Spirit Bliss

Hujder Adrienn

A múlt árnyai

1. könyv

Ez a könyv a http://spiritbliss.hu weboldalról származik, ahol további történeteket olvashatnak a szerzőtől.

A mű Stephenie Meyer Twilight c. regénysorozata alapján készült.

© Spirit Bliss, 2009

© Stephenie Meyer, 2009

A képek forrásai: deviantart.com, notebooktv.hu.

A konvertálást a Kindle-varázs készítette (szerkesztette: Farkas Márta),

további PRC könyvek a Kindle-Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat,

azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

Kindle-varázs Kiadó, 2011

Tartalomjegyzék

- Köszönet

- Lány a múltból

- Zongoraszó

- Betegség

- Bűntudat

- Bizalmas érzések

- Szabad levegő

- Rettegés

- Rabszolga

- Kutatások

- Féltékenység

- Tükör

- Átlagos napok

- Mint a filmeken

- Haditerv

- Csapda

- Család

- Farkasok

- Quileute-ok

- Választások

- Tanya

- Emlékek

- Tengerpart

- Szemtanú

- Próbálkozások

- Új nap

- Barátság

- Futás

- Lávafolyam

- Átváltozás

- Új élet

Köszönet

Azt, hogy most itt tartok, nektek köszönhetem

Kedves Olvasók!

És persze, Szandinak!

Nagyon hálás vagyok, amiért annyi időt szántál rám és a történetre, még akkor is, mikor vizsgára kellett tanulnod, vagy épp családi programod volt. :) Sosem tudom meghálálni majd eléggé neked, amit értem tettél és teszel!

Köszönöm! :)

Anyunak is köszönöm, hogy elnézte nekem, hogy az időm nagy részét a gép előtt töltöm, és írok, elhanyagolva ezzel sok más feladatomat.

1. fejezet

Lány a múltból

Miközben a fák, gyökerek és bokrok között botorkáltam, a bensőmben annyi érzés és gondolat cikázott végig, hogy úgy éreztem, felrobbanok. Először is, ott voltak az emlékek: a vér; a szüleim élettelen teste; a férfi, aki megölte őket, és aki most élvezettel őrjít meg engem.

Aztán ott volt a fájdalom. Majdnem mindenkit elveszítettem, aki fontos volt nekem. Már csak Edward maradt – pillantottam le a mellkasomra függesztett anyagban pihenő csecsemőre. A szüleim halottak. Egy elmebeteg, szadista ölte meg őket… Akiről úgy hiszem, vámpír – hisztérikusan felnevettem a gondolattól. Hiszen, még én sem igazán hiszek benne, annak ellenére sem, hogy láttam – miért hinne nekem bárki más?

És ebből következett a tehetetlenség és a rettegés érzése. Nem fordulhattam sem a barátaimhoz, sem a rendőrséghez. Nem hittek volna nekem. Elvették volna tőlem Edwardot, és életem hátralévő részét egy kis fehér szobában kellett volna töltenem egy ingyen muszájkabátban. Köszönöm szépen, de ebből nem kértem!

A véletlennek köszönhetően voltam most itt. A forksi erdőben. Egykor itt születtek a nagyszüleim – Isabella Swan és Jacob Black. Bella nagyi rengeteget mesélt nekem gyerekkoromban mindenféle mitikus lényről – vámpírokról, farkasokról. Azt hittem, mindez csak kitaláció, de azután a szörnyű éjszaka után, valamiért úgy éreztem, vissza kell mennem a nagyszüleim házába.

Ott találtam meg a naplót – Bella nagyi naplóját. Ezért jöttem ide. Hogy megkeressem a Cullen családot, és segítséget kérjek tőlük. Egy olyan család az utolsó esélyem, akikről azt sem tudom, hogy egyáltalán léteznek-e, vagy csak a nagyi találta ki őket. Nem nagy remény – de az utolsó.

Tudtam, hogy csak pár napba telik maximum, mire a szüleim gyilkosa újra rám akad. Egy teljes hónapot töltöttem azzal, hogy városról városra menekültem, de előbb vagy utóbb mindig a nyomomra akadt – legtöbbször előbb. Azt is tudtam, hogy csak azért vagyok még életben, mert élvezi, hogy gyötörhet. De ha egyszer megunja a játékot, akkor vége.

Épphogy csak meg tudtam kapaszkodni egy fatörzsben, mikor a lábaim összeakadtak egy a földön terpeszkedő gyökérrel. Megálltam egy pillanatra, hogy kifújjam magam, és megnéztem Edwardot, hogy minden rendben van-e vele. Békésen szunyókált a mellkasomhoz bújva – irigyeltem a tudatlanok gondtalanságáért.

Megtelt a szemem könnyekkel, mikor eszembe jutott az a kilenc hónap, amíg Anyuval Edwardot vártuk. Anyu félt egy kicsit, hogy ilyen későn szül, de nekem egy pillanatig sem fordult meg a fejemben, hogy bármi gond lehet. Nem is volt. Egy egészséges, gyönyörű kisöcsém született, és anyu is pár nap alatt majdnem olyan volt, mint új korában. Annyira boldogok voltunk…

Felsóhajtottam, és újra elindultam – ha nagyon átadtam volna magam az emlékeknek, akkor elkerülhetetlen lett volna az összeomlás, azt pedig nem tehettem meg Edward miatt.

Fogalmam sem volt, hogy merre járok. Igaz, nagyi nagyjából leírta, hogy merre is van a Cullen-ház, de egy naplóbejegyzés alapján megtalálni egy helyet, nem volt könnyű feladat – legalább is, nekem biztosan nem.

Már sötétedett, és a ruhám teljesen átnyirkosodott. Féltem, hogy Edward is meghűl majd, ezért a vállamon lévő táskából elővettem egy pokrócot, és köré csavartam. Kezdtem feladni a keresést… Sőt, már kezdtem abban is kételkedni, hogy a ház, amit keresek, egyáltalán létezik-e. Lehet, hogy a nagyi történetei mégis csak kitalációk, de ha Cullenék léteznek, akkor sem biztos, hogy még itt vannak – igaz, Bella nagyi azt írta egy bejegyzésében, hogy pár éve visszaköltöztek Forksba.

Fáradt voltam – legszívesebben ledőltem volna a földre, és nem mozdultam volna többé –, mégis tovább mentem, kilátástalanul, fásultan, beletörődve az esélytelenségbe. Aztán a fák ritkulni kezdtek. Először nem mertem elhinni… De végül kiértem egy tisztásra. És a tisztás végén, hat cédrus árnyékában ott volt a ház – pont úgy festett, ahogy a nagyi leírta.

Sírni tudtam volna – hogy az örömtől, a fáradtságtól vagy egyéb bennem kavargó érzéstől, arról fogalmam sem volt. Remegő, bizonytalan léptekkel indultam meg a veranda felé – és közben imádkoztam, hogy ne tűnjön el a ház délibábként, mikor közelebb érek. A ház a helyén maradt, bennem pedig újabb aggodalom ütött tanyát. Mi van, ha üres? Ha senki sincs itt?

Abban a pillanatban, ahogy végigborzongatott a kétség, a ház ajtaja kinyílt, és hét alak lépett ki a verandára. Megtorpantam. Eddig a terveim között csak annyi szerepelt, hogy meg kell találjam a házat, de fogalmam sem volt, mit teszek majd, ha tényleg ráleltem. Nem mertem erről gondolkodni, mert szinte biztos voltam benne, hogy semmit sem találok majd az erdőben.

Most mit kéne tennem? Mit kéne mondanom? Csak lépjek oda egyszerűen, és kérdezzem meg, hogy: „Elnézést, maguk az a vámpírcsalád, akiket Cullenéknak hívnak?”. Ez olyan butaságnak tűnt, hogy majdnem hangosan felkuncogtam.

A gondolataimból Edward gügyögése ébresztett fel. A ház előtt állókra pillantottam, és végül összeszedve minden bátorságomat, ismét megindultam feléjük – lesz, ami lesz…

Ahogy közeledtem hozzájuk, a tekintetük olyan volt, mintha egy nyitott könyvet olvastam volna. Először feszültség és kíváncsiság, aztán mikor meglátták az arcomat, sokk és döbbenet. Ha tényleg azok, akiknek hiszem őket, akkor semmi meglepő nincs a reakcióikban – Bella nagyi kiköpött mása voltam, azzal a különbséggel, hogy az én hajam vörösesbarna színű volt. Valószínűleg ez pont annyira dermesztő lehetett nekik, mint nekem az, hogy tényleg léteztek.

A nagyi leírásaiból pontosan tudtam, hogy melyikük kicsoda – de azt soha nem hittem volna, hogy tényleg létezhetnek ilyen gyönyörű lények. Azt is sejtettem, hogy a legfiatalabbnak kinéző, vörösesbarna hajú fiú – akárhány éves is volt, nem tudtam másképp tekinteni rá, mint egy korombelire –, miért lett egyre sápadtabb és sápadtabb.

Jó pár percig csak bámultunk egymásra, mintha kölcsönösen szellemeket látnánk, aztán végül lehunytam a szemem, és próbáltam összeszedni a gondolataimat, hogy végre meg tudjak szólalni.

– Én… Isabella Black vagyok – hallottam meg végül a saját hangomat, meglepődve azon, hogy össze tudtam hozni egy értelmes mondatot. – Azt hiszem, ismerték a nagyanyámat… Bella Swant… – néztem fel rájuk újra, és mintha láttam volna a felismerés szikráját felgyulladni a szemeikben – vagy csak azt akartam hinni, hogy tudják, miről beszélek. Továbbra sem szólaltak meg, én pedig kezdtem kétségbe esni. Hirtelen tört ki belőlem minden, és mielőtt magamhoz térhettem volna, már ömlöttek belőlem a kusza, értelmetlen mondatok. – Tudom, hogy mik maguk. A nagyi elmesélte… És a naplója… – emeltem fel a kis könyvet, mintha az mindent megmagyarázna. – Nekem nem volt jobb ötletem. Nem akartam idejönni, de nem volt más választásom. Nem tudtam, kihez is fordulhatnék. Olyan képtelenség ez az egész! – nevettem fel rekedtes hangon, és éreztem, hogy kezd eluralkodni rajtam az eddig elfojtott hisztéria. – A szüleim… És az a sok vér… Senki sem hitt volna nekem. Szükségem van a segítségükre! Kérem! – remegtem a hirtelen jött érzelmi sokktól – Edward megérezhette a hangulatváltozásomat, mert sírni kezdett.

Olyan volt, mintha egy kimerevített képet néztem volna. Senki sem mozdult, senki sem szólalt meg – én pedig úgy éreztem a kimerültség végleg erőt vesz rajtam. Fogalmam sem volt, mikor rogytam le a fűbe, egyszer csak már ott térdeltem, lehajtott fejjel, magamhoz szorítva az öcsémet.

Nem hallottam, hogy bárki közeledne felém – összerezzentem, mikor a hideg érintést megéreztem a vállamon. A családfő állt mellettem – Carlisle – pont olyan gyönyörű volt, mint egy angyal a szőke hajával és a halvány, de kedves, megértő mosolyával. Óvatosan felsegített a földről, nem volt erőm ellenkezni vele, és nem is akartam. Most már azt sem bántam volna, ha egy áldozati oltárhoz cipel, hogy mindannyian lakmározhassanak belőlem. Úgy éreztem, arra sincs elég energiám, hogy nyitva tartsam a szemeimet. Csak akkor tértem egy kicsit magamhoz, mikor egy kezet éreztem a mellkasomnál.

– Ne! – próbáltam ellenkezni, mikor rájöttem, hogy a barna hajú nő – Esme –, aki időközben mellénk ért, megpróbálja leoldani rólam Edwardot.

– Semmi baj. Vigyázok rá! – nyugtatott meg. Olyan óvatosan vette a kezébe az öcsémet, és olyan szelíden pillantott rá, hogy hittem neki.

Amint az öcsémet átvették, Carlisle a karjaiba kapott, mint egy rongybabát, és megindult velem a ház felé. Teljesen elhagytam magam – most először hosszú hetek óta. Csak hagytam, hogy azt tegyenek velem, amit csak akarnak. Magával ragadott az ólomsúlyú álom…

Mikor felébredtem, hirtelen nem tudtam, hol is vagyok. Halk, egyenletes kopogást hallottam a fejem fölül. Jó pár percbe beletelt, mire rájöttem, hogy az eső és a tető találkozásának hangját hallom. Nagyot ásítva fordultam az oldalamra, és magamhoz öleltem a kezem ügyébe kerülő első párnát. Azt hiszem, ez a mozdulat volt az, ami végleg magamhoz térített. Az elmúlt időszakban megszoktam, hogy Edwarddal alszom, és furcsa volt, hogy nem érzem magam mellett azt a jellegzetes kisbabaillatot.

Kipattantak a szemeim – és egy nagyon rossz ötlettől vezérelve, hirtelen felültem, aminek egy kiadós szédülés lett a következménye. A szoba, amiben feküdtem, olyan volt, mintha Alice Csodaországába kerültem volna – akkor még nem is sejtettem, hogy ez tényleg így volt. Ennél színesebb szobát még soha az életben nem láttam – mindenhol apró, kedves díszek, babák, plüssállatok, képek. Egy kanapészerűségen feküdtem – amit a hátam sajgásából ítélve, nem alvásra terveztek.

Remegő lábakkal keltem fel, és idegesen pillantottam körbe. Sehol sem láttam Edwardot. Pánikba estem. Egyedül hagytam az öcsémet egy csomó vadidegennel – akik lehet, hogy véren élnek. Még mindig szédültem egy kicsit, de a riadalom és a lelkiismeret-furdalás elég erőt adott ahhoz, hogy odabotorkáljak az ajtóhoz.

– Edward! – kiabáltam, és elindultam lefelé a lépcsőkön. – Edward! – hárman siettek elém, mikor meghallották a hangomat: Alice, Emmett és Carlisle.

– Nem kellett volna felkelned! – kapott el Emmett, mikor majdnem lezuhantam az utolsó három lépcsőfokról. A karján az izmok olyanok voltak, mintha márványból faragták volna.

– Hol van Edward? – pislogtam körbe nyugtalanul, nem törődve az aggódó arcokkal. – Hol van Edward? – kérdeztem újra, mikor egyikük sem válaszolt.

– A nappaliban – intett Alice a fejével az egyik ajtó felé, miközben átható pillantással vizsgálta a vonásaimat. Zavarban volt a nagymamámmal való hasonlóság miatt.

Kihúztam magam Emmett kezéből, és elindultam a mutatott irányba. Megkönnyebbülten sóhajtottam fel, mikor megláttam Esme karjában az öcsémet, ahogyan fel-alá sétált vele a nappali szőnyegét koptatva.

