről meséltek neki.

– Maria és én akkoriban együtt töltöttük az időnket. Jelen voltam, mikor Maria megölte és átváltoztatta Scottot, és akkor is, amikor Önnek meg kellett védenie magát tőle. – Hirtelen büszkeség öntött el, ahogy felnéztem Jasperre. Sokkal érzőbb lélek volt, mint az emberek többsége. Tudta, hogy Jade mennyire gyűlöli őt és mindenkit, akit szeret, mégis odafigyelt arra, hogy ne szaggasson fel a kelleténél több lelki sebet. Magukra vállalta Scott megölését, míg Jade számlájára csak a teljesen érthető önvédelmet írta.

Jade-re pillantottam, akinek a szemei dühösen szikrázva fénylettek a könnyek miatt.

– Kérem, ha valakit büntetni akar, engem büntessen, de a családomat hagyja békében élni. – Jasper minden félelem nélkül nézett a kék szempárba. – Ők semmiről sem tehetnek. Mariának is csak azért segítettek, hogy engem megvédjenek. Az egyetlen bűnük, hogy szeretnek, de nem hiszem, hogy ezért halált érdemelnének.

– Scott sem érdemelt halált! – A kecses ujjak Joshua kezébe és a fehér lepedőbe martak.

– Nem, nem érdemelt – rázta meg a fejét Jasper, miközben a kezét kihúzta az enyémből. Még előrébb lépett, és lehajtotta a fejét. – Gyilkos vagyok. Egész létemben, bármeddig is tart majd, bánni fogok minden egyes a kezeimen száradó életet – emelte fel a karjait, és úgy bámult az ujjaira, mintha azokon még mindig ténylegesen vér száradna. – De már nem tudom meg nem történtté tenni a dolgokat. – Jade összepréselt szájjal meredt maga elé, miközben egész testében remegett, és az ujjai elfehéredtek a szorítástól. Aztán hirtelen felnézett Jasperre, de a pillantása cseppet sem tetszett. A pánik hideg lávaként futott végig a gerincemen.

– Ha nem beszélsz, lehet, hogy sosem tudom meg, hogy te is ott voltál.

– Vagy kiderül, és nem az én számból hallja. Ez így volt tisztességes, asszonyom.

– Egy tisztességes vámpír – horkantott fel nevetve Jade, de ez a kacaj egyáltalán nem boldogságtól csengett. – Szóval, azért vallottál be mindent, hogy mentsd a családodat, igaz? – vonta fel a szemöldökét izgatottan. A gyomrom összerándulva jelezte, hogy most lenne itt az ideje kirángatni Jaspert a szobából, mielőtt még olyasmi történik, ami a vallomást átfordítja valami szörnyűséggé. Fogalmam sincs, miért nem hallgattam a figyelmeztetésre, csak álltam egyhelyben, mintha kocsonyává dermedtem volna. A lábaim remegni kezdtek, a szívem pedig vészjelző tam-tamot járt.

– Igen – bólintott Jasper. – Nem akarom, hogy a szeretteimnek folyton menekülnie kelljen a bosszúja elől.

– Akkor sem kellett volna, ha hagytok meghalni… – hajtotta félre a fejét elgondolkodva Jade. – Ostobaság volt megmenteni. – Carlisle arca megrándult, és biztos vagyok benne, hogy éppen tiltakozásra nyitotta a száját, de Jasper megelőzte.

– Lehet, de többé nem gyilkolunk. Carlisle főleg nem! Ő sosem tett ilyesmit, és nem maga miatt fogja elkezdeni! – feszült meg Jasper egész testében. Most először mutatott valamiféle dühöt a beszélgetés kezdete óta.

– Még akkor sem, ha ez állna a családotok érdekében?

– Akkor sem. – Jasper hangja tökéletesen magabiztos volt.

– Rendben – kapott egy bólintást válaszként. – Békén hagyom a Cullen családot. – Totálisan megdöbbenve pislogtam az ágyra. Az elmúlt hetekben történtek után a nyakamat tettem volna arra, hogy ez nem mehet ennyire egyszerűen. Jade túl sok őrültségre volt hajlandó a bosszú miatt ahhoz, hogy egy csapásra feladja. – De van két feltételem – jelentette ki, miközben elengedte Joshua kezét, és még feljebb tornázta magát az ágyon. Szinte biztos voltam abban, hogy most jön majd a hidegzuhany, de nem éreztem azt a rettegést, amit éreznem kellett volna. Legszívesebben rászóltam volna Jasperre, hogy hagyja abba a manipulálásomat, de nem akartam, hogy Jade azt higgye, őt is megpróbálja irányítani a vámpírképességeivel – bár a beszélgetést látva, nem voltam meggyőződve róla, hogy valójában nincs-e így.

– Rendben. Bármire hajlandó vagyok – egyezett bele Jasper még mielőtt meghallgatta volna Jade kikötéseit.

– Először is, át kell adnotok nekem Mariát. Pusztulnia kell! – keményedtek meg a női vonások, és a kék tekintetben olyan gyilkos láng lobogott, amit még sosem láttam senki máséban.

– Így lesz – egyezett bele azonnal Jasper. – Mindenképpen megtettem volna. Mit kér még? – A lélegzetemet visszafojtva vártam a második feltételt.

– Szemet szemért! A családod békéjét a létedért! – Kellett egy kis idő, míg az agyam felfogta a szavak értelmét, de mikor ez megtörtént, önkéntelenül tört ki belőlem a kiáltás.

– Nem! Nem, ezt nem teheted! Ezt nem engedem! – ugrottam előre teljesen kikelve önmagamból. Az sem érdekelt volna, hogy Jade beteg, csak rá akartam vetni magam, hogy elhallgattassam. Később fogalmam sem volt róla, ki fogott le, csak Jasper beleegyező bólintása égett bele örökre az emlékezetembe.

33. fejezet

Önfeláldozás

Szédelegve ültem le a fürdőkád szélére, miközben egyszerűen nem hittem el, hogy senki nem tesz semmit sem. Az utóbbi pár nap maga volt a pokol. Fogoly voltam a saját házamban, folyamatosan kábítottak valami szerrel, és úgy őriztek, mintha én lettem volna az elsőszámú közellenség. Nem értettem, hogy hagyhatják ezt az egészet megtörténni. Olyan volt, mintha valami elmebetegséget okozó vírus mindenkit megfertőzött volna, és én maradtam volna az egyetlen épeszű, immunis élőlény a Földön.

Miután Joshuáék kirángattak három napja Jade hálószobájából, önkívületi állapotban őrjöngtem. Amint egy kissé lenyugodtam, beszélni akartam Carlisle-lal, Jasperrel vagy Nate-tel, de Aidan azt mondta, lehetetlent kérek. Jaspert bezárva tartják, amíg végső döntés nem születik, Carlisle és Nate pedig a határhoz mentek. Akkor még azt hittem, hogy beszélni akarnak a Cullen család többi tagjával, és megnyugodtam, hogy Alice-ék biztosan nem hagyják Jaspernek ezt az őrültséget megtenni.

Aztán Jonathanék visszatértek, és a szobafogságom nem lett feloldva. Követeltem, hogy engedjék be hozzám Carlisle-t, de mikor ez megtörtént, az eddig zűrzavaros, de mégis biztos lábakon álló világom totálisan összeomlott.

– Ezzel vége lesz az egész háborúnak. Így lezárhatjuk… – Carlisle nem nézett a szemembe. A padlót fixírozva mondta ki a szájából hihetetlennek hangzó szavakat.

– Jasper halálával? Ezt nem mondhatod komolyan… – söpört végig rajtam a döbbenet első hulláma.

– Ő döntött így.

– De te vagy az apja! Parancsold meg neki, hogy menjen haza, adj neki szobafogságot, vagy kötözzétek az ágyhoz vasláncokkal, teszek rá, csak csináljatok valamit! – kiabáltam dühösen az arcába, és attól, hogy tökéletesen érzelemmentesen pillantott vissza rám, mint egy viaszbábú, életemben először kedvem támadt megütni őt.

– Jasper olyan idős, hogy az ükapád lehetne. Nem tilthatok meg neki semmit sem. Én… nem vagyok az igazi apja… – Úgy éreztem, mintha hirtelen felpofoztak volna. Értetlenül ráztam meg a fejemet, és próbáltam felébredni, mert biztos voltam benne, hogy ez csak egy rémálom.

– Egy család vagytok – néztem rá kétségbeesett tekintettel. – Ő a fiad. Alice pedig a lányod. Gondolj Alice-re. Biztos, hogy ezt nem élné túl. Így nem lehet béke… – próbáltam meg észérveket felsorakoztatni.

– Alice is meg fogja érteni idővel… Mellette leszünk majd.

– Te megőrültél? Elment az eszed? Hogy a fenébe érthetné meg? Különben is, hol van most? – siettem az ablakhoz. Alice-nek már rég itt kéne lennie, hogy tombolva követelje Jasper szabadon engedését. Hol késlekedhet? És hol van Edward? Ő sem hagyná, hogy ez megtörténjen!

– Nem mondtam el neki. Nem szóltam senkinek Edwardon kívül, mert előtte szinte lehetetlenség titkot tartani. Azt hiszik, hogy Jaspert elengedik, amint átadtuk Mariát. Így könnyebb… – Carlisle hangja halk volt, de határozott. Nem voltam képes másra, csak hogy a fejemet rázzam. Ez nem lehet igaz. Ez nem is Carlisle, csak valami klónhasonmás. Vagy fogalmam sincs, hogyan, beadtak neki valami tudatmódosító szert. Nem tudtam elképzelni más lehetőséget, hacsak…

– Ez valami csel? – hirtelen visszatért a lelkesedésem. Igen, csak erről lehet szó. Cullenék kitaláltak valamit, amivel megmenthetik végül Jaspert, de ehhez el kell játszaniuk, hogy belementek az egyezségbe Jade-del.