– Edward – siettem be, mire a kanapén ülő fiú teste megfeszült, de nem nézett rám – teljesen kiment a fejemből, hogy névrokonok. Anyu Bella nagyi kérésére adta ezt a nevet a testvéremnek. – Edward… – léptem közvetlenül Esme elé, és kinyújtottam a karomat, jelezve, hogy át akarom venni a babát. Kissé vonakodott, de aztán a kezembe helyezte. Szorosan magamhoz öleltem, és beszívtam az illatát. Az illata mindig megnyugtatott – jelezte, hogy nem vagyok egyedül.

– Vigyáztam rá… – pillantott rám Esme védekezően.

– Köszönöm – biccentettem felé, és próbáltam mosolyogni. Kissé zavarba jöttem. Nem tudtam, mit is mondhatnék. – Azt hiszem, meg kéne etetni, és tisztába is kéne tenni… – fintorodtam el.

– Megcsináltam volna, csak… ezer éve nem volt a kezemben kisbaba. Nem tudom, hogyan kell… – mentegetőzött.

– Semmi gond. Nekem is időbe telt, míg megtanultam. Hol van a táskám? – Mire kimondtam, a táska ott himbálózott az orrom előtt Alice kezében.

Hálás voltam Edwardnak, amiért egy kis időt adott átgondolnom a helyzetet. Leterítettem a pokrócát a dohányzóasztalkára, majd ráfektettem őt. Édesen rúgkapált a lábaival, miközben nagy barna szemeivel engem figyelt. Próbáltam csak rá koncentrálni, de nagyon nehéz volt elfelejteni a ránk szegeződő tekinteteket.

Lassan előpakoltam a táskából a pelenkázáshoz szükséges dolgokat – pelenka, hintőpor, krém, törlőkendő –, majd nekiláttam levetkőztetni a kicsit. Én jöttem zavarba attól, hogy a szobában tartózkodók mind közelebb jöttek, mintha valamiféle csodát látnának.

Máskor önkéntelenül is gügyögni kezdtem ilyenkor Edwardnak, de most hülyén éreztem volna magam, ezért figyeltem arra, hogy még véletlenül se csússzon ki semmi a számon. A levegőt visszatartva bontottam ki a régi pelenkát – és áldottam magam azért, hogy az oxigénhiányt választottam. Gyorsan összecsomagoltam a használt anyagot, és félretettem, hogy majd később kidobom.

Miután az öcsém újra tiszta és száraz pelenkában volt, felhúztam rá az egyik rugdalózót, majd elővettem a tápszeres dobozt. Megráztam, még volt egy kevés az alján – pont elegendő egyetlen etetéshez. Hirtelen megállt a kezemben a cumisüveg, és elgondolkozva meredtem magam elé.

– Valami gond van? – szólalt meg Esme, látva, hogy megtorpantam a pakolászásban.

– Öhm… Van a házban mikró, tűzhely vagy valami, amiben tudok vizet forralni? – néztem fel rá. Még abban sem voltam biztos, hogy egyáltalán a víz be van-e vezetve… Végül is, a vámpírok nem isznak a véren kívül mást, nem főznek, nem fürdenek – legalább is, azt hiszem…

– Persze, van konyhánk, csak sosem használjuk – mosolygott rám, majd a kezét kinyújtva mutatta, hogy kövessem. Alice közben felkapta az etetéshez szükséges dolgokat, és elindult kifelé.

Ahogy a kis Edwarddal a karomban elhaladtam a nagyobbik Edward mellett, láttam, hogy a kezei ökölbe szorulnak. Felpattant a helyéről, és engem beelőzve átvágott az előtéren, majd feltépve a bejárati ajtót, eltűnt. Carlisle a fejével Emmett és Alice felé intett. Alice átadta a kezében lévő dolgokat Esmének, majd Emmettel együtt Edward után eredtek. Nem tudom, miért, de aggódva pillantottam utánuk – az aggodalmamat csak erősítette Esme nyugtalan tekintete.

– Nem akartam felzaklatni… – motyogtam Esmének, miután a konyhába értünk. Rögtön tudta, hogy kire gondolok.

– Tudom. Ne aggódj, vigyáznak rá… Bár a fák biztonságát nem garantálom – tette hozzá, mikor az ablakon át hangos recsegés és dübörgés hallatszott – megborzongtam, mikor elképzeltem, mi folyhat odakint a ház melletti erdőben. – Ez jó lesz? – mutatott fel Esme egy bontatlan dobozt – az oldalán lévő kép és felirat alapján egy vízforralót tartalmazott. – Ajándékba kaptam az egyik kedves embernőtől a városból a születésnapomra… Félretettem, hátha jó lesz még egyszer valamire… – mosolygott rám. Kibontotta a dobozt, és kivette a gépet belőle. Már nyitottam a számat, hogy elmagyarázzam neki, hogy működik, mikor a kezébe vette az útmutatót, és egy másodperc alatt végigpörgette. – Oké, ez menni fog – bólintott, majd nekiállt a vízforralásnak.

Pár perccel később – miután a tápszert feloldottam a forró vízben –, Edward már szuszogva evett a karomban. Imádtam nézni, ahogyan eszik. Azt hiszem, hogy ezzel Esme is így volt, mivel le sem vette a szemét a kicsiről – a pillantása szomorú volt.

Mikor felnéztem, Carlisle az ajtóban állva figyelt minket. Tekintete egy pillanatra összefonódott a feleségéével – elpirultam attól a féltő gyengédségtől, amivel egymásra néztek.

– Azt hiszem, ideje lenne beszélnünk – törte végül meg a szemkontaktust a szőke férfi, hogy felém forduljon. – Az ebédlőben várunk… – közölte.

– Mehetünk? – kérdezte Esme, és elindult ő is a férje után. Követtem.

Az ebédlő – elgondolkoztam azon, hogy vajon miért van ilyesmire szüksége az itt élőknek… – egy tágas szoba volt, a közepén egy hosszú asztallal, ami körül már ott ült a család összes „gyerek” tagja.

Rögtön Edwardra pillantottam, de nem láttam rajta sérülést. Az arca merev volt, és az asztallapot bámulta. Alice Jasperrel sugdolózott – de olyan gyorsan és halkan beszéltek, hogy egy szót sem értettem abból, mit mondanak. Rosalie és Emmett csak merően bámulták egymást – amitől megint csak vörösebb lettem a kelleténél. Carlisle kihúzta a széket Esmének, majd nekem is, végül pedig leült az asztalfőre.

– Hallgatunk! – pillantott rám.

– Nos… Én… – kezdtem dadogva, miközben próbáltam összeszedni a gondolataimat. Csak annyit akartam elmondani, amennyit nagyon muszáj – nem akartam, hogy megtudják, minden az én hibám. – Egy hónapja a szüleim meghaltak.

– Részvétem – hallottam meg Alice hangját. Nem néztem fel, nem akartam a sajnálatot látni a szemükben. Nem érdemeltem meg a történtek után… Biccentettem a fejemmel köszönetem jeléül.

– Biztosan nagyon nehéz lehet most neked, de mi miben segíthetnénk? – kérdezte Rosalie hideg hangon.

– A gyilkosuk… A nyomomban van. Meg akar ölni engem és Edwardot is. Mármint… Az öcsémet – pontosítottam.

– Hallottál már a rendőrségről? – Rosalie hangja gúnyos volt.

– Rose! – sziszegett rá figyelmeztetően Esme.

– A rendőrség nem hinne nekem. Mert… Egy vámpír volt. Láttam őt. Pont akkor értem haza Edwarddal… Sétálni vittem, és mire hazaértünk… – a torkom összeszorult, mert megint láttam magam előtt, ahogy az a szörnyeteg épp visszahúzódik az anyám torkáról. A szájáról csöpögött a vér – kéjesen nyalta le róla, miközben engem nézett. Az apám mellette feküdt a földön, és már halott volt. Megborzongtam.

– Ha egy vámpír lett volna, már nem élnél… – szólalt meg ismét Rosalie.

– Vámpír volt. És még élek. Bár valószínűleg nem sokáig… Legalább is, egyedül nem… – pillantottam fel. – Próbáltam elmenekülni, elbújni, de mindig rám talál. Nem volt jobb ötletem, mint idejönni… Nem tudtam, mit tehetnék…

– És most mit vársz? Hogy majd megküzdünk vele? Miért kockáztatnánk az életünket egy idegenért?

– Rosalie, elég volt! – szólt közbe Carlisle, mire a megszólított dühösen összepréselte tökéletes ajkait.

– Nem, igaza van… – szólaltam meg. Eddig eszembe sem jutott, hogy Cullenéknak is baja eshet. Egy önző dög vagyok! – Jobb, ha elmegyünk. Sajnálom, hogy zavartam – álltam fel, de mielőtt elindulhattam volna hogy megkeressem a táskámat, és elhagyjam a házat, egy apró, de erős kéz fonódott a csuklómra.

– Szavazással döntünk – jelentette ki Alice, és minden ellenkezésem ellenére visszanyomott a székre. – Ő Bella vére. Tartozunk annyival, hogy megvédjük – adta le a szavazatát.

– Én meg mindig benne vagyok egy kis bunyóban… – vigyorodott el Emmett, és a jobb tenyerébe ütögette a bal öklét. Rosalie aggodalmas pillantást vetett felé.

– Én nemmel szavazok – jelentette ki.

– Védjük meg – állt a kedvese mellé Jasper.

– Esme? – nézett Alice a nevelőanyjára. Esme ránk pillantott, a szemei megpihentek a kicsi Edward arcán.

– Védelem – mondta ki határozottan.

– Egyetértek, nem hagyhatjuk őket a sorsukra – biccentett Carlisle is. – Edward, hogy szavazol?

– Nem mindegy? Így is megvan a többség – morogta, majd felállt, és elhagyta az ebédlőt.

– Gyere! – fogta meg Alice a kezemet – az ujjai jéghidegek voltak, de a pillantása melegséggel volt tele.

Hagytam, hadd húzzon maga után – közben az agyam az előbb történteken járt. Épp most kevertem bajba másokat, emellett felszakítottam egy régi sebet is. Persze, a nagyi naplójából tudtam, hogy Edward hagyta el őt, mert elmúlt az a szerelem, amit iránta érzett, de azért biztosan rossz érzés lehet neki, hogy idejövök, és az orra alá dörgölöm a múltbeli tévedéseit.

Visszamentünk a színes szobába – mint kiderült, ez Alice szobája. Leültetett a kanapéra, majd ő is mellém ült – bár kicsit távolabbra, mint egy normális beszélgetésnél megszoktam.

– Ne haragudj Rosalie-ra és Edwardra – kezdte lágy hangon. Közbe akartam vágni, hogy semmi okom nincs ilyesmire, de felemelte a kezét. – Rosalie szörnyen félti Emmettet. Tudod, Emmett egy kicsit forrófejű. Túl hamar beleugrik bármibe, amit mókásnak hisz – mosolyodott el. – Edward pedig… Azt hiszem, neki időt kell hagynunk. Nem tudom, mennyit tudsz a múltról, de még mindig szörnyen fáj neki. És nem csak neki… – csillant meg szomorúság a szemében. – Tudod, pont olyan vagy, mint Ő. Csak a hajad más… – érintette meg a mutatóujjával az egyik tincsemet.

– Sajnálom. Nem akartam senkinek sem fájdalmat okozni.

– Nem a te hibád – mosolygott rám biztatóan, amitől csak még inkább lelkiismeret-furdalásom támadt. Ha tudta volna, hogy de, igen, minden az én hibám… Nem érdemeltem meg a kedvességét. – Tudod, furcsa… Nem láttam, hogy jössz… – gondolkozott el. – Talán, a génjeid miatt… – összeráncolta a homlokát, miközben elgondolkozva fürkészte az arcomat.

– Ezt nem értem… – ráztam meg a fejem, miközben Edward nagyot szusszantott a karomban.

– Erről nem mesélt Be… a nagyanyád? – éreztem a hangján, hogy fájna neki kimondani azt a bizonyos nevet, amit én magam is viseltem.

– Miről? – pislogtam rá, és próbáltam kitalálni, hogy mire gondolhat – végigpörgettem a fejemben a nagyi történeteit, és azokat a részeket, amiket a naplójából már elolvastam.

– Az extra képességeinkről…

– Vannak extra képességeitek? – ámultam el. Annyit már tudtam, hogy a vámpírok szörnyen gyorsak és erősek, de nem emlékeztem, hogy Bella nagyi mást is mesélt volna ezzel kapcsolatban róluk.

– Én látom a jövőt. Vagyis, csak azt, ami a jövőben bekövetkezhet, mert a döntéseink alapján folyamatosan változtathatunk rajta.

– Hű! – nyögtem ki nem túl elmésen, mire elnevette magát. A hangja olyan volt, mint ezernyi apró csengettyű. Meg kellett ráznom a fejemet, mert úgy éreztem, megbabonáztak. – És… Mi köze a génjeimnek ahhoz, hogy nem láttál? – kérdeztem, miután egy kicsit kitisztultak a gondolataim.

– Gondolom, a nagyapád miatt van… – vonta meg a vállát, mintha valami teljesen egyértelmű dolgot mondott volna, amit nekem is értenem kéne. Kicsit úgy éreztem magam, mintha egy egyszerű egyenletet egyedül csak én nem tudtam volna megoldani az osztályból.

– Hogy kerül ide nagyapa? – ráncoltam a homlokomat. Kicsit megdöbbenve nézett rám.

– Nem tudod, igaz? – a hangja bizonytalan volt.

– Mit?

– Hogy mi volt a nagyapád… – harapta be az alsó ajkát. – Hmmm… Nem tudom, hogy ezt nekem kéne-e elmondanom… – gondolkozott el.

– Kérle… – kezdtem volna könyörögni, mikor kinyílt az ajtó, és belépett rajta Jasper. Idegesen mordultam fel – a kíváncsiság mindig megtalálható volt a rossz tulajdonságaim között.

– Most maradj itt, hamarosan visszajövök! – pattant fel Alice megkönnyebbülten, és Jasper nyomában kilibbent a szobából. Elhatároztam, hogy legközelebb kiszedem belőle a választ.

Elfintorodtam, mikor a gyomrom hangosan megkordult. Csak most kezdtem érezni, hogy mennyire éhes is vagyok. Tétovázva álltam fel az ágyról, majd megvonva a vállamat elindultam a földszintre – a táskámban, volt egy szelet csokoládé, amit még Port Angelesben vettem idefelé jövet.

Csendes volt az egész ház, mintha csak egyedül lettem volna benne – ez a sok életem során látott horrorfilm, és a történtek után, nem volt túl kellemes érzés. Megfogtam a dohányzóasztalka mellett heverő táskámat, fél kézzel feltornáztam a vállamra, vigyázva, hogy ne rázzam közben nagyon össze szegény Edwardot, majd visszaindultam Alice szobájába.

A lépcső aljában hirtelen megtorpantam. Edward – az idősebbik – éjfekete szemekkel nézett le rám a legfelső lépcsőfokról. Keze olyan erővel szorította a korlátot, hogy az hangosan megreccsent. Reszketni kezdtem – hogy a pillantása okozta félelemtől-e, vagy attól, hogy ő volt a leggyönyörűbb férfi, akit valaha láttam, azt magam sem tudtam volna eldönteni.

Mély levegőt vett, lehunyta a szemeit, aztán hátrébb lépett. Egészen a falig hátrált. Tétova léptekkel indultam el fölfelé, miközben nem tudtam levenni a szememet arról a tökéletes arcról, amin most, mintha valamiféle szenvedés jelei látszódtak volna… Mikor mellé értem, újra felnyitotta a szemeit. A haragtól, ami a szemében lobogott, a lábaim kocsonyaszerűvé váltak. Fogalmam sem volt, hogyan jutottam vissza végül Alice szobájába, csak azt tudtam, hogy miután becsukódott a hátam mögött az ajtó, zihálva dőltem neki.

Szorosan magamhoz öleltem az öcsémet, de így is beletelt jó pár percbe, mire az illata megnyugtatott. Úgy rogytam le a kanapéra, mintha részt vettem volna a maratoni futáson. A táskámból kirángattam két pulóvert és egy pólót, majd kis vacokszerűen elrendeztem őket, és belefektettem Edwardot.

A csokoládé kifejezetten jót tett. Amint az utolsó falatot is lenyeltem, éreztem, hogy a vércukorszintem kezd a megfelelő szintre beállni, és ettől éberebbnek és frissebbnek éreztem magam.

Edward megint elszundikált, ezért lehuppantam a szőnyegre, nekidőltem a kanapénak, és elővettem a nagyi naplóját – muszáj volt lefoglalnom magam. Ha nem volt semmi, amit csinálhattam épp, akkor olyan képeket láttam, amiktől az összeomlás szélére kerültem. Ezt pedig nem engedhettem meg magamnak. Még nem!

Megkerestem az utolsó oldalt, ahol tartottam, és megpróbáltam kibogozni a kusza betűket. Legutóbb annál a résznél hagytam abba az olvasást, ahol nagyi arról írt, Edward Cullen hogyan szakított vele. Az ezután következő sok-sok oldaltól csomó képződött a gyomromban.

Olvasás közben mintha magam is átéltem volna azokat a gyötrelmeket, amiket a nagyi. Éreztem a fájdalmát, és észre sem vettem, mikor kezdtek el potyogni a könnyeim.

Az ajtó hirtelen csapódott ki, és Alice riadt szemekkel keresett engem. Mikor megpillantott a földön, kicsit megnyugodott, de még mindig zaklatottnak tűnt. A háta mögött ott volt Jasper is.

– Mi a baj? – rezzentem össze.

– Hogy mi a baj? – pislogott rám értetlenül. – Ez az én kérdésem!

– Tessék? – még mindig összezavarodva törölgettem a könnyeimet.

– Jasper olyan mértékű fájdalmat érzékelt, amilyet még soha! – Alice mellém sietett, és letérdelt elém. Megborzongtam, mikor hideg kezei közé vette az arcomat. – Miért sírtál? – tudakolta aggódva.

– Semmiért… – próbáltam megrázni a fejem, de a tenyere általi satuban ez elég nehezen ment.

– A semmiért nem sír az ember! – vonta össze haragosan a szemöldökét.

– Csak olvastam – vallottam be. – Túlérzékeny vagyok… Folyton bőgök minden könyvön és filmen is – pislogtam fel rá szégyenlősen.

– Ó! – Jasper felé pillantott, aki aprót bólintott felé – valószínűleg azt közölte vele, hogy a szomorúságrohamom lecsillapodott. – Majdnem frászt kaptunk… – engedett el, és távolabb húzódva tőlem leült a földre.

– Sajnálom… – néztem rá bűnbánóan, aztán felcsillantak a szemeim. – Szóval, Jasper plusz tulajdonsága a fájdalom látása?

– Nem – rázta meg a fejét Alice. – Az érzelmeket észleli, és képes… hatni az emberekre.

– Hatni? – pillantottam Jasperre, aki még mindig az ajtóban állt. Furcsa mosoly ült ki az arcára. Aztán hirtelen kuncogni kezdtem, majd nevetni, végül a levegőt kapkodva dőltem a földre. Hirtelen múlt el a nagy vidámságom, és próbáltam újra oxigénhez jutni. – Ezt… te… te csináltad? – kérdeztem akadozva. Fél perccel ezelőtt olyan gondtalannak és boldognak éreztem magam, mint még soha azelőtt.

Bólintott, bár az arca töprengő volt. – Igen, azt akartam, hogy boldog legyél egy kicsit… De még sosem láttam senkit, aki ilyen érzékenyen reagált volna az erőmre. – Gyors pillantást váltottak Alice-szel.

– Hát, én mindig is másképp működtem, mint a legtöbb ember… Azt hiszem, rosszul raktak össze, mikor megszülettem – próbáltam meg elviccelni a dolgot. – És a többiek? Nekik is van erejük?

– Edwardnak van – felelte Alice. A névtől megborzongtam. – Képes olvasni mások gondolataiban.

– Hogy mi? – Biztos voltam benne, hogy teljesen elfehéredtem. Ha belenézett a fejembe, mindent tud rólam. Mindent.

2. fejezet

Zongoraszó

– Szóval, akkor az én gondolataimat is… – néztem fel riadt szemekkel Alice-re, aki elvigyorodott.

– Csak nincsenek sötét kis titkaid, amikről nem akarod, hogy kiderüljenek? – kérdezte viccelődve.

Megpróbáltam olyan könnyedén felelni, amilyen könnyedén csak tudtam.

– Mindenkinek vannak titkai… – A tokromban lévő gombóc nem akart enyhülni. Óvatosan Jasperre néztem, aki elgondolkodva vizsgálgatta az arcvonásaimat.

– Megtarthatod őket magadnak. Szerencsédre, különleges vagy, mint a nagymamád – mosolygott Alice.

– Különleges? – Kezdett frusztrálni, hogy idegenek többet tudtak a családomról, mint én magam.

– Edward eddig egyedül a nagymamád gondolatait nem látta – magyarázta Alice. Feltűnt, hogy eddig még egyszer sem mondta ki Bella nagyi nevét – folyton csak a nagymamámként emlegette.

– Akkor… az én fejemben sem tud olvasni? – El sem tudtam volna mondani, mennyire megkönnyebbültem. Ám a mellkasomat szorító érzés azonnal visszatért, amint ismét Jasperre pillantottam. Ha a gondolataimban nem is tudnak olvasni, az érzéseim által következtethetnek dolgokra. A francba! – Van még esetleg valamilyen különleges képesség a családotokban, amiről tudnom kéne?

– Háááát… – kezdte Alice. – Rosalie különlegesen… – Rémülten tartottam vissza a levegőt. – …hiú – nevette el magát. Elfintorodtam, majd kinyújtottam rá a nyelvem, de ettől csak még inkább nevetett. Edward nyüszögő hangot adott ki, mire Alice a szája elé kapta a kezét. – Ó, bocsánat… Nem akartam felébreszteni!

– Semmi gond. Egy kis álomszuszék. Fél perc múlva megint aludni fog. Szerencsére, nem egy túl zajos kisbaba – fordultam hátra, és mutatóujjammal megsimogattam az apró kezecskét.

Alice felkapta a fejét, és hirtelen fülelni kezdett – olyan volt, mint a szomszédunk házőrzőkutyája…

– Megjött Esme és Rosalie – közölte, és egy könnyed mozdulattal felpattant a földről – elpirultam, miközben esetlenül én is talpra tornáztam magam.

– Hol voltak? – érdeklődtem.

– Hoztak pár dolgot a városból, amire szükségetek lehet… Tudod, a házban nincs semmi emberi étel, és egy kisbabának is gondolom, sok minden kell… Gyere! – fogta meg a kezemet Alice.

– Várj! Edward! – próbáltam lefékezni, sikertelenül.

– Jasper itt marad vele… – próbált megnyugtatni, ám a naplóban olvasottak alapján ez nem igazán sikerült neki. – Nyugi, most már jól kezeli a vegetáriánusságot. Vigyáz rá! – mondta, mintha csak tudta volna, mire gondolok. Mire észbe kaptam volna, már lent voltunk a földszinten.

„Hoztak pár dolgot…” – visszhangzott a fejemben Alice hangja, mikor beléptem a nappaliba, és megláttam a hatalmas szatyor- és dobozhalmot. Rosalie nem törődött velem, de Alice hangosan kinevetett, és még Esme is megmosolygott, mikor a döbbenettől tátott szájjal bámultam rájuk.

– Ezt… nem kellett volna… – dadogtam elvörösödve. – Egy vagyon lehetett… – Figyeltem, ahogy Esme és Rosalie csillogó szemekkel csomagolják ki a sok babaholmit – ruhákat, játékokat és az ellátáshoz szükséges dolgokat. Ezzel szemben Alice rögtön a nekem vett holmikra vetett rá magát. Zavaromban azonnal elhatároztam, hogy ha részletekben is, de visszafizetem ennek a sok mindennek az árát – igaz, valószínűleg, ehhez szükségem lesz körülbelül ötven-hatvan évre.

– Nézd csak, Isabella! – emelt fel egy kis kék rugdalózót Esme lelkesen. – Hát, nem aranyos?

– De, igen, az – feleltem kicsit késve. Nem voltam hozzászokva, hogy a teljes nevemen szólítsanak, de inkább nem szóltam. Úgy tűnt, Cullenéknak nem esne jól kimondani a Bella nevet. Ennyit igazán kibírok, ha már az életüket – vagyis inkább létüket – kockáztatják miattam.

Vagy három órán keresztül mutogatták nekem a különböző holmikat lelkesen. Mindig is utáltam vásárolni, fogalmam sem volt, mit élvezhettek ennyire ezen… Próbáltam mosolyogva kibírni az egészet, és szó szerint megkönnyebbültem, amikor meghallottam odafentről a hangos sírást – nagyjából már képes voltam megkülönböztetni a sírások miértjét; ez most az „éhes vagyok” sírás volt.

Amíg a többiek elpakoltak, én elkészítettem a tápszert Edwardnak, majd kisurrantam a konyhából, és felmentem az emeletre.

Jasper az ágy mellett térdelt, és kétségbeesett arccal nézett az öcsémre.

– Nem csináltam vele semmit! – bizonygatta, én pedig majdnem hangosan felkuncogtam. – Nem értem, miért sír… Az előbb még aludt…

– Nyugi, csak éhes – mutattam fel a cumisüveget, mire Jasper arcán kisimultak a vonások.

– Ó! De hát, az előbb evett…

– A kisbabákat körülbelül három óránként kell megetetni. Kis bélpoklos! – léptem közelebb, mire Jasper felpattant, és a szoba legtávolabbi falához húzódott. Nem igazán értettem a reakcióját… Alice azt mondta, hogy már jól viseli az emberi vér hiányát.

A karomba emeltem a még mindig síró babát, és a szájához tettem a cumisüveget. Azonnal rákapott. Kis rózsaszín szája édesen cuppogott, ahogy elkezdte szívni a tápszert. Jasper érdeklődve figyelt minket – ettől kicsit zavarba jöttem.

Edward hamar jól lakott, így visszatettem a kis vacokba, amit neki csináltam, majd tétován körbepillantottam. Az utóbbi napok megerőltető stressze után szokatlan volt, hogy semmit sem kellett csinálnom.

– Unatkozol – közölte Jasper tényként a dolgot. Bólintottam.

– Nem igazán szoktam meg a tétlenséget. Otthon ilyenkor mindig már a vacsorát készítettem… – Ahogy ezt kimondtam, szívtam is volna vissza. A szívembe markoló szomorú érzéstől benn szorult egy pillanatra a levegő a tüdőmben. Anyuék körülbelül ilyenkor érnének haza a munkából… Ha nincs az az este… Vagy ha nem vagyok én…

Aztán a fájó érzés egy pillanat alatt elmúlt. – Ez te voltál? – kérdeztem. Most Jasperen volt a bólintás sora.

– Miért vádolod önmagad? – Halk kérdésére megmerevedtem.

– Nem tudom, miről beszélsz… – próbáltam ártatlan arcot vágni.

– Először a szüleid elvesztése miatti fájdalmat éreztem, aztán pedig lelkiismeret-furdalást – magyarázta. – Még sosem éreztem, ilyen tisztán és erősen senki érzéseit – az arca elmélkedővé vált. – Elég… zavaró.

– Sajnálom – érkezett tőlem az automatikus bocsánatkérés.

– Nem hiszem, hogy tehetnél róla… – vonta meg a vállát. – Nem válaszoltál a kérdésemre.

– Nem akarok erről beszélni – komorult el az arcom. Nem mondhattam el senkinek, hogyan és miért választotta az a vámpír pont az én családomat célpontként. Talán… ha tudnák, akkor is megvédenének, mert az öcsém semmiről sem tehet, de… nem bírnám elviselni a vádló és megvető pillantásokat.

– Rendben.

– Rendben? – tátott szájjal bámultam Jasperre. Nem szoktam hozzá, hogy az emberek ilyen könnyen feladják a kutakodást, ha titkokról vagy szaftos pletykákról van szó.

– Rendben. Majd elmondod, ha el akarod. – Elindult az ajtó felé, jó nagy ívben kikerülve engem, majd a küszöbről visszanézett rám. – Vacsoráznod kéne… Hozzunk valamit, vagy inkább te mennél le a konyhába?

– Szívesebben mennék én. – Úgy gondoltam, talán a főzés eltereli majd a figyelmemet.

– Esme – mondta ki Jasper normális hangerővel a nevelőanyja nevét, aki azonnal megjelent a szoba előtt. Gyorsan váltottak egymással pár szót, amire nem igazán figyeltem oda, majd Esme biztosított róla, hogy vigyázni fog az öcsémre.

A vacsora készítés tényleg segített. Alice és Jasper körülöttem serénykedett, és mindent megcsináltak, amit csak mondtam nekik – így szerencsére megúsztam a hagymavágással járó könnypotyogtatást. Olyan volt az egész, mint régen otthon… A barátaim sokszor átjöttek, hogy főzőcskézzünk. Sokat nevettünk, és utána mindig degeszre ettük magunkat – na jó, talán mégsem teljesen olyan volt, mint akkor…

Alice és Jasper csendesen dolgoztak, én is csak akkor szólaltam meg, ha valami utasítást adtam nekik, mégis ugyanazt a nyugalmat éreztem, mint a barátaim körében. Fürkészve figyeltem Jaspert, de nem vettem észre, hogy megint manipulálta volna az érzéseimet…

Finom illatok szálltak a levegőben – ananászos csirkét készítettem hagymakarikákkal és rizzsel. Csak mikor betoltam a sütőbe a tepsit, akkor gondoltam bele, hogy talán egy kicsit túlzásba vittem a mennyiséget. Sosem főztem csak magamnak. Na mindegy, legfeljebb majd három napig ezt eszem!