– Isabella… – sóhajtott fel Carlisle fáradtan. Közelebb lépett hozzám, két keze közé vette az arcomat, és a napfényszín-tekintet rám emelkedett. – A legfontosabb, hogy a családunk megmeneküljön. Jasper tudja mi az elfogadható áldozat, és megteszi, amit meg kell tennie, hogy mi többiek nyugodtan és békében élhessünk. Ilyenek… ilyenek a háborúk. Van, mikor fel kell áldozni embereket, hogy a többiek megmeneküljenek.

– Nem! – ráztam le magamról a hűvös érintést. – Nem, tudom, hogy ezt nem gondolod komolyan – fordítottam hátat neki, hogy aztán ismét elé lépve megragadjam a kezeit. – Tudom, hogy terveztek valamit. Mondd el, és segítek! Carlisle, kérlek! Esküszöm, hogy segítek, bízhattok bennem! – könyörögve próbáltam meggyőzni őt, hogy avasson be, de mindhiába.

– Sajnálom, Isabella… Ennek így kell történnie. – Mielőtt észbe kaphattam volna, egy apró szúrást éreztem a nyakamnál. Hitetlenkedve emeltem fel a kezemet, és az ujjaimon lévő vércseppet bámultam, miközben kezdett szétesni a szemeim előtt a kép.

Csak homályos emlékeim voltak az ezutáni időszakról – emlékszem rá, hogy megpróbáltak megetetni, de én összetörtem a tányért, ahogyan arra is, hogy kiabáltam Jonathannal, mikor elmondta, hogy megvárják, amíg Jade elég jól lesz ahhoz, hogy átalakuljon, aztán végrehajtják az egyezséget. Carlisle is meglátogatott egy párszor, és beadott valami nyugtatófélét.

A mai nap volt az első, hogy kissé éberebbnek éreztem magam – Carlisle még nem jött be hozzám, hogy beadja a szokásos nyugtatómat. Megkértem Benjamint, hogy engedjen ki a mosdóba lezuhanyozni, de valójában csak végig akartam gondolni egyedül, hogyan tudnék úgy megszökni, hogy közben senkinek sem esik baja. Még mindig úgy hittem, hogy Carlisle készül valamire – egyszerűen nem hihettem mást, mert akkor minden, amiben eddig biztos voltam, megszűnt volna létezni –, de nem hagyhattam, hogy egyedül hajtsa végre a tervét.

Megnyitottam a zuhanyt, hogy Benji hallja a vízcsobogást, aztán mélyeket lélegeztem, hogy egy kicsit enyhüljön a szédülésem, mielőtt tornamutatványokat hajtok végre. Összedörzsöltem a kezeimet, és elrugaszkodtam a földtől. Az egyik lábam a mosdókagylóra támaszkodva lökött még feljebb, miközben az ujjaimmal megkapaszkodtam az apró ablak párkányában.

Erőlködve próbáltam megtartani magam, és mikor sikerült a karjaimmal biztos támaszt találni, kinéztem az üvegen. Odakint be volt borulva, de nem esett az eső. Nem láttam embereket, de ez nem volt meglepő – nem akartak egy olyan ház közelébe jönni, ami egy Jasperhez hasonló fura alak ideiglenes szállásául szolgál. Közelebbről megszemléltem az ablakkeretet, és biztos voltam benne, hogy nem férnék ki rajta. Bosszankodva szusszantottam fel. Valahogy muszáj volt megszöknöm, hogy értesítsem Alice-t, de mindezt úgy kellett csinálnom, hogy ne kerüljek összetűzésbe a testvéreimmel. Bármit is mondott Carlisle, Cullenék és a farkasok is egy család voltak, és én mindkét családnak a tagja voltam.

Már éppen vissza akartam ugrani a padlócsempére a párkányról, mikor hirtelen mozgást érzékeltem odakint. Elsőként Jaspert láttam meg – a szívem hirtelen eszeveszetten kezdett dobogni. Mégis elengedték vagy megszökött – futott végig az agyamon a gondolat, de mikor megpillantottam a háta mögött Danielt és az egyik újdonsült farkast, aki a hegyen is velünk volt, elvetettem mindkét ötletet.

Aztán rájöttem, hogy mi is történik. Jasperék menete után feltűnt Joshua Jade-del az oldalán. A gézturbán még mindig a fején ült, de sokkal jobb színben volt, mint korábban. A karjaim remegni kezdtek, és csak egy hajszálon múlt, hogy nem zuhantam le a csempékre. Végül sikerült úgy leugranom, hogy talpra érkezzek. A hajamba túrva léptem a tükör elé, és a saját arcomat bámulva próbáltam rájönni, hogy most mit csináljak. Biztos voltam benne, hogy Jade-ék nem sétálni indultak. Eljött az idő…

Gyorsan lekapkodtam magamról a ruháimat, miközben végiggondoltam, hová is tarthat a halálmenet. Biztos voltam benne, hogy a farkasok nem hoznák be Mariát a területükre, viszont a határ közelében maradnának, mert az biztonságérzetet nyújt nekik. A legvalószínűbbnek az tűnt, hogy a határ mentén találkoznak a szokásos helyen. Két perc alatt végigdörzsöltem magam a zuhany alatt, aztán megtörölköztem, ismét felöltöztem, és kilépve az ajtón azonnal Benjaminba ütköztem.

– Köszönöm, ez jól esett – mosolyogtam kábábbnak tettetve magam, mint amilyen voltam. – Kérhetek még valamit?

– Az attól függ… – toporgott előttem bizonytalanul.

– Csak megéheztem… Kaphatnék valamit? – kérdeztem, mire a két fekete szemöldök gondterhelten összeszaladt.

– Nem engedhetlek a fürdőszobán kívül máshová, sajnálom – harapta be Benji a száját bűntudatosan. – Alfai parancs.

– Akkor hozz fel nekem valamit. Nagyon éhes vagyok – kértem a lehető legkedvesebb hangomon.

– De nem hagyhatlak magadra sem – vakarta meg a tarkóját.

– Oké – sóhajtottam fel. – Akkor szólj valakinek, hogy hozzon enni.

– De… – Benjamin körbenézett, mintha valahonnan segítséget várna, aztán megrázta a fejét. – Nem lehet – jelentette ki. Tudtam, hogy nem akarja elmondani, egyedül vagyunk a házban, ezért nem tud senkit felkérni a vacsorám elkészítésére.

– Rendben – léptem egyet előre csak azért, hogy a lábaim összerogyjanak.

– Isabella – Benjamin azonnal mellém térdelt, és riadtan nézett rám.

– Semmi baj… Csak egy kicsit szédülök. Úgy tűnik, amit beadtatok, jobban hat éhgyomorra – kuncogtam fel ironikus felhanggal, aztán hagytam, hogy felhúzzon a földről.

– Na jó, hozok enni. De addig itt maradsz! – néztek rám nagyon komolyan a barna szemek. – Esküdj!

– Itt maradok, esküszöm! – emeltem a szívemhez a kezemet, és igyekeztem nem foglalkozni a lelkiismeret-furdalással. Benjamin tekintete zavaróan fürkészte az enyémet, aztán bólintott.

– Mindjárt jövök – kísért vissza a szobámba. Hallottam elfordulni a kulcsot, bár egy zár nem igazán tudott volna visszatartani, csak arra szolgált, hogy ne tudjak hangtalanul távozni. És pont a zaj volt az, ami segíthetett nekem – na meg Benjamin fiatalsága. Reméltem, hogy ha elszöknék, nem tudna tisztán gondolkozni, mint ahogyan a többiek tennék. Túl heves és érzelmektől vezérelt volt a természete, és ott volt még a feszültség, amit az okozott, hogy gyereknek tartották. Nem engedhette meg magának a hibákat, ha azt akarta, hogy a többi farkas egyenlőnek tekintse, ez pedig túl nagy feszültség volt a számára vészhelyzetben.

Fehérneműre vetkőztem, és a ruhámat a lábam köré kötöztem, aztán oldalra fordítva a fejemet megszagoltam a vállamon a bőrt. A zuhanyzás miatt alig lehetett érezni az illatomat, és ez szintén jól jött ebben az esetben. Felemeltem az asztalom előtt lévő széket, aztán az ablakhoz léptem. Vettem egy mély levegőt, majd a széket oldalra lendítettem, és teljes erőmből az ablakhoz vágtam. Az üveg hangos csörömpöléssel esett szét szilánkokra. Nem várhattam egy másodpercet sem, azonnal előre lendültem, és az ereszbe kapaszkodva felhúztam magam a tetőre. Úgy simultam a cserepekhez, mintha beléjük akartam volna olvadni.

Fél pillanatba sem telt, és megjelent Benjamin feje az ablakban. Nem láttam az arcát csak a feje búbját, ahogy előre hajolva kinézett, de sejtettem, hogy megrémült. Visszahúzódott, aztán nem sokra rá kirohant a bejárati ajtón, és az erdő felé indult.

Vártam egy szusszanásnyi időt, aztán pozíciót változtatva leugrottam a fűbe. Az ilyen helyzetekben áldottam a farkaserőmet, mert emberként valószínűleg, a nyakamat szegtem volna. Egyetlen másodpercbe telt csak, amíg megremegtem, és átváltoztam farkasalakba, aztán az erdőt kikerülve a fák mentén indultam el olyan gyorsan futva, ahogy csak bírtam. Igaz, hogy ez kerülőút volt, de ha nem akartam belebotlani az engem kereső Benjaminba, vagy Jade-ékbe, akkor nem vághattam át az erdőn. Reméltem, hogy így is időben odaérek a célomhoz. Szólnom kellett Alice-nek. Ő volt az utolsó reményem.

Fogalmam sem volt, mennyi idő múlva értem el a Cullen házhoz, de amint megláttam, megrázkódtam, és futás közben váltottam alakot. Fél lábon ugrálva szedtem le magamról a ruhámat, és gyorsan magamra rángattam. Mire a verandához értem, Alice, Emmett és Rosalie már ott vártak rám.

– Mennünk kell… Baj van… – ragadtam meg Alice karját, miközben összefüggéstelenül hablatyoltam.

– Mi történt? Hol van Jazz? – Az aranybarna szemek rémülten szegeződtek rám. – Itt voltak a farkasok, elvitték Mariát. Jaspernek, Carlisle-nak és Edwardnak már itt kéne lennie…

– Jasper nem fog visszajönni, ha… – kezdtem volna bele.

– Mi az, hogy nem jön? Ha a farkasok megszegik az egyezséget, én… – lépett előrébb Rosalie dühösen összepréselt szájjal. – Tudtam, hogy Carlisle-ékkal kellett volna mennünk!

– Nem, nem ez volt az egyezség! Jasper is kell Jade-nek. Beleegyezett, hogy… hogy megöljék, ha utána Jade békén hagy titeket – hadartam el gyorsan.

– Az lehetetlen! Láttam, hogy Jasper hazajön… Igaz, hogy csak villanások voltak, de… – sápadt el Alice láthatóan. – És Carlisle is azt mondta, hogy…

– Tudom. Hazudott. Össze-vissza beszélt nekem valamit arról, hogy néha áldozatokat kell hozni a többségért, de biztosan van valami tervük Edwarddal, csak nem akartak minket is belekeverni. Segítenünk kell nekik, akár akarják, akár nem. Nem hagyhatjuk, hogy csak ketten hajtsák végre, amit terveznek! Menjünk már, azt hiszem, a határnál vannak – próbáltam meg Alice-t magam után húzni, aki még mindig sokkosan meredt maga elé a hitetlenkedéstől. A rántásomra összerezzent, aztán bólintott egyet. Ismét farkas alakot vettem fel, és Alice-ék után rohantam.

– Nem értem, miért nem láttam… – motyogta maga elé Alice futás közben. – Nem értem…

Igyekeztem tartani az iramot a többiek után, miközben magamban imádkoztam, hogy még időben érkezzünk.

– Istenem, ne! – Alice hirtelen fékezett le, és csodaszámba ment, hogy nem szaladtam bele a hátába. Rose és Emmett is megálltak mellettünk, és elkerekedett szemekkel néztek valamit Alice-szel együtt. Izgatottan szimatoltam a levegőbe, hogy mi állította meg őket, aztán elszörnyedtem. Nem akartam elhinni, hogy ez megtörténhet, de végül legyőzve a félelmemet, felfelé emeltem én is a tekintetemet. Nem messze attól, amerre a határ volt, fekete füst szállt az ég felé. – Jasper… – Alice ismét futni kezdett, mi pedig követtük.

Alice zihálva kapkodta a levegőt – tudtam, hogy könnyek nélkül zokog kétségbeesésében –, én pedig összeszorult torokkal imádkoztam magamban. A füstszag egyre erősebb lett, és mire elértük a máglyát, már úgy facsarta az orromat, hogy alig tudtam visszatartani a prüszkölést.

– Jasper! – állt meg Alice, ahogy megérkeztünk a célunkhoz. Hét farkas fordult hirtelen felénk. Az elől álló sárgásfehér színű vicsorogva nézett ránk, de Alice szerintem, észre sem vette. A tekintete csak és kizárólag Jasperre szegeződött, mintha a látványa jelentené számára az életet – valószínűleg, így is volt.

– Nem, nem szegtük meg a szavunkat! – lépett előrébb Edward, mire megdobbant a szívem. – Hogy a fenébe kerültök ide? – fordult felénk, és az arca dühösnek tűnt.

– Isabella azt mondta, hogy Jasper fel akarja áldozni magát miattunk, de tudtam, hogy ez lehetetlen – nevetett fel Alice megkönnyebbülve. Tincsei ide-oda repkedtek, ahogy aprót rázott a fején. Valószínűleg, épp azon elmélkedett, hogyan is hihetett el egy ilyen butaságot, és az én fejemen is végigfutott a gondolat, hogy valamit nagyon félreérthettem.

– Alice, menjetek haza. – Jasper hangja elcsendesítette a csilingelő kacagást.

– Maria meghalt, igaz? – pislantott Alice a tűzre, ami még mindig ontotta magából a fekete füstöt. – Akkor mind mehetünk – nyújtotta ki a kezét Jasper felé, aztán elbizonytalanodva szűkültek össze a szemei. – Jazz…

– Csak menjetek! – Jasper hangja könyörgő volt, aztán Emmettre nézett. – Vidd haza őket!

– Nem… – Alice kezei ökölbe szorultak. – Nem megyek nélküled sehová sem! Carlisle… – próbált meg támogatást találni az apjánál.

– Tegyétek, amit Jasper kér – emelte fel a tekintetét ránk Carlisle. Alice döbbenten pislogott rá, mintha maga sem hinné el, amit hallott, aztán megremegett. Olyan gyorsan vetette előre magát, hogy csak elmosódva láttam az alakját, de még mielőtt elérte volna Jade-et, Edward és Carlisle teste betontömbként csapódott neki.

– Nem, eresszetek el! Engedjetek! – vicsorgott a családtagjaira. Emmettre és Rosalie-ra pillantottam, akik döbbenten nézték végig a jelenetet. Valószínűleg, ők is teljesen össze voltak zavarodva, és az elképzelés, hogy a húguk miatt rátámadjanak az apjukra és a bátyjukra őrültségnek tűnt a számukra, ahogyan az is, hogy a fordítottját tegyék meg.

– Nyugalom, Alice… Nem lesz semmi baj… – hallottam Edward susogását, ahogy a földhöz szegezték az apró, de még mindig küzdő női testet. A farkasok tétlenül figyelték a jelenetet, Jasper pedig ökölbe szoruló kezekkel, remegve hajtotta le a fejét. Nem értettem, mi folyik itt. Azt vártam, hogy Carlisle-ék majd tesznek valamit, de semmi nyomát nem láttam annak, hogy készülnének bármiféle terv végrehajtására. Ennek ellenére egyszerűen, nem tudtam elhinni, hogy tényleg képesek lennének feláldozni Jaspert.

– Carlisle… – Rosalie hangja zavart és halk volt.

– Maradjatok ott, és hagyjátok megtörténni! – olvadt össze egy másodpercre a két aranybarna tekintet. Rosalie visszafojtott lélegzettel lépett hátrébb megfogva Emmett kezét.

– Ne, ne… Rosalie… Segítsetek! Könyörgöm… Isabella… – Alice abbahagyta a morgást, és a teljes összeomlás vihara kavargott az íriszében. Előre akartam vetni magam, hogy segítsek neki, de ahogy Edward felnézett rám, rájöttem, hogy két tűz közé szorultam. Nem bírtam elviselni Alice szenvedését, de nem tudtam volna Edwarddal sem harcolni, hogy segítsek neki. Kétségbeesetten próbáltam meg kiolvasni a szeretett mézszín szemekből valamit, mert muszáj volt tudnom, hogy minden rendben lesz.

Úgy éreztem, kettéhasad a fejem, aztán a gyönyörű ajkak hangtalanul mozogni kezdtek, én pedig majdnem felzokogtam, mikor mozgásuk értelmes szavakká állt össze a fejemben. Bizalom.

Tudtam, hogy Edward a réten lefolytatott beszélgetésünkre céloz, amit talán, még egy másik életben folytattunk. Akkor még abban kételkedtem, hogy együtt akar-e élni velem egy egész örökkévalóságon keresztül, ő pedig azt hitte, hogy a cselekedeteim nagy részét a bevésődés vezérli. Nem bizonyította semmi sem, hogy tévedünk, az egyetlen, ami segíthetett hinni, az az egymásba vetett bizalmunk volt.

Hatalmas erőfeszítésembe került, hogy egyhelyben maradjak, és ne ugorjak neki Jade torkának, de tudtam, hogy most muszáj nyugton maradnom. Legszívesebben a fülemre tapasztottam volna a kezeimet, hogy ne halljam Alice hangját, és behunytam volna a szemeimet, hogy a pillantása ne vésődjön bele örökre az elmémbe, de mégsem tettem.

Bíznom kell Edwardban – ismételgettem magamban, mint egy mantrát, hogy képes legyek végignézni cselekvés nélkül, ami történik.

Jade Jasper elé lépett, aztán fejével a máglyára mutatott. Elborzadva értettem meg, hogy mit akar. Az is épp elég szörnyű látvány lett volna, ha egyszerűen nekiugrik és darabokra tépi, mielőtt a tűzbe veti, de a gondolattól, hogy elvárja, önmaga sétáljon bele a mindent elemésztő lángokba, a lélegzet a tüdőmbe szorult.

A fogsorom összeszorult, ahogy igyekeztem elfojtani a torkomból ösztönösen előtörő morgást, miközben a tekintetem Jasper és Edward között járt. Vártam a pillanatra, amikor belekezdenek valami mentőakcióba, és én végre tehetek valamit, de még mindig nem jött jelzés, hogy ez megtörténik.

Türelmetlenül kezdtem toporogni, ahogy Jasper bólintott, és elindult a máglya felé. Alice olyan szívszaggató hangon sikoltozott és kiabált neki, hogy azt hittem, én magam is belehalok a kínba. Láttam Edward és Carlisle arcán, hogy csak nehezen tudják visszatartani, mert minden erejét bevetve próbált kiszabadulni a szorításukból.

A szívem a torkomban kezdett lüktetni, és lélegezni is alig tudtam már, mikor Jasper megállt a lángok mellett, és visszanézett Alice-re. A tekintetében nem félelmet láttam, hanem inkább elszántságot és fájdalmat. Aztán felemelte a lábát, hogy megtegye az utolsó lépést.

Elakadt a lélegzetem, és mintha egy film lassítva pergett volna le a szemeim előtt. A sárgásfehér farkas előre vetette magát, nekem pedig hirtelen az futott át a fejemen, hogy be akarja lökni áldozatát a tűzbe. Úgy éreztem, a lábaimat betonba öntötték, és megdermedtem. Ahogy a két test puffanva zuhant a földre, még mindig nem fogtam fel, mi is történt valójában.