Mivel jó háromnegyed óra kellett a húsnak, neki akartam állni mosogatni, de Alice kivette a kezemből a szivacsot, és közölte, hogy még sosem mosogatott – vagy legalább is, mióta vámpír, az emberi létére pedig nem emlékszik –, így ki akarja próbálni a dolgot.

Jasper mellé állt, hogy segédkezzen neki a törölgetésben – gondoltam, nem zavarom őket… Valójában persze, én voltam zavarban attól, ahogyan egymásra néztek. Az összes Cullen olyan átható pillantással tudott a párjára nézni, amilyet még sosem láttam emberi pároknál. Kicsit irigyeltem őket…

– Khm… Srácok… Addig sétálnék egyet, ha nem gond – köszörültem meg a torkomat.

– Nem hiszem, hogy jó ötlet lenne kimenni. Már sötétedik – közölte Alice.

– Nem – ráztam meg a fejem. – A házat járnám körbe… Persze, a hálószobákba nem megyek be! – tettem hozzá, nehogy azt higgyék, hogy kutakodni akarok. – Meg, ha van még valami szoba, ahová nem szeretnétek…

– Nyugodtan megnézheted a többi szobát – mosolygott rám Alice.

– Oké, kösz. Akkor mire ki kell venni a húst, visszajövök – ígértem meg.

A Cullen-ház tényleg gyönyörű volt. Meglepően tágas és napközben világos. A falak, a padló és szinte minden más is fehér volt benne. A filmek alapján, amiket eddig életem során láttam, biztos, hogy nem így képzeltem volna el egy vámpírtanyát. Az előtéren átsétálva rögtön megakadt a szemem a hangversenyzongorán, ami egy emelvényen állt. Annyira gyönyörű és szembetűnő volt, hogy nem is tudtam, hogy nem vettem észre eddig – talán, mert mindig épphogy csak elrohantam mellette, hol az öcsémet keresve, hol azon aggodalmaskodva, hogy mit szólnak a megjelenésemhez Cullenék.

Gyerekkoromban hat évig tanultam zongorázni, de sosem szerettem – a zongoratanárnőm nem igazán értett a gyerekek nyelvén, és csak elvette a kedvem tőle. Persze, magát a zenét mindig imádtam! Már nagyon régen nem ültem a billentyűk előtt…

Elgondolkozva léptem oda a zongorához, és végigsimítottam a fedelén. Végül is, senki sem mondta, hogy nem játszhatok rajta… Mi gond lehetne belőle?

Leültem a hangszer előtti padocskára, majd felnyitottam a zongorafedelet. A fejemben próbáltam valami olyan darab után kutatni, amit még el tudnék játszani, de csak egyetlen dallamocska jutott az eszembe. Az ujjaim önkéntelenül játszani kezdték a gyönyörű dallamot – igaz, kicsit akadozva, és néha-néha félre is ütöttem, de hát, nem vagyok egy Mozart…

A nagyi dúdolta mindig ezt a dalocskát, mikor gyerekkoromban el akart altatni. Azt mondta, hogy egy angyal írta neki. Mikor megtanultam zongorázni, az volt az első dolgom, hogy hallás alapján lekottáztam. Persze, nem lett tökéletes, hiszen a nagyi csak a felső szólamot dúdolgatta, de ahol hiányosnak éreztem a dallamot, hozzáírtam pár hangot.

– Hagyd abba!

Majdnem leestem a padról ijedtemben.

– Hogy mered? – Edward hangja halk volt, de annál fenyegetőbb.

Felpattantam és védekezően felemeltem a kezemet.

– Sajnálom, nem tudtam, hogy nem nyúlhatok hozzá… Csak nem bírtam megállni… – Közelebb lépett hozzám, én pedig megint nyárfalevélként kezdtem remegni. Sötét tekintete fájdalommal és dühvel volt tele, a mellkasából ijesztő morgás tört fel.

– Direkt kínozni akarsz? – A kezei ökölbe szorultak, és még közelebb lépett hozzám.

– Nem, dehogy is! Ha tudtam volna, hogy tilos a zongorához nyúlni, én soha… – motyogtam, miközben segítségkérően körbepillantottam.

– A zongorához? Én a dalról beszéltem! Ne játszd a hülyét! – a zongorának támaszkodott, közrefogva engem – ettől csak még inkább nehezemre esett a gondolkozás. Az illatától elkábulva próbáltam összeszedni magam.

– Te… te vagy az angyal… – motyogtam inkább magamnak, mint neki, mikor végre rájöttem, mi is az, ami miatt méregbe gurult. – Te írtad ezt a dalt? – néztem fel rá. – Én nem tudtam. Sajnálom!

– Edward! – zendült fel Alice hangja határozottan a küszöbről. Jasper egy másodperc alatt Edward mögött termett – kezét a feszült vállra helyezte.

Edward hátrébblépett, majd megfordult, és elrohant.

– Jól vagy? – sietett hozzám Alice.

– Aha – bólogattam. Csak most vettem észre, hogy az arcom nedves a könnyektől – a stressztől a legtöbbször sírva fakadtam.

– Nem akart bántani – próbált megnyugtatni.

– Tudom. Inkább én bántottam őt… – haraptam be a számat. – Esküszöm, hogy nem tudtam, hogy azt a dalt ő írta. Esküszöm!

– Elhiszem. Na, gyere, nézzük meg azt a csirkét… – ragadott karon, és maga után vonszolt a konyhába. Hálás voltam neki, amiért úgy tett, mintha mi sem történt volna – féltem, hogy majd a többiek is távolságtartóak lesznek velem, amiért a testvérük miattam szenved.

Miután megvacsoráztam, jutott csak eszembe, hogy fogalmam sincs, hol fogok aludni – pedig a szemhéjaimat kezdtem egyre nehezebbnek érezni. Mielőtt még rákérdezhettem volna, Alice megelőzött. Visszavezetett a szobájába, ahol legnagyobb meglepetésemre a már látott kanapé helyett egy normális ágy volt megvetve.

– Hát ezt meg, hogyan és mikor? – tátottam el a számat.

– Esme és Rosalie vették délután, Emmett pedig felhozta, miközben főztünk – vonta meg a vállát Alice. – A kicsit pedig oda fektetheted – mutatott egy a sarokban álló bölcsőszerűségre.

– És te? Hol fogsz aludni? – kérdeztem rá, mire kuncogni kezdett.

– Én nem alszom… Soha. A mi fajtánknak nincs szüksége alvásra.

– Ó! De akkor sem túrhatlak ki a szobádból.

– Nyugi, majd átmegyek Jasperhez. Hidd el, jobb programom lesz, mint az alvás – kacsintott rám, mire fülig vörösödtem. Ezen megint nevetett.

Az ágyon már ott várt rám egy törölköző és egy pizsama. A legdrágább selyemből – azt hittem, elájulok, mikor megláttam, hát még mikor hozzáértem! Alice a kezembe nyomott egy a tisztálkodáshoz szükséges holmikat tartalmazó pakkot, majd megmutatta a fürdőszobát – amire már igencsak szükségem volt több szempontból is.

Soha nem esett még ilyen jól egy forró fürdő. Ahogy körülnéztem a fürdőszobában, rájöttem arra, hogy ha a vámpírok tisztálkodás céljából nem is, de lazítás céljából szokták használni ezt a helyiséget – a legfinomabb illatú és legdrágább habfürdők, masszázsolajak és fürdősók sorakoztak a polcokon.

Tisztán és rózsaillattal körbevéve vonultam vissza a számomra kijelölt szobába. Szerencsére, Edward hamar álomba merült, így én is korán bebújhattam a takaró alá. Az ágy kifejezetten kényelmesnek bizonyult. Nem volt se túl puha, se túl kemény. Elhelyezkedtem – az oldalamon feküdtem, karom a fejem alá húzva, lábaim átvetve a takarón –, majd lehunytam a szemem.

Bármilyen fáradt is voltam, hosszú órákig nem tudtam elaludni. A szüleim üres, halott tekintete mellett most már egy mélyfekete, dühös és keserű szempár is kísértett. Tudtam, hogy valószínűleg felkavaró érzés lehet velem egy fedél alatt lenni minden Cullennak – főleg Edwardnak –, de nem értettem, hogy mi az a mély fájdalom a fekete szempárban. Hiszen már eltelt hatvan év azóta, és különben is ő volt az, aki elhagyta a nagyit. Azóta is ennyire szégyellné, hogy képes volt egy emberlánnyal kezdeni?

Nagyot sóhajtottam, majd átfordultam a másik oldalamra. Majdnem felsikoltottam ijedtemben. Az ajtó félig nyitva volt – egy magas, sötét alak állt a küszöbön, és egy mézarany szempár fürkészett engem. Fogalmam sem volt, mióta figyelhet…

Mikor észrevette, hogy megláttam, kijjebb nyitotta az ajtót.

– Bejöhetek? – Edward hangja bársonyos volt – most először, mióta megismertem, nem éreztem benne dühöt.

Felültem az ágyban, és bólintottam. Egyszerre voltam kíváncsi, izgatott és riadt. Mit akarhat?

– Sajnálom, hogy rád ijesztettem. – Közelebb lépett, de azért tisztes távolságra megállt tőlem.

– Nem ijedtem meg! – próbáltam bátornak tűnni, de a szívem a torkomban dobogott még mindig. A kintről beszűrődő fényben láttam, ahogy halványan elmosolyodott.

– Nem most. Odalent.

– Ó! – nyögtem ki nagyon elmésen. Fogalmam sem volt, mit mondhatnék erre – túlságosan összezavart az a borostyánszín tekintet. Jó pár kínos percig csak állt és nézett engem – én pedig a levegőt kapkodva hagytam, hogy fogva tartson a pillantása.

– Akkor… Jó éjt! – Megszakította a szemkontaktust, és elindult az ajtó felé. Még időben észbe kaptam.

– Várj! – kiáltottam fel kicsit túl nagy hangerővel – az öcsém hangosan szusszantott egyet, de szerencsére, pár pillanat múlva már aludt is tovább. Edward kíváncsian fordult vissza felém. – Én is sajnálom.

– Mit? – a hangja meglepettnek hangzott.

– Hogy fájdalmat okoztam azzal a dallal. – A szája egyetlen vonallá préselődött össze.

– Nem tudhattad – biccentett végül. – Jó éjt! – Legszívesebben megint utána szóltam volna, de csak csendben hagytam, hogy elhagyja a szobát, és becsukja maga mögött az ajtót.

Sokáig csak ültem az ágyban – biztos voltam benne, hogy hacsak nem vágnak fejbe egy bunkósbottal, képtelen leszek elaludni. Edward olyan volt, mint egy rejtvény – fogalmam sem volt, hogy mit gondolhat vagy mit érezhet pontosan, és ez idegesített. Szerettem volna megérteni, hogy mi is történt a múltban közte és a nagymamám között, és hogy most miért viselkedik ilyen kiszámíthatatlanul. Az egyik pillanatban közömbös, a másikban olyan, mintha fájdalmai lennének, aztán leharapja majdnem a fejem, végül bocsánatot kér. És még a nőkre mondják, hogy szeszélyesek… – fújtattam magamban bosszúsan.

Az idegességemet csak fokozta a saját viselkedésem. Melegem lett már attól, ha csak Edwardra gondoltam – a hiperventillálásról és a mellkasomat áttörni készülő szívemről nem is beszélve… Eddig próbáltam elhitetni magammal, hogy csak félek tőle. Azok a fekete szemek olyan dühösen tudtak rám nézni… Mégis tudtam, hogy úgysem bántana. Bármennyire is mérgesnek tűnt, fel sem merült bennem egy pillanatra sem, hogy lecsap majd a torkomra, vagy egyéb módon árt nekem.

Ilyenkor inkább sajnáltam őt. Annyi keserűség volt a vonásaiban, a pillantásában, hogy legszívesebben megöleltem volna. Ez nálam mindig is egy kényszer volt – ha valakit szomorúnak és elhagyatottnak láttam, akkor meg akartam vigasztalni. De ez most sokkal erősebb volt, mint máskor. És egy másik érzés is keveredett bele, amit nem értettem…

Mérgesen megráztam a fejemet, hogy kiürítsem a zavaró gondolatoktól, aztán mégis csak ledőltem a párnára.

3. fejezet

Betegség

Úgy ébredtem, mint akit agyonvertek – fájt a fejem, forgott a gyomrom, kapart a torkom és nem kaptam rendesen levegőt az orromon. Hát igen, nem voltam hozzászokva a hideghez és a párás levegőhöz. Az erdőben való mászkálás során teljesen átáztak a ruháim, így nem csoda, hogy meghűltem.

Szédelegve tántorogtam ki az ágyból, messziről vetettem egy pillantást a bölcső felé – Edward nagy barna szemekkel pislogott vissza rám –, majd kinyitottam az ajtót, és megálltam a küszöbön.

– Valaki… – kiáltani akartam, de csak rekedt suttogás jött ki a számon. – A fenébe! – morogtam magamban, miközben megköszörültem a torkomat. Mire felnéztem, a fél család előttem állt, és érdeklődve nézett rám. – Azt hiszem, beteg vagyok… – nyögtem ki végül. A hangom még mindig karcos volt. – Valakinek tisztába kéne tennie és meg kéne etetnie Edwardot, nem akarom megfertőzni… – kértem, mire Esme azonnal elindult a bölcsőhöz.

– Gyere, megvizsgállak – lépett elém Carlisle.

– Arra semmi, de semmi szükség! – tiltakoztam. – Ez csak egy kis megfázás, majd magától elmúlik.

– Akkor tisztázzuk… – nézett rám Alice gonosz kis mosollyal a szája sarkában. – Vagy a saját lábadon mész be a dolgozószobába, hogy Carlisle megvizsgáljon, vagy én viszlek be.

– Ez nem igazság! Hol van itt a szabad akarat? – fontam magam előtt össze durcásan a karomat.

– Szabadon dönthetsz, hogy magadtól mész-e vagy sem – vonta meg Alice a vállát vigyorogva.

Egy csúnya pillantást lövelltem Alice felé, majd félhangosan morogva követtem Carlisle-t.

Az irodája tele volt könyvekkel – olyan volt, mint egy kisebb könyvtár. A falakat érdekes festmények díszítették. Meg akartam nézni őket, de Carlisle rögtön a bőr karosszékéhez vezetett, ami egy mahagóni íróasztal mögött állt. Az asztalon rend uralkodott, a könyvek és papírok szép, rendezett halmokban álltak egymás mellett – a saját íróasztalomra gondolva elszégyelltem magam.