Aztán Alice sikoltására összerezzentem. Ahogy felszabadult a szorítás alól, azonnal felpattant, és a következő pillanatban már zokogva feküdt Jaspert ölelve a földön a máglya mellett. Jade megrázta magát, és arrébb gördülve tőlük lábra pattant.

Szoborrá válva meredtem magam elé, miközben a sokktól össze-vissza cikáztak a gondolataim. Aztán csak arra eszméltem, hogy két hideg kar öleli magához a nyakamat, és egy hang a fülem mellett nyugtatni próbál. A zűrzavar azonnal elmúlt, és bár még mindig nem értettem semmit, megnyugodtam Edward közelségétől.

– Elmagyarázok majd mindent… – túrtak bele a hosszú ujjak a bundámba. A feszültségtől hirtelen két hatalmas könnycsepp buggyant ki a szemeimből, hogy szétáztassák a kék inget Edward vállán.

Annyira megijedtem – vallottam be. – Mi a fene volt ez az egész?

– Hazamegyünk, és elmondom. – Félve pislantottam Alice-ék felé, akik még mindig a földön ölelkeztek elfeledkezve az egész külvilágról. Megértettem őket. Ha én majdnem belepusztultam a gondolatba, hogy elveszíthetjük Jaspert, el sem mertem képzelni, mit érezhetett Alice.

Mindannyian? – kérdeztem még mindig kissé zaklatottan.

– Mindannyian – ígérte Edward.

34. fejezet

A rózsa

Az ablak elé húztam egy széket, rákuporodtam, és szürcsölgetni kezdtem a kezeim között melengetett bögréből a forró kakaót. Reméltem, hogy majd nyugtató hatással lesz rám, mert még így egy éjszakával a történtek után is remegtem, ha visszaidéztem, ahogyan Jasper a máglya felé sétál. Persze, nem én voltam az egyetlen, aki teljesen kiborult.

Azt hittem, hogy Alice-nek az lesz az első dolga a nagy ijedtség után, hogy dühöngve leszidja Jaspert az ostoba önfeláldozási kísérletéért, és minimum beveri Edward és Carlisle orrát, amiért hagyták ennyit szenvedni. Ehelyett nem tett mást, csak csendben Jasper mellett maradt. Valószínűleg, azóta sem volt hajlandó elereszteni őt – hazafelé is úgy jöttek, hogy Jazz hátára szökkent, és a nyakánál fogva magához ölelte.

Reméltem, hogy minél hamarabb túlteszi magát a megrázkódtatáson, de abban biztos voltam, hogy én soha az életben nem fogom elfelejteni a tehetetlenség érzését, és Alice sikolyait. Megráztam a fejem, hogy az a szívszaggató hang elhalkuljon a fejemben, aztán nagyot kortyoltam a bögréből.

Amint hazaértünk, Carlisle mindenkit beterelt a nappaliba, aztán letérdelt a kanapé elé, amin Alice ült, és a tenyere közé vette az egyik kezét. Rosalie, Emmett és Esme – karjában az öcsémmel, behúzódtak az egyik fal mellé, és onnan hallgatták Carlisle vallomását. Edward leültetett az egyik fotelbe, aztán a karfára ült, és bizonytalanul a vállamra fektette a karját, miközben lélegzetvisszafojtva várta a reakciómat. A hazafelé úton nem igazán beszéltünk, és az elmémet is lezártam előtte, mert a gondolataim össze-vissza csapongtak, ezért valószínűleg, azt hitte, hogy mérges vagyok rá. Talán, kicsit az is voltam…De az ölelésétől nem húzódtam el, bár nem is dőltem bele – egy kis bizonytalanságot megérdemelt azok után, ami történt.

– Annyira szörnyen sajnálom, amin keresztül kellett menned! – nézett fel Carlisle Alice-re bűnbánó arccal. Alice tekintete a földre szegeződött, mintha még mindig nem lett volna teljesen magánál, szabad kezével pedig Jasper ujjait markolta. Carlisle fájdalmas pillantással emelte a szájához az apró kezet, és egy csókot nyomott rá. – Bocsáss meg, kérlek! És te is, fiam! – fordult Jasper felé. – Sosem hagynám, hogy bajod essen – rázta meg a fejét. – Ez volt életem legnehezebb tette.

– Tudom – bólintott Jasper. – Semmi baj. Tudom, hogy ezt kellett tennünk.

– Valaki végre nekünk is elmondaná, hogy mi is történt pontosan? – szólaltam meg kissé bosszús hangon. Idegesített, hogy kihagytak minket a dologból, és még csak nem is tudom, hogy miért.

– Persze, persze – bólogatott Carlisle felém fordulva. Látszott rajta, hogy szörnyen érzi magát. – Sajnálom, hogy be kellett nyugtatózzalak, de nem akartuk, hogy beleavatkozz.

– Nem mintha így nyugton maradt volna… – húzta el a száját Edward.

– Te jobb, ha csendben maradsz! – pillantottam fel rá sértetten, mire lesütötte a szemeit. – Mibe nem kellett volna avatkoznom? – szenteltem ismét a figyelmemet Carlisle-nak. Tudni akartam, hogy mi is volt az a nagy terv, aminek nyomát sem láttam a határnál, mielőtt leordítom Edward fejét amiatt, hogy már megint mindenből kihagytak, és végignézték, ahogy halálra aggódom magam.

– Miután kiborultál, Jasper önként a farkasok felügyelete alatt maradt, akármennyire is tiltakoztam ellene. A határhoz indultam, hogy szóljak Alice-nek a történtekről, biztos voltam benne, hogy ő le tudja beszélni erről az őrültségről Jaspert – hunyta le fáradtan a szemeit Carlisle. – Jonathan is velem tartott kíséretképpen, hogy Alice nehogy megszegje a szerződést kétségbeesésében.

– De végül nem szóltatok Alice-nek… Miért nem?

– Mikor a határhoz értünk, Edward átvette tőlem a szót, mielőtt bármit is mondhattam volna. Tudta, hogy mi történt, hiszen, látta a gondolataimat, de csak félig adta elő Alice-nek. Elmondta, hogy egyezséget kötöttünk Jade-del, és hogy Mariáért cserében békén hagy minket, de a Jasperre vonatkozó részt elhallgatta. Nem tudtam, hogy mi oka lehet rá, de abból, ahogyan rám nézett, tudtam, hogy valamiért azt akarja, hallgassak. Bíztam benne, és megtettem – magyarázta Carlisle a fiára pillantva.

– Én… tudtam, hogy valami nem stimmel – hallottam meg Alice halk hangját. – Furcsán viselkedtetek. De aztán láttam, hogy Jasper épségben hazajön majd a farkasoktól, és bemeséltem magamnak, hogy csak képzelődöm. Tudnom kellett volna, hogy valami baj van… – remegett meg a szája, mintha sírással küszködne. Jasper karja kinyúlt felé, egyetlen mozdulattal az ölébe emelte Alice-t, és magához ölelte, hogy megnyugtassa.

– Azt láttad, ami történt. Visszajöttem – nyomta az ajkait a homlokára. – Mindenképpen ez történt volna – pillantott fel Carlisle-ra, aki bólintott.

– Hallottam Jade gondolatait – vette át a szót Edward. – Először komolyan gondolta, amit Jaspertől kért. Azt hitte, hogy Jasper azonnal visszakozni fog. De mikor látta, hogy képes lenne feláldozni magát értünk gondolkodás nélkül, elbizonytalanodott. Hogy szerethetne bárkit is egy lélektelen szörnyeteg annyira, hogy önként vállalja érte a halált? – nevetett fel keserűen. – Győzködte magát, hogy Jasper csak megjátssza az önfeláldozót, és az utolsó pillanatban meggondolja majd magát. Látnia kellett, hogy nem így van. Hogy tényleg képesek lennénk eldobni mindent a családunkért és azért, akit szeretünk – pislantott felém.

– De ezt miért nem lehetett elmondani nekünk? – préseltem össze a számat. – Megkímélhettetek volna minket egy csomó aggodalomtól.

– Jade ismeri a képességemet. Tudtam, hogy csak akkor gondolja meg magát, ha biztos benne, hogy nem mondom el senkinek, amit megtudtam a fejéből. Minket is tesztelt ezzel. Kíváncsi volt, hogy képesek vagyunk-e hallgatni azok előtt, akiket szeretünk, azért, hogy megvédjük őket. Iszonyatosan nehéz volt hagynom, hogy újra és újra benyugtatózzanak, csak hogy nyugton maradj. És Carlisle-nak is nagy teher volt a vállán a titkolózás miatt.

– És Carlisle meg Jonathanék azért tudhattak róla, mert megállították volna Jade-et, ha azt hiszik, tényleg máglyára küldené Jaspert – tettem helyére a kirakó utolsó darabját, miután mindent megértettem.

– Pontosan. Azok tudtak csak Jade tervéről, akiknek muszáj volt tudniuk. Ha Jade időközben mégis meggondolta volna magát, vagy az elméje ismét megbomlott volna, megállítjuk Carlisle-lal, még mielőtt árthatna Jaspernek. Folyamatosan figyeltem a gondolatait, de tartotta magát az ígéretéhez. – Ahogy Edwardra néztem, mintha a vonásai kisimultak volna. Eddig nem igazán jutott el a tudatomig, hogy vége van, de most hirtelen elsöprő erővel vágott fejbe a felismerés. A sok titkolózás, aggódás és összeesküvés után, nyugodtan élhetünk tovább. Nem kell elhagynunk az otthonunkat, nem kell elszakadnom a családom egyik felétől, és nem kell féltenem a másik felét. Bármennyire is haragudtam azért, hogy Carlisle-ék kihagytak a tervezésből, megkönnyebbültem. – Meg akartunk kímélni titeket az aggodalomtól, és nem akartuk, hogy bármi megváltoztassa a tervünket. Ha a legkisebb jelét adja valamelyikőtök is, hogy elárultuk Jade szabályait, meggondolhatta volna magát, és akkor kénytelenek lettünk volna közbelépni. Ami azt jelentette volna, hogy nem tudjuk elkerülni a harcot. Ezért nem szóltunk senkinek. Jade-nek tudnia kellett, hogy Jasper tényleg belesétált volna a tűzbe, nem csak megjátszotta.

– Szóval, minden rendben ment volna, ha a mi kis farkasunk nem üti bele a nóziját a dologba… – hümmögött Emmett. Elpirulva haraptam be az ajkamat.

Megállt a bögre a kezemben, mikor meghallottam az ajtónyitódást. Nem fordultam meg – tudtam, hogy Edward az. Tegnap még túl feldúlt és kimerült voltam ahhoz, hogy beszéljek vele, ezért csak korán ágyba bújtam, és igyekeztem elfeledkezni mindenről egy időre, de nem halogathattam tovább a dolgot.

Még mindig bosszús voltam a történtek miatt, de megértettem Edward érveit. Én is képes lettem volna bármit megtenni, hogy megvédjem őt, ahogyan a határnál is tettem. Az, hogy akkor pillanatnyi szenvedést okoztam neki, elviselhetőbb volt, mint a tudat, hogy baja eshet. Ő is valami ilyesmit érezhetett, mikor belement abba, hogy szobafogságban tartsanak, és Carlisle nyugtatókat adjon nekem. Nem volt jogom tovább kínozni és hagyni, hogy a lelkiismeretével viaskodjon.

A levegőbe szimatoltam, és a szalámis zsemle illatán kívül, amit reggelire hozott nekem, éreztem még valamit…

– Ügyes próbálkozás, de egy rózsa nem lesz elég… – fojtottam el egy mosolyt. – Háromnapi aggódás, nyugtatózás és egyéb megpróbáltatások után, minimum háromszáz szál járna… – fordultam felé, miután a kakaómat letettem a párkányra.

– Igazad van – bólintott, miközben felemelte a rózsaszálat, és görgetni kezdte a mutató- és középsőujja között a szárát. – De ez különleges rózsa – nézett le rám, aztán hozzám sétált, és átnyújtotta.

– Tényleg csodaszép – simítottam végig a külső szirmokon.

– Sajnálom, ami történt. Ha nem gondoltam volna úgy, hogy ez szolgálja a biztonságodat, sosem hagytam volna, hogy ezt tegyék veled. Csak… Te annyira… – felsóhajtott, de nem fejezte be a mondatot.

– Makacs, önfejű, kíváncsi vagyok? – soroltam fel a rám jellemző jelzőket, amik most valószínűleg megfordultak a fejében.

– Én inkább a vakmerő szót használnám… – simított végig az arcomon. – Megbocsátasz nekem? – hajolt fölém, és tekintetét az enyémbe fúrta.

– Azt hiszem, nincs más választásom – pislogtam rá elkábulva, aztán lesütöttem a szememet. – És te nekem? – vörösödtem el.

– Én? – A hangja meghökkentnek tűnt.

– Hogy nem engedtelek át a határon, és hogy majdnem elrontottam mindent, mert nem tudtam megülni a fenekemen – emlékeztettem a bűneimre.

– Azt hiszem, nincs más választásom – nyúlt az állam alá, és megemelte a fejemet, hogy ismét a szemeimbe tudjon nézni. – Nem is érdekel, mitől olyan különleges ez a rózsa? – kérdezte. Az arcát fürkészve vettem csak észre, hogy izgatottnak tűnik. Összevont szemöldökkel pillantottam a kezemben lévő virágra, de semmit sem láttam rajta, azon kívül, hogy igazán szép példány volt. – Nézd meg a bimbót… – segített Edward.

Az ujjaimmal óvatosan széthúztam a szirmokat, és a levegő hirtelen bent akadt a tüdőmben.

– Ez… mi? – nyögtem, miközben kiemeltem az apró, csillogó gyűrűt. A szív alakú gyémántot bámulva, mintha az agyam teljesen kikapcsolt volna. Csak akkor tértem kissé magamhoz, mikor Edward megmozdult, és fél térdre ereszkedett előttem.

– Várni akartam vele a születésnapodig, de azok után, ami történt, rájöttem, hogy egy másodpercet sem szabad elvesztegetnem többé – fogta meg a kezemet, és óvatosan kivette az ujjaim közül a gyűrűt.

– Edward… – motyogtam döbbenten magam elé, miközben önkéntelenül is könnyek öntötték el a szemeimet.

– Isabella Black… Hozzám jönnél feleségül? – A szívem felugrott a torkomba, és alig bírtam lélegezni. Elképzeltem, ahogyan hófehér ruhában az oltár elé vonulok, hogy kimondjam azt az igent, ami hivatalosan is összekötné az életemet Edwardéval az örökkévalóságig. Ez volt minden, amire vágytam, és hihetetlennek tűnt, hogy tényleg valóra válhat. – Isabella… – Edward hangja megremegett.

– Edward, én… – A hangos telefoncsörgés miatt összerezzentem. Edward pár másodpercig mozdulatlanul nézett rám, aztán halkan felmordulva a zsebéhez nyúlt.

– Halló – szólt bele a mobiljába, miközben én felálltam a székről, és feldúltan elsétáltam az ágyig. Megdörzsöltem a szemeimet, és egy másodpercig arra gondoltam, hogy megfojtom azt, aki megzavart minket, de mikor meghallottam Joshua hangját a vonal másik végén, elmúlt a bosszúságom. – Veled akar beszélni – nyújtotta át Edward nekem a telefont, aztán az ablak elé sétált, és egy gyors mozdulattal zsebre vágta a gyűrűmet. Összeráncolt homlokkal próbáltam kitalálni, hogy ez mit is jelenthet, és csak remélni tudtam, hogy nem azt, hogy meggondolta magát.

– Igen? – szóltam bele a mobilba.

– Isabella… Én… Tudom, hogy semmi jogom nincsen bármit is kérni tőled… – Joshua hangja halk volt és kétségbeesettnek tűnt.

– Mi a baj? – kérdeztem, bár szinte biztos voltam benne, hogy már megint Jade van a háttérben. Csak remélni tudtam, hogy nem készül megint valamire az a perszóna.

– Jade elment. Egyszerűen csak elment. Hagyott pár sort, és… Kérlek… Meg kell mondanotok neki, hogy maradhat. Hogy megbocsátotok neki.

– Joshua, én nem hiszem, hogy… – kezdtem volna, de nem hagyta, hogy végigmondjam.

– Könyörgöm, Isabella, mindenre, ami szent neked! Nem tudom elhagyni a családomat végleg, de nélküle sem akarok élni.

– Hol vagy most? – szólaltam meg félpillanatnyi hallgatás után, miközben megdörzsöltem a halántékomat. Jade képes még a távolból is tönkretenni mindent – pillantottam az ujjamra, amin már ott kellett volna lennie a jegygyűrűnek, aztán csalódott sóhajjal visszaejtettem magam mellé a karomat.

– A hegyekben, nem messze onnan, ahol… – hallgatott el hirtelen. Tudtam, hogy arra a helyre gondol, ahol Jade fogva tartott minket Carlisle-lal és az öcsémmel. – Siessetek, utol kell érnünk! Számítok rád, és… Köszönöm, Isabella… – Halk kattanás jelezte, hogy megszakadt a vonal.

– Tényleg oda akarsz menni? – hallottam meg Edward hangját.

– Joshuának szüksége van rám – fordultam felé.

– Ő sem foglalkozott a családjával és veled, mikor szükségetek volt rá…

– Nem számít – ráztam meg a fejem. – Joshua a testvérem, és a szerelem sokszor őrültségekre is ráveszi az embert.

– Értem – keményedtek meg a finom arcvonások. Nem akartam, hogy Edward haragudjon rám, főleg nem egy olyan pillanat után, amit az előbb átéltünk, de nem hagyhattam szenvedni Joshuát. – Veled megyek – szólalt meg végül, mire ellenkezés nélkül bólintottam.

– Edward – torpantam meg az ajtóban egy pillanatra, de aztán gondolatban rögtön fejbe is vágtam magam. Nem kérhetem meg, hogy később tegye fel ismét a nagy kérdést, csak remélhetem, hogy megteszi majd.

– Igen? – nézett rám felélénkülő tekintettel.

– Semmi – ráztam meg gyorsan a fejemet, aztán kinyitottam az ajtót, és kiléptem a folyosóra.

Carlisle a földszinten várt minket, és még mindig olyan mértékű bűntudat ült a vonásain, hogy az szinte fizikai fájdalmat okozott nekem is. A tegnapi nap során már vagy ezerszer bocsánatot kért tőlem és Alice-éktől, és mikor reggel lementem a konyhába, akkor is kaptam tőle egy ölelést és némi kiskutyatekintetet.

– Akarod, hogy én is menjek? – kérdezte tőlem, de nemet intettem. Csak le akartam végre zárni ezt az egészet, és ebbe minél kevesebb embert belerángatni. – Biztos?

– Tökéletesen. Hamarosan jövünk – ígértem. Edwarddal elsétáltunk a fákig, ahol automatikusan elfordult, amíg levetkőztem, és magamra kötöttem a ruhámat, aztán megrázkódtam, és átváltoztam.

Amíg Edward mellett futottam, a gondolataim visszatértek a leánykéréshez. Megdöbbentő volt és szörnyen hirtelen. Nem mintha, nem gondolkoztam volna még rajta, de mindig úgy hittem, hogy még bőven a távoli jövőről álmodozom. Edward egészen eddig semmi jelét nem adta nekem, hogy feleségül szeretne venni. Mikor pár éve a házasságról beszélgettünk a régi barátaimmal, még megrémisztett a gondolat. Túl véglegesnek tűnt, és azt hittem, olyan lemondásokkal jár majd, amikre még nem vagyok készen, de most egyáltalán nem féltem. Biztos voltam benne, hogy Edwarddal akarom tölteni életem minden egyes pillanatát, és cseppet sem tartottam attól, hogy ez örökké fog tartani.