Mire befejeztem a nézelődést, már az asztalon volt egy orvosi táska, és egy lámpa fénye irányult rám.

– Rendben, nyisd ki a szádat! – kért Carlisle. Nagyot sóhajtva teljesítettem a kérését arra gondolva, bárcsak kimentem volna a mosdóba fogat mosni, mielőtt összecsődítem a fél házat. Fél térdre ereszkedett előttem, és a torkomat vizsgálgatta. Hideg ujjai végigtapogatták a nyakamat.

A fonendoszkópos vizsgálatra nem volt szükség. Anélkül is tisztán hallotta mind a szívhangomat, mind azt, hogy a tüdőm hogyan végzi a levegőcserét.

– Rendben, ez csak egy kis megfázás… – bólintott. – Kapsz antibiotikumot, forró teát, C-vitamint és pár nap múlva jobban leszel – jelentette ki a nyilvánvalót.

Elhúztam a számat. – Megmondtam…

Elmosolyodott, majd felállt, és nekidőlve az íróasztalnak fürkészett engem. Zavarba jöttem.

– Talán, beszélgethetnénk egy kicsit… Már ha elég erősnek érzed magad most hozzá… – szólalt meg végül. Kissé idegesen bólintottam. – Remek. Mesélj egy kicsit, milyen volt a mi Bellánk élete… – kérte. A szemei egyszerre csillogtak a bánat és a kíváncsiság különös elegyétől.

– Boldog volt – feleltem. Azt hiszem, ez volt a legfontosabb, amire kíváncsi lehetett. – És szomorú. Jó élete volt a nagypapa mellett, és imádta aput meg minket. De… A történetek, amiket mesélt… Igazából csak akkor értettem meg, miután megtaláltam a naplóját. Az utolsó lélegzetéig szerette Edwardot. – Carlisle arca megértő volt. Mintha tudta volna, hogy ezt fogom mondani. – Szerette a nagypapát is, de Edward… Sosem felejtette el őt – megborzongtam.

– Mikor… Mikor halt meg?

– Két éve. Csendes halála volt. Egyik éjszaka lefeküdt aludni, és másnap már nem ébredt fel. Nagypapa három hónapra rá követte. Azt hiszem, nem tudott a nagyi nélkül élni… – a szemem önkéntelenül megtelt könnyekkel – próbáltam a náthára fogni az egészet, ezért elővettem egy zsebkendőt, és hangosan kifújtam az orromat.

– Mi is szerettük őt. Nem tudom, hogy mennyit tudsz a múltról, de a családunkhoz tartozott. Miután elmentünk, még akkor is. Még most is…

– Azt hiszem, ő is a családjának tartotta magukat. Mindig kedvesen mesélt magukról – felkuncogtam az emlékektől. Carlisle kérdőn nézett rám. – Nagypapa nem igazán szerette, mikor vámpírtörténeteket mondott nekem. Azt mondta, hogy nem kéne direkt ijesztgetnie, pedig én sosem féltem. Azt hiszem, a nagypapám egy kicsit féltékeny volt…

– Tudom, hogy ez egy fájdalmas téma, de beszélnünk kell arról az estéről is… – Carlisle pillantása türelmes és megértő volt. Rögtön tudtam, hogy melyik estére gondol, és a szédülésem még erősebb lett. – Ha túl gyenge vagy hozzá… – hallottam meg az aggodalmas hangot, mikor hátrahajtottam a fejem a hűvös bőrtámlára, és lehunytam a szemeim.

– Nem. Kérdezzen! Mit akar tudni? – kérdeztem, miközben próbáltam friss levegőt szívni a tüdőmbe – a nátha miatt nem túl sikeresen.

– Hogy nézett ki az a vámpír…? – Nem folytatta a mondatot azzal, hogy „aki a szüleidet megölte” – valószínűleg nem akarta felszakítani a még gyógyulni sem kezdő sebeimet.

– Magas volt. Önnél talán, egy fejjel magasabb. A haja barna, a szemei vörösek. Volt… volt egy fülbevaló a bal fülében – egy fordított kereszt. – Próbáltam magam elé idézni annak a vámpírnak az arcát, anélkül, hogy teljesen kiborulnék.

– Valami más esetleg?

– Nem emlékszem másra – ráztam meg a fejemet.

– Rendben – bólintott. – Nem hinném, hogy a lakásotokban még éreznénk a szagát… Hol talált rátok utoljára?

– Phoenixben – mondtam.

Mielőtt Forksba jöttünk volna, utoljára Phoenixben jártunk. Anyu vett egy kis házacskát ott, hogy nyaranként pihenhessünk pár hetet, mikor épp szabadságon vannak apuval. Abban a házban húzódtam meg Edwarddal, de egy hétbe sem telt, és az üldözőm megint feltűnt. Ha nem élvezte volna a velem való játszadozást, már nem éltünk volna én és az öcsém…

– Egyik nap, mikor visszaértünk a bevásárlásból, az ágyamon várt egy üzenet – és egy kis „ajándék” – tettem hozzá gondolatban. – Ránk talált, és bent volt a házban. Azonnal eljöttem onnan.

– Miért nem várt meg egyszerűen? – nézett rám töprengő arccal Carlisle.

– Nem tudom – próbáltam köhögő-rohamnak álcázni a zavaromat. Ha Carlisle észre is vette, hogy hazudok, nem szólt miatta.

– Elküldöm oda Jaspert és Emmettet, hátha megérzik még a szagát… Adnál egy pontos címet? – tolt elém egy papírdarabot és egy tollat. Gyorsan lefirkantottam.

– Köszönöm – zsebre tette a fecnit, majd ellökte magát az íróasztaltól. – Jobb lenne, ha most visszafeküdnél… Pihenj csak, Esme és Rosalie vigyáz az öcsédre.

A nap későbbi része maga volt a pokol. A vámpírok élőbbnek néztek ki, mint én. Hol a hideg rázott, hol úgy éreztem, meggyulladok. Aludni nem tudtam, mert amint vízszintesbe helyeztem magam, a náthától korlátozódott az agyam oxigénellátása. Próbálkoztam a fel-alá sétálással, mert olyankor könnyebb volt lélegezni, viszont annyira gyengének éreztem magam, hogy öt percenként kénytelen voltam leülni, nehogy összeessek.

Alice délben hozott nekem egy kis húslevest. Állítólag Carlisle-tól hallotta, hogy a megfázással küszködő betegeknek ezt szokás adni, aztán ő és – legnagyobb meglepetésemre – Edward az Internetről leszedett recept alapján készítettek nekem egy fazékkal. Először féltem megkóstolni, de végül pozitívan csalódtam a vámpírok főzőtudományában. Sajnos, nem tudtam túl sokat enni, de az a pár kanál tényleg jól esett.

A délutánom megint csak nem volt túl kellemes. A nap során megtöltöttem a szemeteskukát egy nagy halom papír zsebkendővel. Edward is szörnyen hiányzott – mármint az öcsém –, de tudtam, hogy jobb neki, ha távol tartom magam tőle, amíg két lábon járó bacilustelep vagyok.

Már sötétedett odakint, mikor eljött az a pillanat, hogy úgy éreztem, megőrülök az oxigénhiánytól. Nem tudom, miért, de másokhoz képest extra rosszul viseltem a náthát. A fájdalom sosem zavart. Elég sok kisebb-nagyobb balesetem volt már az életem során… De attól, hogy nem kaptam levegőt, teljesen ki tudtam borulni.

Elbotorkáltam a mosdóig, hogy lehűtsem egy kicsit magam a csapnál. Aztán… nem tudom, mi történt. A világ elsötétült előttem.

A következő, amire emlékszem, hogy szörcsögő hangot hallok – beletelt pár percbe, mire rájöttem, hogy a saját légcsövem recseg Darth Vadert is megszégyenítő módon. Elpirultam, és fel akartam ülni, de egy határozott kéz visszanyomott a párnára. Kinyitottam a szemem, hogy megnézzem, ki akar megint megfosztani a szabad akaratomtól, de kár volt felpillantanom. Az első, amit megláttam, egy injekciós tű volt, amit Edward épp teleszívott valamivel egy ampullából.

– Nem, ne… – ijedten próbáltam elhúzódni, de a kéz még mindig satuként az ágyon tartott. A másik oldalra fordulva megláttam Alice együtt érző mosolyát.

– Nyugi, csak le akarjuk vinni a lázadat. Nagyon magas… – suttogta megnyugtatónak szánt hangon – de nem járt sikerrel. Rémült szemekkel pislogtam a tű felé, és nyöszörgő hangot hallattam.

– Ne, nem akarom…

– Edward háromszor is elvégezte az orvosit – meg sem fogod érezni – ígérte Alice.

– Isabella… – Edward hangja hipnotikus hatással volt rám. Automatikusan felé fordítottam a fejemet, és úgy éreztem, többé nem tudom elfordítani a tekintetemet róla. – Bízz bennem… Semmi olyat nem teszek, amivel árthatnék neked… – Hideg ujjaival végigsimított a karomon – borzongani kezdtem, de nem a bőre hűvösségétől. Ha eddig nem kaptam rendesen levegőt, hát mostanra már hiperventilláltam. Szerencsére a láztól már amúgy is vörös voltam, így valószínűleg észre sem lehetett venni, hogy fülig pirultam. Edward közelebb hajolt hozzám, én pedig mindenről elfelejtkeztem – Alice jelenlétéről, a betegségemről, az injekcióról… Önkéntelenül megnyaltam a számat.

Aztán Edward szeme elsötétült, és hirtelen visszahúzódott. Megráztam a fejemet, hogy kicsit kitisztuljon, és észrevettem, hogy a fecskendő üres. Hitetlenkedve emeltem fel a karomat. A könyökhajlatomnál egy apró vércseppecske jelezte, hogy nemrég valami megszúrt.

– Ezt nyomd rá! – szorított a szúrásra egy vattadarabkát Edward.

– Észre sem vettem… – suttogtam magam elé hitetlenkedve.

– Én megmondtam, hogy Edward nagyon jó… – vigyorgott rám Alice. – Most pihenj! Nem sokára hatni fog az injekció.

Alice-nek igaza volt. Pár perc kellett csak ahhoz, hogy úgy érezzem, repülök. Homályosan láttam a világot, ezért inkább lehunytam a szemeimet. Azt hiszem, el is szundítottam a lázcsillapító hatásától.

Halk, suttogó hangot hallottam. A kéz, ami a homlokomat és a halántékomat simogatta, jéghideg volt. Próbáltam felnyitni a szemeimet, de csak a sokadik próbálkozásom járt sikerrel. Eltátottam a számat a döbbenettől – Edward olyan gyönyörű volt, hogy először azt hittem, meghaltam, és egy angyalt látok magam előtt. A szemeiben annyi érzés szikrázott, hogy lehetetlenség volt olvasni belőle.

– Pont olyan vagy, mint ő… – a hangja rekedt volt az érzelmektől. Valószínűleg azt hihette, hogy nem vagyok még teljesen magamnál a gyógyszerek miatt, én pedig – még ha gonosz dolog is volt –, meghagytam ebben a hitben. – Annyira hiányzik. Mintha egy darabot kitéptek volna belőlem. Minden egyes nap maga volt a kínszenvedés nélküle, és csak azért bírtam ki, mert tudtam, hogy nélkülem boldogabb és teljesebb életet élhet. – Lehunyta a szemét, az arcvonásain fájdalom söpört végig. Mikor újra felnézett rám, úgy éreztem, megszakad a szívem. – Te pedig pont olyan vagy, mint ő! – ismételte meg dühös hangon. Keserű nevetés hangja töltötte be a szobát. – Lehet, hogy ez Isten büntetése! A földi pokol. Tessék az igaz szerelem, ismerd meg… Aztán fogd fel, hogy sosem lehet a tiéd. Szenvedj évtizedekig, hogy aztán, mikor már úgy érzed, talán képes vagy anélkül létezni, hogy minden pillanat maga legyen a pokol, jöjjön valaki, aki újra emlékeztet arra a tökéletes boldogságra, amit sosem kaphatsz meg! Hát nem ironikus? – nézett a láztól és a gyógyszerektől még mindig ködös tekintetembe.

Úgy éreztem, megszakad a szívem. A szemeim megteltek könnyekkel, de mielőtt még végigfolyhattak volna az arcomon, letörölte őket hűvös ujjaival.

– Nem érdemes engem siratni. Megérdemlem, amit kaptam. Isten ironikus, de igazságos. Egy szörnyeteg vagyok, embereket öltem. Most csak megkapom méltó büntetésemet – a mosolya keserű volt. Meg akartam ölelni, hogy tudassam vele, nem szörnyeteg és nem érdemel szenvedést, de a testem még mindig túl kába volt ahhoz, hogy megmozduljak. Furcsa érzés volt. Nem tudtam úgy irányítani magam, ahogy akartam, de az agyam teljesen tiszta volt.

– Még a véred illata is hasonló – ahogy a nyakamhoz hajolt, és megéreztem a leheletét a bőrömön, a tüdőmben akadt az a kevés levegő is, amit be tudtam lélegezni. – Nem teljesen olyan… De… Van benne valami, ami emlékeztet rá… – mélyen beszívta az illatomat. Az ujjaim a lepedőbe markoltak. – Vajon az ízed is hasonló? Mmm… – a mély hang, amin felnyögött, áramütésként söpört végig minden porcikámon.

– Sajnálom, ezt nem kéne… Persze, úgysem fogsz emlékezni rá – nevetett fel sötéten. – De én igen… Azt hiszem, tényleg mazoista vagyok – húzódott hátrébb, de nem hagyta abba az arcom simogatását.

Bármennyire is próbáltam ébren maradni, a gyengéd érintéstől lassan lecsukódtak a szemeim. Még éreztem egy hideg száj simogatását a homlokomon, majd elaludtam.

A másnap majdnem olyan szörnyű volt, mint az előző nap. A lázam kissé lejjebb ment, de gyengének és elesettnek éreztem magam. Alice folyton a közelemben volt, hogy mindenben segíthessen, amiben csak szükséges – hálás voltam neki ezért. Esme dél körül behozta hozzám az öcsémet. Kicsit messzebb állt meg az ágyamtól vele, de legalább láthattam pár percre. Esme eddig is gyönyörű volt – mint az összes többi Cullen –, de most észrevettem, hogy még inkább ragyog a boldogságtól, ahogy Edwardot a karjaiban tartja.

Jó anya lehetett volna belőle – ez a gondolat elszomorított. Nagyi naplójában olvastam róla, hogy Esme elveszítette a gyermekét, és leugrott egy szikláról fájdalmában. Ekkor talált rá Carlisle, és vámpírrá – valamint a párjává – tette. Arról is írt a nagyi, hogy a vámpíroknak nem lehet gyerekük, mivel a női vérszívók teste nem képes az alakulásra, így egy gyermek kihordására sem. Ahogy elnéztem Esme arcát, szinte biztos voltam benne, hogy ez a tény hatalmas fájdalommal tölti el.