Mikor a hegyek közelébe értünk, igyekeztem a jelenre koncentrálni. Nem tartott túl sokáig megtalálni Joshuát, mivel felnyitotta előttem az elméjét, és megmondta, merre felé van. Izgatottan mászkált fel-alá a hegyoldalban, és mikor észrevett minket, azonnal futásnak eredt arra, amerről Jade illatát hozta a szél. Edward és én utána iramodtunk, és követtük őt át a hegyeken.

Köszönöm, köszönöm, Isabella! És annyira sajnálom! Sajnálok mindent! – hallottam a fejemben Joshuát. – Tudom, hogy minden okod meglett volna, hogy soha többé ne beszélj velem, és ne segíts. Bocsáss meg nekem! – pillantott oldalra rám egy másodpercre, és a tekintetében láttam, hogy komolyan gondolja, amit az elméjéből kiolvastam.

Nem kellett sok idő, hogy beérjük Jade-et – még nem volt olyan gyors, mint az agyvérzése előtt. Amikor meglátott minket, megállt, és megrázta a fejét, mintha bosszús lett volna. Nehezemre esett túllépni azon, amit éreztem iránta, és előtérbe helyezni a Joshua iránti szeretetemet, de végül sikerült. Jade megrázkódott, és emberi alakot vett fel, aztán zavartalanul belebújt a lábáról leszedett ruhába. Joshua követte a példáját, míg én kerestem egy fát, ami rejtekhelyül szolgálhatott pár másodpercig.

– Megmondtam, hogy ne gyere utánam, Joshua… – Jade hangja magabiztosnak tűnt, de a szemei mintha ellágyultak volna, ahogyan Josh-ra pillantott.

– Tudom, de muszáj volt. Cullenék megbocsátanak. Nem kell elmenned. Velem maradhatsz! – hadarta Joshua szinte könyörögve.

– Ha Joshuát ez tenné boldoggá, akkor maradj – szólaltam meg. Josh hálásan pillantott felém, aztán újra Jade-hez fordult.

– Hallod? Gyere! – Jade egy másodpercig csak nézte a felé nyújtott kezet, aztán megrázta a fejét. – De hát, miért nem? Tudom, hogy szeretsz.

– Így van. Szeretlek… A magam módján. Pont ezért megyek el – hajtotta le a fejét Jade. Vett egy mély levegőt, aztán Joshua elé sétált. Idegesen rándultam össze, ahogy a közelünkbe ért, de próbáltam nem elveszíteni az önuralmamat. – Értsd meg, mi nem vagyunk egymáshoz valók – fúródott a kék tekintet a fekete szemekbe. – Én már öreg vagyok, és…

– Ez nem igaz! – csattant fel Joshua. – Alig látszol idősebbnek, mint én, és különben is, nem a kor számít. Nézd meg őket! – intett felém és Edward felé a fejével.

– Nem hallgattál végig… – mosolyodott el keserűen Jade. – Öreg vagyok. Nem a testem, hanem a lelkem. Majdnem az egész életemet azzal töltöttem, hogy a bosszúra gondoltam. Áttapostam mindenkin, akin kellett. Belefáradtam. Elfogyott minden erőm.

– De már vége. Békében és boldogan élhetnénk. Együtt. – A hatalmas férfikezek kinyúltak, és megragadták a kisebb női kezeket, de azok alig egy szemvillanás múlva kihúzták magukat a fogásból.

– Joshua… Nem élhetek együtt valakivel, amíg nem tudok együtt élni saját magammal. Már azt sem tudom, ki vagyok. Fogalmam sincs, miért élek, mik a céljaim. Minden olyan kusza, sötét és fojtogató – zihálta Jade, mintha tényleg fuldokolna valamitől.

– Együtt találunk célokat. – Joshua olyan kétségbeesve próbálkozott újabb és újabb érveket találni, hogy bármennyire is utáltam Jade-et, összeszorult a mellkasom.

– Nem foglak magammal rántani – fonta össze maga előtt a karjait Jade, miközben hevesen rázta a fejét. Az volt az érzésem, hogy nem csak Joshuát próbálja meggyőzni, hanem saját magát is. – Így is gyűlölöm azt a nőt, akivé váltam, ha téged is tönkre tennélek, nem tudnék tovább élni. Talán… Talán, majd egyszer visszajövök… Ha sikerül megtalálnom azt, aki egyszer régen voltam, még mielőtt… Mielőtt a lelkem elveszett volna útközben. De addig egyedül kell lennem.

– De nekem szükségem van rád! – Félrefordítottam a fejem, ahogy Joshua térdre rogyott, és átölelte a vékony derekat, de a fülemet sajnos, nem foghattam be, pedig úgy éreztem, nem kéne nekem ezt hallanom.

– Nekem viszont, nincs szükségem rád! – Jade hangja olyan kemény lett, hogy még engem is szíven ütött.

– Ezt nem mondod komolyan. Tudom, hogy nem mondod komolyan. – Hallottam a hitetlenkedő választ. A kezeim ökölbe szorultak.

– De komolyan mondom, csak nem figyelsz rám! Nincs szükségem rád! – nyomott meg minden egyes szót Jade, hogy tudatosítsa a másikban. – Nincs szükségem senkire sem. Egyedül akarok maradni. Jó volt veled, mert megértettük egymás elveit, és a szex is isteni volt, de ennyi. Fiatal, életerős férfi vagy. Jól éreztem magam veled, de itt most vége van. Fogd fel! – Remegve próbáltam visszafogni magam, és csak azért nem ugrottam ennek a szukának, mert nem akartam újabb háborút kirobbantani. Csak takarodjon el végre, és hagyjon békén minket. Joshua is elfelejti majd – győzködtem magam. Most már látnia kell, hogy milyen nővel is állt össze.

– Ég veled, Joshua! – Pár másodpercig csend volt, és bár még mindig nem néztem fel, szinte biztos voltam benne, hogy ha megtenném, akkor egy búcsúcsók szemtanúja lennék. Aztán halk suhogó hangot hallottam, amit végül Joshua mély nyüszítő-morgó hangja követett. Amint felpillantottam, azonnal vittek is a lábaim a testvéremhez.

– Sajnálom, Josh… – suttogtam, miközben letérdeltem mellé a földre. – Annyira sajnálom. – A mindig erős és dacos férfi úgy fúrta a fejét a vállamba, ahogyan egy kisfiú bújik oda kétségbeesésében az édesanyjához. Tudtam, hogy Joshua vagy ezerszer megbántott, elárult és cserben hagyott, én mégis egyetlen másodperc alatt megbocsátottam neki, és biztos voltam benne, hogy Jonathan és a falka többi tagja is ezt teszi majd. – Gyere, a többiek már biztosan aggódnak – szólaltam meg lágyan pár perc múlva, mikor Joshua izmai ellazultak az ölelésemben. Lassan emelte fel a fejét, és azonnal megtörölte az arcát, mintha szégyellnie kéne a könnyeit előttem. Bólintott, aztán hátrébb húzódott tőlem, megrázkódott, és átváltozott. Követtem a példáját.

Edward tapintatosan megvárt minket kissé távolabb, és mikor futni kezdtünk, utánunk vetette magát. Mikor az ismerős hang megszólalt a fejemben, hirtelen majdnem megtorpantam a meglepetéstől, de végül tovább rohantam.

Vigyázz rá kérlek… – Jade hangja addig visszahangzott az elmémben, amíg fel nem húztam a mentális pajzsomat.

Úgy lesz – ígértem meg kissé döbbenten. Vártam valami választ, de minden csendes maradt.

Joshuát egészen La Push-ig kísértem, aztán visszamentem Edwardhoz, aki a határnál várt rám. Egész oda-vissza úton azon gondolkoztam, hogyan kéne megmondanom neki, hogy a válaszom a nagy kérdésére, igen. Abban biztos voltam, hogy nem a Cullen házban szeretném ezt a bizalmas pillanatot megejteni, ahol csak az nem hallja, miről beszélünk – vagy épp, mit csinálunk utána –, aki nem akarja.

Várj meg itt! – kértem Edwardtól, aztán ismét egy fa mögé vonultam, átváltoztam, és felkaptam magamra a ruhámat.

– Van kedved sétálni egyet? – kérdeztem mosolyogva, miközben kinyújtottam Edward felé a kezemet. Kissé érzéketlennek éreztem magam, hogy Joshua szerelmi drámája után, csak arra tudok gondolni, hogy végre hivatalosan is Edward menyasszonya legyek, de nem tehettem róla. Egyszerűen, nem bírtam volna tovább várni, hogy a gyűrű végre felkerüljön az ujjamra.

Edward tétován megfogta a kezemet, és hagyta, hogy vezessem.

– A ház az ellenkező irányban van – szólalt meg pár perc múlva.

– Tudom – kuncogtam fel. – Máshová megyünk – húztam magam után a fák között. Egy évvel ezelőtt még menthetetlenül eltévedtem volna a sűrűben, de most olyan könnyen ment a tájékozódás, mintha egész életemben cserkész lettem volna. Élveztem, ahogy a szél felénk fújja a természet illatait. Sokkal energikusabbnak és élettelibbnek éreztem magam hirtelen tőle.

Biztos voltam benne, hogy Edward már pontosan tudja, merre is tartunk, de nem törte meg a varázst azzal, hogy hangosan is kimondja. Ahogy a fák ritkulni kezdtek, a szívem vadul dobogott a torkomban. Fogalmam sem volt, hogyan veszem rá Edwardot, hogy kérje meg ismét a kezemet, de reméltem, hogy erőfeszítések nélkül, simán menni fog. Éreznie kell, hogy mit szeretnék tőle…

Kilépve az utolsó fa mögül egyenesen a tisztás közepére vezettem, aztán megálltam, és szembefordultam vele.