Öröm volt látni, ahogy Edwardra vigyázott. Olyan óvatosan és gyengéden tartotta a karjaiban, és olyan szeretettel nézett rá, hogy biztos voltam benne, bármit megtenne az öcsémért. Egy anya, akinek sosem lehet gyermeke…

Ebédre megint kaptam egy kis levest, és bármennyire is tiltakoztam, Alice addig állt mellettem őrségben, amíg az utolsó kanállal le nem nyeltem.

A következő három napban nem láttam a nagyobbik Edwardot, pedig valahányszor kinyílt az ajtó, a szívem hangos kalapálással várta, hátha megjelenik a küszöbömön. Valószínűleg, még ha úgy is gondolta, hogy nem emlékszem arra az éjszakára, szégyellte magát érte.

Nekem pedig azóta is a szavai jártak az fejemben. Talán, a nagyi tévedett, és Edward mégsem azért hagyta el, mert nem szerette már. Az, amiket mondott nekem, erre utaltak. Hogy csak azért mondott le a szerelméről, mert meg akarta védeni önmagától és attól az élettől, amit nyújthatott volna neki.

Ha tényleg ez volt a helyzet, mekkora erő és milyen mély érzések kellettek ahhoz, hogy képes legyen elengedni a nagyit. A sírás fojtogatott, valahányszor ez eszembe jutott. Bármit is gondolt magáról Edward, nem ezt érdemelte. Ő jó volt, és bár én sosem voltam vallásos, reméltem, hogy ha Isten mégis létezne, tudná ezt, és nem büntetné őt igazságtalanul. Ez nem lehet Isten büntetése!

Nem tudom, mikor született meg bennem az elhatározás, de végül olyan erősen nyilallt belém, hogy szinte elakadt a lélegzetem. Ha már idejöttem, és feldúltam a Cullen család és legfőképpen Edward életét, és elvárom tőlük, hogy megvédjenek egy veszélyes vámpírral szemben, akkor kötelességem valamilyen módon viszonozni ezt. Erre pedig mi lenne jobb mód, mint az, hogy valahogyan elmulasztom az Edward lelkében lévő hatalmas fájdalmat.

Fogalmam sem volt, hogyan kezdjek hozzá, de abban biztos voltam, hogy meg kell próbálnom.

Viszont először el kéne érnem azt, hogy ha felkelek az ágyból, akkor ne remegjenek a lábaim kocsonyaként, és ne kezdjenek közeledni egymáshoz a falak – gondoltam. Ettől kezdve még rosszabbul viseltem, hogy beteg vagyok. Az elfojtott tettvágy idegesített. Hogy lekössem a figyelmemet, ezerféle tervet ötöltem ki, amivel begyógyíthatnám Edward lelki sebeit, de amíg nem próbálhattam ki őket, nem tudhattam, hogy melyik hogyan válna be.

Egy hét után kezdtem úgy érezni, hogy talán, mégiscsak van esélyem a túlélésre. A torokfájásom teljesen elmúlt, a lázam is már csak estére ment feljebb, csak a náthával nem birkóztam még meg.

Vasárnap reggel, mikor Alice behozta nekem a reggelit, úgy éreztem, hogy valami gond van. Furcsán viselkedett velem. Az előző egy hétben majdnem minden percet velem töltött, egyfelől, hogy ne unatkozzak, másfelől, hogy kéznél legyen, ha segítségre lenne szükségem. Ezalatt az idő alatt nagyon sokat beszélgettünk. Mindketten meséltünk a múltunkról – kezdtem úgy érezni, hogy barátok vagyunk.

Most viszont kerülte a tekintetemet, és amint megettem a pirítósomat, azonnal el is tűnt a tálcával együtt, és délig – amikor is behozta az ebédemet – nem is láttam. Mikor megpróbáltam megtudakolni, hogy van-e valami gond, csak annyit mondott, hogy Emmett és Jasper hazatértek, és most sok a dolga.

A betegségem alatt nem volt erőm a gondjaimmal foglalkozni, de most, megint nyugtalan lettem. Tudni akartam, hogy mi történt, és hogy Jasperék megtudtak-e valamit… Zavart, hogy kihagynak abból, amin a testvérem és a saját életem múlik.

Tudtam, hogy itt a házban nem valószínű, hogy bármi baj érhet, mégis minden egyes reccsenéstől, zajtól összerezzentem. Az öcsém hiánya pedig még nagyobb lett. Persze, Esme nagyobb eséllyel védené meg bárkitől és bármitől, mint én, mégis úgy éreztem, hogy mellettem kéne lennie.

Este nem bírtam tovább. Belebújtam a puha, bolyhos papucsba, amit Alice-től kaptam, és lebotorkáltam a földszintre. Cullenékat az ebédlőben találtam – ez is csak megerősítette a gyanúmat, hogy valami gond van, és épp terveket szövögetnek a megoldására.

Mikor észrevették, hogy jövök, mind megmerevedtek, és abbahagyták a susmorgást. Attól, ahogy rám néztek, kellemetlenül éreztem magamat.

– Mi történt? – kérdeztem. – Tudtatok… szagmintát venni? – néztem Jasperre, miközben a kezemben lévő papír zsebkendőt gyűrögettem. Megrázta a fejét, és összehúzott szemekkel méregetett.

– Itt van? – rémültem meg. Semmi más nem jutott eszembe, ami magyarázhatta volna a viselkedésüket, mint az, hogy az a pszichopata megjelent a város közelében, és most már tényleg rám és az öcsémre vadászik.

– Nem. Sem Phoenixben, sem itt nincs nyoma. Sőt, Tucsonban sem! – szólalt meg Rosalie.

A régi otthonom említésétől összeszorult a gyomrom. Akkor Jasper és Emmett ott is járt? De hát, miért?

– Mi nem akarunk úgy ítélkezni, hogy nem hallgatunk meg… – állt fel az asztalfőről Carlisle. – Azt hiszem, nekünk lenne a legkevesebb jogunk a kődobáláshoz – pillantott Rosalie-ra, aki lehajtotta a fejét, és az asztallapot kezdte el vizsgálgatni.

– Nem értem… – ráztam meg a fejemet.

A gyomorfájásom felerősödött a gondolattól, hogy valamiképpen rájöttek arra, hogyan és miért került az a szemétláda a családom közelébe.

– Emmették jártak a házatokban, hátha mégis találnak valamilyen nyomot, ami elvezethet az üldöződhöz – kezdte Carlisle. – Beszéltek az egyik szomszéddal, aki érdekes dolgokat mondott…

– Érdekes dolgokat? – Most már tényleg semmit sem értettem. Mit mondhatott egy szomszéd, ami miatt Cullenék hirtelen bizalmatlanok lettek velem?

– A rendőrség keres téged. – Hét szempár vizsgálta az arcomat, hogy megfigyelje, hogyan reagálok erre.

– Igen… És? – vontam meg a vállamat. Sejtettem, hogy a rendőrség keresni fog, hiszen kiskorú vagyok én és az öcsém is. Miután a szüleimet ott találták… Logikusnak tűnt, hogy elkezdenek kutatni utánunk. Ha nem egy vámpírról lett volna szó, akivel úgysem tudnak elbánni, bementem volna magamtól segítséget kérni, de így nem volt sok értelme a rendőrséget számításba venni.

– És? – csattant fel Rosalie hangja újra.

– Nem értem, mi a gond – néztem végig rajtuk értetlenkedve. – Még nem vagyok tizennyolc, az öcsém pedig még egy éves sincs. Természetes, hogy keresnek.

– Félreértettél. Nem eltűntként keresnek.

– Akkor? – kezdett idegesíteni, hogy vádolnak valamivel, de nem mondják ki, hogy pontosan mivel is.

– Gyilkosság miatt keresnek – Rosalie hangja olyan volt, mintha pofon vágtak volna.

– Gyilkosság? De hát, kit… – Bennem akadt a szó. – Nem… Az nem lehet… – teljesen elsápadtam, és úgy éreztem, a lábam alól kiszalad a padló.

– A rendőrség úgy hiszi, te ölted meg a szüleidet – mondta ki Carlisle végül azt, amire már magamtól is rájöttem.

4. fejezet

Bűntudat

Alice-nek kellett elkapnia, hogy ne zuhanjak a földre. A sokk miatt a lábaim felmondták a szolgálatot. Hogy hihette a rendőrség, hogy képes lennék meggyilkolni a saját szüleimet? És ami még fontosabb, hogy hihették Cullenék, hogy képes lennék rá?

Leültettek az asztal mellé az egyik székre.

– Azt… Azt hiszitek, hogy én…? – próbáltam meg kinyögni a kérdést, ami a torkomat mardosta. – Alice… – néztem fel aranybarna szemeibe könyörgően.

– Nem hiszem, hogy te voltál – rázta meg a fejét végül, miután pár pillanatig elmerült a pillantásomban. Hallottam, ahogy Rosalie kételkedve felmordul nem messze tőlem.

Carlisle elém húzott egy széket, és leült velem szemben.

– Én sem hiszem, hogy képes lennél gyilkolni – nézett rám megértően. Az első könnycseppek megadva magukat legördültek az arcomon. – De valamit eltitkolsz… Hogy bízhatnánk meg benned, ha nem mondod el a teljes igazságot? – a hangja nem volt vádló – inkább mintha arra kért volna, hogy bízzak meg bennük és beszéljek.

A pillantásom akaratlanul is Edward gyönyörű arcára vándorolt. Elképzeltem, milyen lenne, ha tudná az igazat. Nem bírnám ki, ha vádat és megvetést látnék a szemében.

A kezemet a szám elé szorítva próbáltam elfojtani a kétségbeesés okozta zokogásomat.

– Nem megy… – ráztam meg a fejem. – Nem tudom… – hirtelen úgy éreztem, hogy megfulladok. Nem a nátha miatt, mint az elmúlt napokban, hanem a belülről fojtogató érzések miatt. Ki kellett jutnom a házból – szükségem volt levegőre.

Egyszer, mikor még kislány voltam, a szomszéd fiú bezárt a kert végében lévő, alig pár négyzetméternyi fészerbe, ahol sötét volt, és a levegőt alig lehetett belélegezni a portól. Akkor először és utoljára volt pánikrohamom. Legalább is, eddig!

Úgy pattantam fel, mint akit megégetett a szék. Fel sem fogtam, hogy Cullenék még mindig az ebédlőben vannak. A lábaim automatikusan indultak meg a kijárati ajtó felé. Úgy téptem fel, mintha az életem múlna azon, hogy kijussak. Nem hallottam, hogy követnek-e, nem is igazán érdekelt – csak futottam a levegőt kapkodva.

Azt hittem, hogy odakint majd könnyebb lesz, hogy a szabadság érzésétől elmúlik az a hatalmas nyomás a mellkasomon, de nem így lett. Minden csak még inkább rám nehezedett. Mintha az ég megsüllyedt volna, hogy apró bogár módjára összenyomjon engem.

Újra láttam magam előtt azt az estét: szüleim halott viaszszerű arcát, a vámpír jóllakottságtól vöröslő szemeit. Ismét éreztem a félelmet, a veszteség fájdalmát. Mindent, amit eddig elnyomtam magamban.

Botladoztam a fák között – már majdnem teljesen sötét volt és a látásom is homályos volt a könnyektől. Fogalmam sem volt, hogy meddig bolyongtam. Elveszítettem teljesen az időérzékemet – valójában szinte semmit sem érzékeltem magam körül a fájdalmon kívül.

– Állj! – Csak valahol a tudatom mélyén fogtam fel, hogy valaki kiáltott, de a lábaim nem engedelmeskedtek a hangnak. Felsikkantottam, mikor hirtelen valami hideg és kemény ütődött az oldalamnak. Akkora erővel sodort a földre, hogy azt hittem, minden porcikám szilánkosra tört.

A döbbenettől elkerekedett szemekkel néztem fel a mézarany szempárba, amely aggódva nézett vissza rám.

– Jól vagy? – suttogta halálra vált arccal Edward.

Azt akartam válaszolni, hogy „aha”, de helyette egy „au” csúszott ki a számon. Meg akartam kérdezni, hogy ezt meg mi a fenéért csinálta, de valamiért a szám nem akart engedelmeskedni. Forróság söpört végig a testemen, annak ellenére, hogy Edward hozzám simuló teste jéghideg volt.

– Bella, mondj valamit… – kérte még mindig rettegéssel a hangjában. Meglepett és kijózanított, hogy a becenevemen szólított. A tekintete olyan volt, mintha a távoli múlt egyik pillanatában járt volna.

– Azt hiszem, egyben vagyok – feleltem halkan. Hallottam, ahogy megnyugodva kifújja a levegőt a tüdejéből. Egy másodpercig tétován nézett rám, aztán megrázta a fejét, mintha egy álomból ébredt volna fel, és gyorsan lemászott rólam.

Az arcom még mindig könnyes volt, de a hirtelen jött sokktól elmúlt a pánikrohamom.

– Mi a fenéért vetetted rám magad? – az előbbi kiborulás helyét a harag vette át. Magam sem értettem, hogy miért vagyok ilyen dühös Edwardra, hiszen, semmi bajom nem esett…

– Sajnálom – hajtotta le a fejét. – Majdnem átlépted a határt…

– Milyen határt? – néztem körbe, de semmilyen jelzést nem láttam sehol, csak és kizárólag fákat és bokrokat.

– Ez… hosszú – a pillantása végigsöpört a testemen. Újabb hőhullám kerített hatalmába. – Vissza kéne mennünk, mert még betegebb leszel – próbálta meg kikerülni a választ. Hagytam neki, mert rádöbbentem, hogy egy szál pizsamában és papucsban állok az erdő közepén, miközben egyre sötétebb és hidegebb van. Bólintottam, hogy igaza van, és elindultam visszafelé.

Egy hideg kéz ért gyengéden a vállamhoz. Tétován néztem fel Edwardra – hiba volt, az arca megint úgy elbűvölt, hogy lefagytam. Közelebb hajolt hozzám, én pedig próbáltam nyugodtan lélegezni – vagy úgy egyáltalán lélegezni.

– A ház arra van – mutatott bal felé. Kételkedve néztem arra: meg mertem volna esküdni, hogy a másik irányból jöttem.

Jó pár percig csendesen haladtunk egymás mellett, aztán hirtelen egy kabát terült a vállamra. Összehúztam magamon, és hálásan elmosolyodtam.

– Hogy érzed magad? – szólalt meg végül Edward halkan.

– Megvagyok – vontam meg a vállam. Valójában szörnyen szégyelltem magam, amiért úgy viselkedtem, mint egy gyerek. Kiborultam, aztán meg elrohantam – tisztára, mintha ovis lennék…

– Nem fognak szekálni.