Régen, azt hittem volna, hogy csak a mesékben vannak ilyen pillanatok. Mikor az ember lánya úgy érzi, az idő megáll, és szerelme tekintete egyszerűen magába szippantja őt, mint valami kavargó örvény. De ez most a valóság volt. Csak figyeltem Edwardot, és elöntött valami furcsa földöntúli boldogság. Hihetetlennek tűnt, hogy ez a gyönyörűséges angyal tényleg engem szeret, és akar engem nem csak egy rövid kis életen át, hanem egy egész örökkévalóságig.

Olyan hevesen csókoltam meg Edwardot, hogy egy másodpercig azt hittem, mindketten hátra esünk, de aztán megtartotta az egyensúlyunkat. A testemen végigfutott az ismerős bizsergés, de sokkal erősebben, mint eddig bármikor. A következő, amire emlékszem, Edward halk kuncogása és egy lágy, hűvös érintés az arcomon.

– Mi történt? – sóhajtottam fel, miközben megemeltem a fejemet. Fogalmam sem volt, mikor és hogyan kerültem a földre.

– Elájultál – közölte velem Edward sugárzó vigyorral az arcán.

– Ó… – nyögtem fel elvörösödve. – Bocsánat. – Pár pillanatig csend volt, én pedig próbáltam összeszedni magam, amin nem sokat segített, hogy Edward gyengéden simogatta az arcomat pont ott, ahol a tűzrózsákat sejtettem.

– Miért hoztál ide? – törte meg a csendet.

– Én csak… gondoltam, szeretnél velem egy kicsit kettesben lenni… – haraptam be az alsó ajkamat. Ennél tökéletesebb lehetőséget az újbóli lánykérésre kívánságra sem adhattam volna Edwardnak. Várakozva néztem fel rá, de ő csak abbahagyta a cirógatásomat, és a hátára fordulva elfeküdt a fűben.

– Jó ötlet volt… – fürkészte a tekintete az eget, miközben én durcásan felkönyököltem, hogy jobban láthassam az arcát. Nyoma sem volt rajta annak, hogy bármi fontosra készülne.

– Igen, néha vannak jó ötleteim – ültem fel, és törökülésbe húztam a lábaimat. – De neked is. Az a rózsa tényleg csodaszép volt… – próbálkoztam ismét. Ujjaim idegesen markoltak bele a fűbe.

– Vagy egy percet keresgéltem Esme kertjében, mire megtaláltam a tökéleteset – kuncogott fel, de engem most tökéletesen hidegen hagyott a vámpírpoén. Bosszús sóhaj hagyta el a számat. – Valami baj van? – érdeklődött Edward.

– Semmi – préseltem össze szorosan a számat. Körülbelül két percig bírtam, és csak aztán fakadtam ki. – Na jó, hazamegyek! – pattantam fel, de még mielőtt egy lépést tehettem volna, Edward már előttem állt.

– Csak miután válaszoltál… – lágyult el a hangja.

– Mire? – vontam fel durcásan a szemöldökömet. Edward mosolyra húzta az ajkait, aztán megfogta a kezemet, magához húzott, és a fülemhez hajolt.

– Akarsz velem lenni, amíg világ a világ?

– Igen… – motyogtam. A bosszúságom azonnal tovaszállt, mintha sosem lett volna.

– És mindezt Mrs. Cullenként? – jött az újabb kérdés, amitől remegni kezdtek a lábaim. Az ujjaim közt összegyűrődött Edward inge, ahogy kapaszkodtam belé. – Isabella, kérlek, válaszolj, mert most már nem tartom lehetetlennek, hogy hamarosan én is elájulok… – rezegtette meg a halk, kétségbeesett nevetés a fülem mellett lógó tincseket.

– Igen, szeretnék Mrs. Cullen lenni. Szeretnék a feleséged lenni – hadartam el gyorsan még mielőtt megint bármi közbejöhetne, és megakadályozhatná, hogy kimondjam a válaszomat. Homályosan érzékeltem, hogy Edward eltol magától, aztán a könnyeimen keresztül láttam a csillogó, apró gyűrűt, ahogyan felkerül az ujjamra. – Hűha… Tényleg össze fogunk házasodni… – szipogtam meghatódva. Valójában még csak most kezdett tudatosulni bennem az egész.

– Igen, ez általában így szokott menni a leánykérés után – kuncogott fel Edward.

– És mikor? – jutott eszembe hirtelen. – Szükségem… szükségem lesz ruhára, és… Hol fogjuk tartani? Jonathanéknak is ott kell lenniük! – kötöttem ki.

– Ez természetes – bólintott Edward. Elgondolkozva léptem távolabb tőle, és az agyamon átfutott egy újabb adagnyi kérdés.

– Hol fogunk lakni utána? A házatokban? Talán, a városban találhatnánk egy házat… Elég egy kicsi, csak legyen kert, ahol a testvérem majd játszhat… – gondolkoztam el. Szinte láttam magam előtt a fehér léckerítést, és ahogy az öcsém futkározik a fűben, miközben Edward labdázni tanítja.

– Még van elég időnk megbeszélni mindent, nem holnap akarlak elvenni – vigyorgott rám Edward lelkesen, mire zavarba jöttem.

– Persze, persze, tudom. Csak… Mindegy, ne is figyelj rám – ráztam meg a fejem.

– Nem tudok nem rád figyelni – simított végig az arcomon. – A menyasszonyom vagy… – nézett rám olyan csillogó tekintettel, hogy a szívem vadul dörömbölni kezdett a bordáimon.

– Az vagyok… – suttogtam magam elé, miközben egyre közelebb hajolt hozzám. Az ajkai először lágyan értek az enyémekhez, aztán hevesen kapott utánuk. Most nem az ájulástól rogytam a földre, hanem mert Edward óvatosan magával húzott oda. Kezei végigsimítottak a combjaimon, hogy aztán egyre feljebb kalandozzanak. Hirtelen jött a kijózanító pofon. – Ne… – ültem fel, és a lábaim köré fonva a karjaimat lehajtottam a fejemet.

– Mi a baj? – hallottam Edward ziháló hangját.

– Semmi – ráztam meg a fejem.

– Isabella… Épp most mondtál igent nekem egy egész örökkévalóságra – éreztem meg a hűvös ujjakat a vállamon. – Ezek után bármit elmondhatunk egymásnak.

– Ronda a sebem – hadartam el a lehető leghalkabban. – Ne… – szorítottam még erősebben a karjaimat a lábaimhoz, mikor Edward megpróbálta lefeszegetni őket. Végül persze, ő volt az erősebb…

– Bolond vagy. Hányszor mondjam még el, hogy nem érdekel az a heg?

– Tudom, hogy csak azért mondod, mert nem akarsz megbántani – sütöttem le a szemeimet.

– Ha rajtam lenne egy sebhely, te azért mondanád? – Edward hangja szigorúnak hangzott.

– Nem, dehogy is – vágtam rá azonnal.

– Akkor miért hiszed, hogy én hazudnék neked? – nézett rám kutakodó tekintettel.

– Nem hiszem… Csak… Te olyan gyönyörű vagy. Én meg annyira tökéletlen – komorult el az arcom. Edward tekintete egy másodpercre elbújt a szempillái rejtekében, aztán ismét rám nézett.

– Nézz a szemembe! – nyúlt az állam alá. – Mondd el, hogy mit látsz! – kérte. Összezavarodva pislogtam rá. – Gyerünk, Isabella, mit látsz?

– Kavargó mézet – mondtam ki az első dolgot, ami eszembe jutott. Edward elmosolyodott.

– És még?

– Apró világosbarna pöttyöket, amik vonzzák az ember tekintetét – sóhajtottam, mire újabb kuncogást kaptam válaszként.

– Nézd meg jobban! – hajolt kissé hátrébb Edward, de nem vette le rólam a pillantását.

– Magamat? – kérdeztem bizonytalanul.

– Igen, és még? – Már majdnem bosszúsan felcsattantam a keresztkérdések miatt, mikor hirtelen a tüdőmben akadt a lélegzet. Rájöttem, hová akar kilyukadni.

– Csillogást… Boldogságot. – Tudtam, hogy megfejtettem a rejtvényt, mert Edward szeme még ragyogóbbá vált.

– Te vagy az oka, hogy ezt láthatod benne. Valahányszor rád nézek, úgy érzem, Carlisle-nak mégis igaza van, és a mennyország kapui a számomra is kinyíltak annak ellenére, ami vagyok. – Edward felhőtlen nevetésétől könnyekkel teltek meg a szemeim. Azt már régóta tudtam, hogy ő jelenti számomra a boldogságot, de hogy ez fordítva is pontosan ugyanígy van, csak most tudatosult bennem teljesen. – Jaj, ne! Nem akartalak elkeseríteni ezzel a butasággal… – emelte Edward a kezét az arcomhoz, hogy letörölje a nedvességet. – Sajn… – folytatta volna tovább a bocsánatkérést, de semmi szükség nem volt rá, így a számat az övére nyomtam, hogy elhallgattassam.

Addig csókoltam őt, amíg csak bírtam levegővel, aztán zihálva elhúzódtam tőle. Kezeimet óvatosan a ruhám széle alá csúsztattam, és egy mély levegővétel után áthúztam a fejemen. Lehunytam a szememet, ahogy finoman hátradöntött, és reszketni kezdtem, mikor megéreztem az ajkait a vállamon.

Halk mormogó hangot hallatott, miközben áthaladt a melleim völgyén, és elérte a hasamat, aztán ahelyett, hogy folytatta volna az eddigi útvonalát, kitért oldalra. Megfeszült a testem, és összeszorítottam a fogaimat, ahogy közeledett a sebhelyemhez.

– Semmi baj… – éreztem meg a hűvös leheletet a bőrömön, amit egy még hűvösebb ajak simogatása követett. Edward úgy csókolta végig a száraz és érdes területet, mintha a világ legcsodásabb érzése lenne számára, hogy megérintheti. Hitetlenkedő megkönnyebbüléssel fújtam ki a tüdőmben tartott levegőt.

Mikor ismét visszatért a számhoz, az én kezem is vándorolni kezdett. Kapkodva igyekeztem megszabadítani Edwardot az ingétől, hogy aztán végigcsókolhassam a nyakát.

– Akarlak… – hallottam meg a sóhajt a fülem mellett, miközben Edward hosszú ujjai végigsimítottak a combomon, hogy aztán egy hirtelen mozdulattal a derekára emelje a lábamat. Halk, önkéntelen nyögés szakadt fel belőlem, ahogy az ágyékunk egymáshoz nyomult. – Most azonnal akarlak – emelte fel a fejét, hogy a szemembe nézhessen. Kissé meglepetten értettem meg, mire is gondol. Szédelegve próbáltam meg összeszedni a gondolataimat, de csak nehezen ment.

– Úgy érted, hogy…

– Szerelmeskedni akarok veled – erősített meg Edward abban, hogy nem értettem félre.

– Eddig nem akartad… Mármint… – pirultam el, mikor rájöttem, hogy Edward hasamnak feszülő férfiassága jelenleg is megcáfolja a szavaimat. – Mármint, várni akartál… – pontosítottam magam.

– A feleségem leszel… – simítottak ki a fehér ujjak egy tincset az arcomból. – Most már biztos vagyok benne, hogy így lesz. És boldoggá akarom tenni teljesen az én asszonyomat. Ha te is akarod… – Most rajta volt a bizonytalanság sora. Válaszként gondolkodás nélkül megcsókoltam. Éreztem, ahogy a szája mosolyra húzódik csók közben.

A következő percek kissé összemosódtak. Csak arra emlékeztem később, hogy reszketve kapkodok levegő után, és igyekszem még közelebb húzni magamhoz Edwardot. Ahol megérintett, mintha a bőröm szinte sisteregni kezdett, a kezei pedig mindenhol ott voltak. Mire segítettem neki megszabadulni a nadrágjától és az alsójától, már csak egy könyörgő, szétolvadt vágypaca voltam. Máskor valószínűleg, szégyelltem volna a viselkedésemet, és biztos voltam benne, hogy jó ideig pirulva tudok majd csak Edwardra nézni, de ez jelenleg nem érdekelt. Az egyetlen, amivel foglalkoztam, az volt, hogyan szerezzek még nagyobb örömet neki.

– Ha… Ha valamit nem jól csinálnék, vagy… – hagyta abba egy pillanatra Edward a bőröm kóstolgatását, miközben a keze a térdhajlatomba csúszott.

– Minden rendben lesz – emeltem meg önként a csípőmet kissé.

– Csak szólj… Szólj, ha mégsem, és… megállok – nézett rám komoly tekintettel.

– Csak csináld már… – tapasztottam be ismét a száját. Nem akartam gondolkozni, nem akartam előre félni, egyszerűen csak azt akartam, hogy történjen meg végre, amire most mindennél jobban vágyom.

Lehunytam a szemeimet, ahogy megéreztem Edward kezét a combom között, aztán a hirtelen feszítő érzéstől a tüdőmben rekedt a levegő. Az egész csak egy pillanatig tartott, de a fölöttem lévő test egy halk morgás után mozdulatlanná dermedt. Kissé riadtan néztem fel a szeretett arcba a kín nyomait keresve rajta, amit a vérem illata okozhat, de ehelyett csak egy vágytól fátyolos szempárral találtam szemben magam.

– Minden rendben – sóhajtottam fel megkönnyebbülve, és hogy bizonyítsam, megmozdítottam a csípőmet. Edward szemhéja lecsukódott, a nyaka ívbe hajlott, és mély nyögés hagyta el a torkát – ez volt a leggyönyörűbb látvány, amiben valaha részem volt. Megismételtem a mozdulatot újra és újra, miközben a másik test is mozogni kezdett felvéve a ritmust, amit adtam neki.

A furcsa-kellemetlen érzés hamar elmúlt, és a helyét átvette valami bizsergés. Edward hőmérséklete ellenére, meglepően forrónak éreztem mindent, mintha a teste átvette volna az én melegségemet. Az ajkaink újra és újra összekapcsolódtak, miközben az ujjaim egyre erősebben szorították őt magamhoz.

Az érzékeim felerősödtek, és minden mintha azért létezett volna, hogy az én vágyaimat gerjessze. A fű illata csiklandozta az orromat, a szél pedig olyan lágyan simogatott, mint Edward keze. A hangok visszhangozva vibráltak végig a testemen. Edward morgásai és nyögései mind azt bizonyították nekem, hogy legalább akkora gyönyöröket él át, mint én.

Edward egyre hevesebben ostromolt, mégis én voltam a szenvedélyesebb. Karjaim olyan erősen szorították, hogy féltem, fájdalmat okozok neki, mégsem bírtam enyhíteni az ölelésemen. Muszáj volt minden egyes porcikámmal éreznem őt.

A lüktetés egyre erősebb hullámokban szaladt végig rajtam, koncentrálódva a combjaim közé. Éreztem, hogy a homlokom nedvessé válik a verejtéktől, és a levegővétel is egyre nehezebben ment, mégis gyorsabb mozgásra ösztönöztem Edwardot. A morgása hangosabb lett, ahogyan az én szégyentelen zihálásom is.

A gyönyör alattomos módon, hirtelen csapott le rám, időm sem volt felkészülni a lehengerlő élményre. A hüvelyem lüktetve szorult Edward férfiassága köré, miközben nyüszítve vájtam bele a körmeimet a talajba, hogy képes legyek ép ésszel elviselni az egész testemen keresztülsöprő érzést. A hideg férfikéz érintése rántott vissza az öntudatlanság határáról az ébrenlétbe.

Halk sóhajjal löktem újra előre a csípőmet, mire Edward a tekintetét az enyémbe fúrva ismét mozogni kezdett. Beletúrtam az ujjaimat a hajába, és a tarkóját simogattam, miközben az írisze egyre sötétebbé vált. Sejtettem, hogy nem sokára ő is átéli majd azt, amit én, és nem tévedtem. Alig pár pillanattal később a teste megfeszült, a torkából előtört az eddigi leghangosabb morgás, amit eddig hallottam, a keze pedig hangosan puffanva csapódott a földnek a vállam mellett. Éreztem a langyosságot, ami elöntötte a testemet, aztán Edward izmai ellazultak, és halkan zihálva fúrta a fejét a nyakamhoz.

Fogalmam sincs, meddig feküdtünk pontosan összeölelkezve, de akár örökre is így tudtam volna maradni. Edward lélegzete az államnál, a szél zúgása és az esőillat, amit magával hozott, teljesen elálmosított.

– Mindjárt esni fog – dünnyögte Edward a fülembe, amitől apró borzongás futott végig rajtam.

– Nem érdekel – sóhajtottam fel. – Úgysem tudok megfázni…

– Tudom. De érdekesen fogunk kinézni, miután a sárban dagonyázás után visszamegyünk – nevetett. – Bár, ha jobban meggondolom… Legalább lenne okunk egy közös zuhanyzásra – simított végig a karomon. – És Emmett heti poénadagja is meglenne – vigyorgott rám szégyentelenül.

– Hazamegyünk. Most – közöltem nemes egyszerűséggel, miközben igyekeztem összeszedni magam annyira, hogy fel tudjak ülni. Láttam, hogy Edward igyekszik elfojtani egy mosolyt, de nem tettem szóvá – ahhoz most túlságosan boldog voltam.

Miközben felvettem a ruhámat, igyekeztem nem Edwardot bámulni, bár nagyon nehezemre esett. Hogyan is lenne képes egy ember elszakítani a tekintetét egy angyalról… Egy gyönyörű, meztelen angyalról. Nagyot nyeltem, és le kellett egy pillanatra hunynom a szemeimet, hogy ne gondoljam meg magam, és húzzam vissza Edwardot magam mellé.

– Gyere… – nyújtotta felém Edward a kezét, és felsegített a földről. Hirtelen elhomályosult előttem a világ, és meg kellett kapaszkodjak Edwardban, hogy ne essek össze. – Hé, hé, minden rendben? – nézett rám aggódó tekintettel.

– Uh, igen – pislogtam rá. – Csak megszédültem. Túl sok energiát kivettél belőlem – mosolyogtam rá kacéran, aztán felfelé döntöttem a fejem, hogy jelezzem, csókot szeretnék.

– Biztos, hogy…

– Tökéletesen jól vagyok! – mordultam fel, és átvéve az irányító szerepét, megcsókoltam. A lábaim ismét rogyadozni kezdtek, de ezúttal biztos voltam benne, hogy Edward a hibás – bár ezt sosem vallottam volna be neki, nehogy túlságosan elbízza magát.

– Mennünk kéne, mindjárt itt az eső… – hallottam meg a hangját, de az íze túlságosan jó volt ahhoz, hogy elég erőm legyen elszakítani az ajkaimat az állától.

– Meggondoltam magam. Ha Emmett beszól, most már elég erős vagyok, hogy megverjem – kezdtem ismét gombolgatni a fekete inget, amit Edward épp az előbb vett fel.

Alig egy perc múlva az esőcseppek záporozva hullani kezdtek, de egyáltalán nem zavart, hogy bőrig ázunk. Nem akartam semmi másra gondolni, csak arra, hogy a vőlegényemmel ismét együtt lépjük át majd a gyönyör kapuját. Felemeltem a kezemet, és a pillantásom az apró gyűrűre esett az ujjamon. Mosolyogva sóhajtottam fel, ahogy Edward szája egyre lejjebb haladt rajtam. Ujjaimat a bronzos tincsekbe fúrtam, és tökéletesen biztos voltam benne, hogy jelenleg nem történhet olyasmi, ami ki tudna zökkenteni. Minden ráér holnapig… Az egyetlen, ami most fontos az a jelen boldogsága.

VÉGE A MÁSODIK KÖNYVNEK, FOLYTATÁSA KÖVETKEZIK…