– Tessék? – kérdeztem.

– Hogy elmondd, amit nem akarsz – magyarázta. – Na jó, Alice lehet, hogy megpróbálja belőled kiszedni… – nevetett fel. Hirtelen a szívverésem gyorsabbá vált. – Nem kell elmondanod, amíg nem állsz rá készen – hirtelen nagyon komoly lett az arca. Percekig elgondolkozva meredt maga elé, miközben én próbáltam tartani vele a lépést.

Vajon az jár a fejében, hogy a rendőrség jogosan keres-e? Tényleg felmerült bennük, hogy képes lennék… ilyen szörnyűségre? Persze, nem ismernek, de… Mégis fájt, hogy talán, nem bíznak bennem, és kinézik belőlem, hogy bűnös vagyok.

– Nem én voltam – csúszott ki a számon. Megtorpant – én meg majdnem nekiszaladtam a hátának.

– Tudom. És a többiek is tudják.

– Nem úgy tűnt. – Összeszorult a gyomrom, miközben eszembe jutottak az ebédlőben történtek.

– Zavarja őket, hogy titkolózol. És Jasper érzi a lelkiismeret-furdalásodat. Nem értik, hogy miért nem mondasz el mindent. De nem hiszik azt, hogy képes lennél… – Nem fejezte be a mondatot. Ismét elindult a ház felé.

– Sajnálom – sóhajtottam.

Csend telepedett ránk. Mikor elértük a házat, már szörnyen fáztam, és átkoztam magam a hülyeségem miatt. Az kell még, hogy plusz egy hétig betegeskedjek!

Ahogy beléptem az ajtón, Alice és Esme elém rohant. Az arcuk aggodalmas volt, amitől megint csak lelkiismeret-furdalásom támadt. A többiek az ebédlő küszöbén álltak – Rosalie karjában ott volt az öcsém –, és kérdőn néztek Edwardra. Valószínűleg azt akarták tudni, hogy épelméjű vagyok-e, vagy hívják a megfelelő intézmény ápolóit.

– Jól vagy? – ölelt át Alice hirtelen. Bármilyen hideg is volt a teste, jól esett. Ösztönösen a karjai közé fészkeltem magam, és beszívtam azt az édes illatot, amit magából árasztott.

– Eddig jól volt, de most, hogy épp megfojtod… – nevetett fel brummogó, mély hangon Emmett a háttérben. Halványan elmosolyodtam.

– Minden rendben – feleltem, mikor Alice elengedett. Esme gyengéden végigsimított az arcomon.

– Sajnálom, nem akartunk ennyire felzaklatni – nézett rám bűnbánóan.

– Nincs semmi gond. Csak kellett egy kis friss levegő… – pirultam el.

– Jasper mást mondott – Alice hangja furcsa volt, mintha megijedt volna valamitől.

Körbe néztem, és csak most jöttem rá, hogy Jaspert sehol sem látom. Kérdőn pillantottam Alice-re.

– Jasper egy kicsit… kiborult. Túl erősen érezte a fájdalmadat és a kétségbeesésedet. – Még inkább elpirultam. Teljesen kiment a fejemből, hogy hiába próbálok erősnek tűnni, Jasper által úgyis tudják, mikor mit érzek.

– Azért jól van? – kérdeztem – a hangom tele volt aggodalommal. Ha csak fele annyira szenvedett, amennyire én, az is éppen elég ahhoz, hogy rosszul legyen.

– Persze, kiheveri – bólintott Alice halvány mosollyal az arcán. Hirtelen elfintorodtam, majd tüsszentettem egyet. Emmett ismét felnevetett. – Jobb, ha most visszamész az ágyba – ragadott karon Alice, és mire észbe kaptam volna, már vonszolt is felfelé a lépcsőn.

Egy forró fürdő után, mikor már egyedül voltam az ideiglenes szobámban, vettem csak észre, hogy Edward kabátja nálam maradt. Bebújtam a takaró alá, és fejemet az Edward illatú kabátba fúrtam. A több napos betegeskedés és a mai szó szerinti és képletes kirohanásom után olyan fáradt voltam, hogy azonnal elaludtam.

A terem hatalmas volt, mindenki táncolt és jól érezte magát. Az asztal, aminél ültem, a sarokban állt. Mellettem a barátaim beszélgettek – próbáltam odafigyelni arra, hogy mit mondanak, de mintha valami idegen nyelven beszéltek volna. Idegesített, hogy nem értem őket. Szólni akartam, hogy beszéljenek lassabban és hangosabban, de ahogy kinyitottam a számat, elhallgattak, és meredten figyeltek egy pontot a terem túlsó végében.

Arra fordítottam a pillantásomat, és rögtön el is felejtettem, hogy az előbb még dühös voltam. A táncoló tömeg kettényílt, és egy magas, barna hajú férfi sétált egyenesen felém. Olyan volt, mintha egy plakátról lépett volna le. Csak egy szó jutott eszembe abban a pillanatban: tökéletes!

Elkerekedtek a szemeim, ahogy megállt előttem. Nem szólt egy szót sem, csak kinyújtotta felém a kezét, én pedig ösztönösen az övébe fektettem az enyém. Felhúzott a székemről, és a táncparkett felé vezetett. Úgy éreztem, mintha megbabonáztak volna.

Egy keringő első ütemei hangzottak fel, nekem pedig átfutott az agyamon egy pillanatra, hogy mióta játszanak ilyen zenét egy szórakozóhelyen… Aztán, mikor elkezdtünk forogni, kiszállt minden értelmes gondolat a fejemből. Az ismeretlen tekintete fogva tartott.

Csak akkor tértem magamhoz, mikor a zene utolsó hangja is elhalt. Olyan volt, mintha mély álomból ébredtem volna. Megráztam a fejem. Mire felnéztem, nem láttam sehol sem a férfit. Mintha köddé vált volna. Izgatottan pillantottam körbe, és az iszonyattól éles sikoly hagyta el az ajkaim.

Mindenhol holttestek feküdtek. Szemük nyitva – bennük a rémület tükörképe. Az arcuk fehér, nyakukon félhold alakú seb, amiből még szivárgott a vér. El akartam futni, de a lábam földbe gyökerezett. Aztán megláttam őket…

A szüleim élettelen teste az egyik asztal mellett hevert. A mellkasomból zokogás tört elő, és a földre rogytam. A hideg kacaj, ami betöltötte a termet, megdermesztett. Mikor felnéztem, az idegen állt előttem pár lépésnyire, szemei vörösek voltak. Ahogy elmosolyodott, láttam, hogy a fogsora maszatos a vértől. A rémülettől elkerekedtek a szemeim, mikor észrevettem az öcsémet a karjaiban.

A szeme gonoszul megvillant, én pedig tudtam, hogy mit fog tenni – elveszi tőlem a családom utolsó tagját is. Próbáltam megmozdulni, de nem tudtam. Az egyetlen, amire képes voltam, az a sikoltozás volt.

– Ébredj! Ébresztő! – hallottam meg egy hangot. Hideg kezek ragadták meg a vállamat, és finoman, de határozottan megráztak. Kinyitottam a szemem, és sikoltást hallottam. Kellett egy kis idő, amíg felfogtam, hogy én sikoltozom. Ösztönösen öleltem meg az ágyamon ülő Edwardot, mint gyerekkoromban, mikor az édesanyám ébresztett fel egy-egy rémálomból. Reszketve bújtam hozzá, ujjaim görcsösen markolták meg a rajta lévő kék inget. Annyira szükségem volt most erre a közelségre, hogy az sem érdekelt, mikor a márványkemény test megfeszült az ölelésemben.

Halkan susogó hangot hallottam, és Edward ringatni kezdett – tényleg gyereknek éreztem magam hirtelen. Mikor a hangjától és a belőle áradó illattól megnyugodtam, és ellazultam a karjaiban, lassan eltolt magától.

– Jól vagy? – hallottam meg egy dallamos – de most aggodalommal teli – hangot az ajtó felől.

Először nem értettem, hogy Alice miért nem jön beljebb, de aztán megláttam mellette Jaspert. Ha egy vámpír képes a számukra normálisnak mondhatónál még jobban elsápadni, hát akkor Jasper most megtette. Az arca merev volt, a szemei fájdalmasan összeszűkültek, keze Alice-ét markolta.

– Rosszat álmodtam. Sajnálom. Te jól vagy? – Jasper feszülten bólintott – nem hittem neki. Az én mellkasomban is ott volt még az a szorító érzés, bár Edwardnak köszönhetően kezdett enyhülni. – Nyugodtan visszamehettek alud… vagyis… csinálni, amit eddig csináltatok – zavarodtam meg.

– Menjetek csak, majd én vigyázok rá! – szólalt meg Edward. Alice töprengő tekintettel nézett rá.

– Biztos, hogy ne maradjak én?

– Te csak vigyázz Jasperre – bólintott Edward, majd visszafordult felém.

Mire újra felnéztem, Alice-ék már eltűntek a küszöbről.

– Kérsz egy pohár vizet? – kérdezte Edward.

– Nem akarok egyedül maradni – vallottam be halk hangon.

Elmosolyodott – egy olyan mosollyal, amitől a szívverésem furcsa módon felgyorsult –, majd mire észbe kaptam volna, eltűnt és megjelent egy pohár vízzel.

– Hű! – nyögtem ki, mire a mosolya vigyorrá szélesedett. Tudtam, hogy a vámpírok gyorsak, de látni egészen más volt, mint tudni… – Köszönöm – vettem át a poharat, és belekortyoltam a hűvös vízbe. Jól esett.

– Elmeséled? – szólalt meg hirtelen Edward. – A rémálmodat… – tette hozzá, mikor látta az értetlenséget az arcomon. Megráztam a fejem. – Pedig lehet, hogy megkönnyebbülnél tőle… Hát jó! – sóhajtott fel, mikor ismét nemet intettem.

Hosszú percekig ültünk szótlanul az ágyon. Hogy ne legyek annyira zavarban, lassan kortyolgattam a vizemet – nem igazán segített, főleg, mikor rájöttem, hogy Edward kabátja még mindig ott fekszik mellettem, és valószínűleg látta, hogy alvás közben azt ölelgettem. Az agyam gyors pörgésbe kezdett, hogy rájöjjek, mivel is törhetném meg a csendet. Mikor az utolsó csepp víz is elfogyott, megköszörültem a torkomat. Edward a gondolataiból kizökkenve nézett fel rám – sok mindent megadtam volna azért, hogy tudjam, mi jár a fejében.

– Mi volt az a határ dolog? – tettem fel az első kérdést, ami az eszembe jutott.

– Ez egy hosszú történet – komorodott el az arca.

– Azt hiszem, ma éjszaka már úgysem fogok aludni… Szóval, ráérek – elhelyezkedtem kényelmesen az ágyban, mintha csak az esti mesét várnám. Edward mély lélegzetet vett.

– Hallottál már a quileute-okról? – kérdezte. Felderült az arcom, mert végre volt valami, amiről tudtam már.

– Persze. A nagypapám törzse voltak.

– Mennyit mesélt neked róluk? – érdeklődött óvatosan Edward, mire rossz érzés fogott el. Megint egy titok…

– Egy keveset… Legfőképpen a rezervátumbeli emberekről mesélt történeteket. A dédnagypapámról, a barátairól. És elmondott néhány legendát.

– A nagypapád dédapja egyezséget kötött velünk. – Próbáltam magamban kiszámolni, hogy ennek mennyi ideje lehetett pontosan, és a szám tátva maradt.

– Jó öregek vagytok… – csúszott ki a számon. Edward felnevetett.

– Az apám megígérte, hogy nem bántunk egy embert sem, cserébe a rézbőrűek megtartják a titkot arról, hogy kik is vagyunk. Ezen kívül, megegyeztünk abban, hogy nem lépünk a területükre.

– Szóval, a határ a területük határát jelöli?

– Pontosan. Ha átlépsz rajta, és megtámad… valaki…

– Nem védhettél volna meg – fejeztem be a mondatot.

Megrázta a fejét, és a pillantása az enyémbe fúródott.

– Meg kellett volna szegnem az egyezséget – javított ki.

– Képes lettél volna… miattam…? – elakadt a lélegzetem. – Miért?

– Mert nem hagyhatom, hogy az Ő vére kihaljon – az aranysárga szemek tompán néztek rám egy hosszú pillanatig, majd elfordította a tekintetét a padló felé.

A kezem önkéntelenül nyúlt ki, hogy vigasztalóan megérintsem, de amint az ujjaimmal elértem, megrándult, és arrébbhúzódott. Tétován az ölembe ejtettem a kezem.

– Most mennem kell… – pattant fel hirtelen az ágyról anélkül, hogy újra rám nézett volna, majd felkapta a kabátját mellőlem. Elpirultam. – Beküldöm Esmét mindjárt.

– Nem szükséges… – suttogtam elhaló hangon. Nem tudtam, pontosan miért, de a sírás fojtogatott.

Pár pillanat múlva Esme mégiscsak megjelent. Hálás voltam Edwardnak, hogy nem vette komolyan a tiltakozásomat – semmi kedvem nem volt egyedül maradni. Esme az ágyamra ült, körbetekert a takarómmal, hogy ne zavarjon a bőre hőmérséklete, és az ölébe vont engem. Nem szólt egy szót sem, csak halkan dúdolgatott nekem.

Próbáltam tartani magam, de a könnyeim utat engedtek maguknak. Az álmom és a múltam képei a fejemben összevegyülve újra és újra felvillantak előttem. Nem voltam benne biztos, hogy valaha el tudom-e felejteni őket… Szét voltam esve, és nem láttam kiutat. Cullenék semmi nyomát nem találták a vámpírnak, aki üldözött, így nem volt más választásunk, mint kivárni, hogy újra rám találjon. Addig pedig ennek a háznak az önkéntes foglya voltam – valahányszor ez eszembe jutott, előtört belőlem a klausztrofóbia.

A lelkiismeret is szörnyen furdalt, mert nem mondhattam el a teljes igazságot Cullenéknak. Megérdemelték volna, hogy megtegyem. Tiszta szívvel befogadtak – kivéve Rosalie-t… –, én mégsem vagyok képes rá, hogy őszinte legyek hozzájuk.

– Haragszotok rám? – néztem fel nedves szemekkel Esmére.

– Miért haragudnánk? – mosolygott rám úgy, hogy hirtelen el is felejtettem, mi okuk lehetne rá.

– Amiért nem mondom el… azt… – motyogtam végül. – Nem akarok hazudni nektek, csak egyszerűen még nem megy… – Gyengéden megsimogatta az arcomat. Ez annyira anyai gesztus volt, hogy megint összeszorult a szívem.

– Tudom, milyen érzés, mikor elveszítesz valakit – fájdalom csillant a szemében. – Sokszor nehéz beszélni róla. Még hosszú idő után is… Bármi is az, amit eltitkolsz, majd elmondod, mikor eljön az ideje.

– Olyan jók vagytok – sóhajtottam fel hálásan. Keserűen felnevetett.

– Ezzel néhányan vitatkoznának…

– Mint például? – dörgöltem meg a szemeimet, miközben visszahelyeztem a fejem az ölébe. Simogatni kezdte a hajamat.

– Vannak emberek, akik úgy gondolják, hogy amiatt, amik vagyunk, nem lehetünk jók. Hogy átkozottak vagyunk és nincs lelkünk.

– Akik így gondolják, nem ismernek titeket – jelentettem ki határozottan.

5. fejezet

Bizalmas érzések

Másnap, amikor felébredtem, már a pihe-puha párnámon feküdtem, és nem Esme kemény és hideg, mégis annyira otthonos karjaiban. Nem emlékeztem, hogy mikor sikerült elaludnom. Esme sokáig beszélt hozzám – történeteket mesélt a múltról, aztán sötét folt…

Szerencsére a rémálmom képei nem tértek vissza – álomtalan álmot aludtam.

Nagyot nyújtózkodva ültem fel az ágyon, aztán oldalra lógattam a lábaim, hogy belebújhassak a papucsomba. A kopogásra összerezzentem.

– Szabad! – kiabáltam ki. Azt hittem, hogy Esme vagy Alice az, hogy megnézzék, jól vagyok-e, vagy ágyba hozzák a reggelit. Hiába tiltakoztam a betegségem utolsó napjaiban, mikor már kicsivel jobban voltam, hogy le tudok menni a konyhába, valamiért örömet okozott nekik, hogy gondoskodhattak rólam.

Meglepődtem, mikor Jasper fejét láttam meg az ajtórésben.

– Bejöhetek? – kérdezte.

– Persze – bólintottam. Tétován lépdelt be a szobámba, aztán egy széket húzott az ágyammal szembe – de azért megtartva a szokott távolságot –, és leült rá. Visszahúztam a lábaimat az ágyba, és törökülésben elhelyezkedve vártam, hogy mit szeretne.

– Megkérdezném, hogy érzed magad, de tudom… – mosolyodott el kissé keserűen Jasper. Együtt érzően visszamosolyogtam rá – nem elég, hogy én szenvedek a bűneim miatt, még más vállára is áthelyezem ezt a súlyt. – Tudod, az este gondolkoztam – szólalt meg végül kis szünet után. – Miután volt az a rohamod a rémálomtól…

– Sajnálom, hogy te is érzed, amit én – a bűntudat hatalmas hullámokkal csapott össze fölöttem. Jasper arca elkomorult.

– Nem te tehetsz róla. És… Talán, segíthetnénk egymáson – félredöntötte a fejét, és elgondolkozva nézett rám.

– Segíthetnénk? – lelkes lettem az ötlettől. Bármit megtettem volna csak azért, hogy ne okozzak még egy embernek – azaz egy érző és jó vámpírnak – szenvedést. – Mit kéne tennem?

– Nem biztos, hogy könnyű lesz, és az sem biztos, hogy sikerül… – úgy tűnt, Jasper tétovázik, és nem biztos az ötletében – de én biztos voltam abban, hogy ki kell próbálnunk, bármit is talált ki.

– Csináljuk! – a hangom határozott volt.

– Még el sem mondtam, hogy mi a tervem – nevetett fel. Azt hiszem, a lelkesedésem átragadt rá, mert még sosem hallottam nevetni – kezdtem érteni, hogy Alice miért szeretett bele.

– Hát, én ráérek… Szóval, halljuk! – csaptam össze a kezem vigyorogva.

– Alice-nek van egy elmélete arról, hogy miért is érezlek ilyen erősen, és szerintem, igaza van… – kezdett bele Jasper. – Azt is mondta, hogy nem tudsz bizonyos dolgokat…

– A nagyapámról? – jutott eszembe az első Alice-szel folytatott beszélgetésem. Már teljesen el is felejtkeztem róla, annyi minden történt azóta.

– Igen. Tudod, ő egy quileute indián volt – kezdte.

– Most az egyezségről és a határról akarsz mesélni? Mert akkor Edward már megelőzött… – szóltam közbe. A fejét rázva nemet intett.

– Nem. Arról, hogy honnan származnak a quileute-ok. Tudod, hogy honnan eredeztetik magukat?

– Igen, hallottam már a legendát a szellemharcosokról és a farkasokról.

– Nos… Ez nem csak egy legenda… – nézett rám Jasper jelentőségteljesen, miközben a reakciómat várta.

– Mármint… – A fejemben lassan összeállt a kép.

A quileute-ok a farkasoktól származnak. És ez nem csak egy legenda. Ami azt jelenti, hogy… Megpróbáltam visszaemlékezni minden apró részletre, amit ezzel kapcsolatban a nagypapám mesélt nekem még évekkel ezelőtt. Nem, ez nevetséges! Egyszerűen lehetetlen!

Felnéztem Jasperre, aki még mindig várta, hogy feldolgozzam az egészet.

Végül is, egy vámpírral beszélgetek éppen… Vannak még egyáltalán lehetetlen dolgok?

– Szóval… Ezzel azt akarod mondani, hogy a nagyapám… – elnevettem magam – azt hiszem, kicsit hisztérikusra sikeredett, mert Jasper hátrébb húzódott a székkel.

Vettem pár mély levegőt, hogy lenyugtassam magam. Nem akartam még egy kiborulással terhelni Jaspert.

– Ő egy farkas volt? – Azt vártam, hogy majd szemberöhög, és közli velem, hogy valami teljesen másra gondolt, valamint, hogy nem vagyok normális. Ehelyett bólintott.

Pár percig csak ültem, és bámultam magam elé. Próbáltam magam elé képzelni a nagypapát, amint átváltozik vérengző szörnyeteggé – pont olyanná, amilyet az egyik mozifilmben láttam. Valahogy nem volt túl hihető… Igaz, hogy magas volt, izmos és erős, de inkább hasonlított egy kezes bárányhoz – főleg, mikor a nagymamámról volt szó –, mint egy farkashoz.

Ismét felnéztem Jasperre, és rájöttem, hogy már megint általánosítok. A vámpírokat is a filmek és könyvek történetei alapján próbáltam meg elképzelni, de Cullenék a legkevésbé sem voltak olyanok, mint ahogy a művészek megformálták őket. Igaz, hogy vért ittak – habár ők nem emberit –, és hogy sápadtak és erősek voltak, de sehol egy szemfog, koporsó vagy napfénytől való elporladás. Honnan tudhatnám akkor, hogy milyen a valóságban egy farkas?

– Mesélj nekem a farkasokról! – kértem Jaspert. Megnyugodva kiengedte a levegőt a tüdejéből, mikor úgy látta, hogy mégsem fogok összeomlani.

– Mit akarsz tudni róluk? – kérdezte lágy hangon.

– Hát… A filmek alapján nem igazán kedves… – elgondolkoztam, hogy a lények vagy az emberek kifejezés-e a megfelelőbb, de aztán eszembe jutott a nagyapám arca. – emberek.

– Azt hiszem, ebben nem tudok teljesen objektív képet nyújtani – gondolkozott el Jasper. – Tudod, a farkasokkal ösztönösen utáljuk egymást. De… Az biztos, hogy Jacob Black jó ember volt, ha a nagymamád őt választotta. Ebben nem kell kételkedned!

– És… milyenek?

– Mint egy kutya – kuncogott fel Jasper. – Csak medveméretűek. – Megpróbáltam elképzelni egy olyan hatalmas kutyát.

– Miért hiszitek azt, hogy a nagyapám miatt erősödött fel velem szemben a képességed? – jutott eszembe hirtelen, hogy miért is kezdtünk el erről beszélgetni.

– A farkasok – főleg a fiatal farkasok – érzelmileg nagyon labilisak. Túl erős érzésekkel reagálnak mindenre, és mikor elvesztik az önuralmukat, akkor veszélyesek.

– Veszélyesek? – nyelni akartam, de a torkom teljesen száraz volt.

– Nem képesek irányítani magukat, és rátámadhatnak a közelükben lévőkre.

– Értem…

– Mivel benned is van farkasvér, így gondolom erőteljesebb érzéseid vannak. Ezért vagyok rád különösen érzékeny. Eddig még sosem voltam farkas leszármazott közelében, így nem vagyok biztos benne, hogy ez az ok, de logikusnak tűnik – vonta össze a szemöldökét elgondolkozva Jasper.

Megborzongtam. Még mindig egy hatalmas, vicsorgó farkas képe lebegett a lelki szemeim előtt. Bennem is egy ilyen lény vére csörgedezne? És ez mit jelent rám nézve? – nyilallt belém a gondolat.

– Jasper… – szólaltam meg halkan, amint a szörnyű gyanú felderengett előttem. – Ha a nagyapám vérfarkas volt, akkor én… Szóval, nem lehet, hogy én is…?

– Emiatt nem kell aggódnod. Csak férfi ágon öröklődik az átalakulás. – Jasper szavai először megnyugtattak, aztán hirtelen megint félelemmel töltöttek el.

– És Edward? Mármint, az öcsém? – valószínűleg láthatta a rettegést a szememben, mert próbált megfontoltan válaszolni, hogy ne zaklasson fel nagyon.

– Most még túl kicsi ahhoz, hogy ez megtörténjen… Később meg… Nos, ha elviszed a közelünkből még időben…

– A közeletekből? – Nem értettem, miért fontos az, hogy Edward ne legyen a közelükben, mikor átváltozik… „Tudod, a farkasokkal ösztönösen utáljuk egymást.” – jutott eszembe, hogy mit mondott pár perccel ezelőtt nekem Jasper. A kétkedéstől elkerekedtek a szemeim. Tényleg képesek lennének bántani az öcsémet, ha átváltozna?

– Mi az? – pillantott rám értetlenül Jasper.

– Ti… Ti képesek lennétek bántani, ha… – a gondolattól megborzongtam.

– Nem. Természetesen, nem. Ha átváltozna, inkább elmennénk, csak hogy ne keveredjünk vele összetűzésbe.

– Akkor miért mondtad, hogy el kell vinnem a közeletekből még időben? – ráncoltam össze a homlokomat.

– Az átváltozás csak akkor történik meg, ha vámpírok vannak a farkas közelében. Valahogy a mi jelenlétünk aktiválja az átalakulást – magyarázta türelmesen Jasper.

– Ó! – Elszégyelltem magam, amiért megfordult a fejemben, hogy akármelyik Cullen ártani akarna a testvéremnek. – Bocsánat! – az arcom felvette a szederszín árnyalatot. Jasper elnéző mosolyt küldött felém, amitől csak még inkább kínosan éreztem magam. – És… mi is a terved? – tereltem gyorsan másra a szót. – Hogyan tudnánk segíteni egymáson?

– Gyakorlással – jelentette ki Jasper egyszerűen, de a hangsúlyából éreztem, hogy azért ez nem lesz ilyen könnyű. – A képességeimmel először előhozzuk az érzéseidet felerősítve, hogy aztán megpróbálhassam lecsillapítani mindkettőnkben. Ez… Nem lesz túl kellemes. Megint sokkot kaphatsz, és további rémálmaid lehetnek. De ha megtanulom szabályozni a képességemmel az érzéseidet, akkor mindkettőnknek könnyebb lesz.

– Csináljuk – egyeztem bele, bár most már kevesebb lelkesedéssel. Nem sok kedvem volt újra átélni a szenvedést, a lelkiismeret-furdalást és a rettegést, de Jasper miatt mindenképpen meg akartam próbálni. – Mit tegyek? – kérdeztem. A tévéműsorok megint felderengtek előttem, ezért rögtön egy pszichológus szobájában álló bőrkanapé képe ugrott be, de kételkedtem abban, hogy ez úgy menne, mint az emberi világban.

– Egyelőre semmit. Előbb még el kell intéznem néhány dolgot – magyarázta Jasper. – Ma este elmegyek vadászni, és nem árt egy kis rákészülés sem… Ti úgy mondanátok, hogy lelkileg… És beszélnem kell a többiekkel is. Jobb, ha valaki felügyel ránk közben.

– Felügyel? Miért? – pislogtam rá.

– Nem tudom, hogy fogom viselni az érzéseidet. Még mikor nem koncentráltam direkt rád, akkor is szinte elviselhetetlenek voltak… – magyarázta. – Nem akarok neked még véletlenül sem ártani.

– Ó! Köszönöm… – motyogtam.

– Akkor szólok, ha nekikezdhetünk… – állt fel a székről Jasper jelezve, hogy véget ért a beszélgetésünk.

Amint Jasper magamra hagyott, minden visszatért a megszokott kerékvágásba. Alice jelent meg, kezében egy nagy tálcával, amin a reggelimet szervírozta fel. Miután mindent elfogyasztottam – Alice figyelemmel kísérte még mindig, hogy rendesen eszem-e –, vettem egy forró zuhanyt, és elindultam megkeresni az öcsémet. Most, hogy már jobban voltam, vissza akartam kérni a felügyeleti jogot felette, mert szörnyen hiányzott.

Meg akartam kérdezni Alice-t, hogy merre találom Edwardot, de végül a babahangok mutatták nekem az utat. Az egyik ajtó mögött Edward gurgulázó hangon kacagott valamin. Önkéntelenül is elmosolyodtam. Halkan kopogtattam az ajtón – úgy vélve, hogy biztosan Esme és Carlisle szobájára leltem rá –, és meglepődtem, mikor Rosalie nyitott ajtót.

– Öhm… – tétován álltam egyik lábamról a másikra. Rosalie a hozzám való negatív hozzáállása miatt egy kicsit megijesztett. Nem attól féltem, hogy bántana, hanem inkább a csípős nyelvétől. Mindig rosszul viseltem, ha valaki gonoszkodott velem. Persze, ezt sosem mutattam volna ki, vagy vallottam volna be senkinek sem.

– Mit akarsz? – a kedve valamiért most még csípősebbnek tűnt, mint eddig. Ez még inkább elbizonytalanított.

– Én csak… Szeretném látni az öcsémet – böktem ki végül. Egy pillanatig összehúzott szemekkel nézett rám – én pedig elpirulva pásztáztam a padlót, mintha valami nagyon érdekes minta lenne rajta –, majd szélesebbre tárta az ajtót, és elállt az útból.

Bizonytalanul léptem be a szobába, és elakadt a lélegzetem. Az egész Cullen ház gyönyörű volt, de Rosalie szobája egyszerűen tökéletes volt – mintha csak besétáltam volna egy lakberendezési magazin oldalaira.

A fal mellett egy hatalmas baldachinos ágy állt, a függöny és az ágynemű gyöngyházfehér volt. Még inkább elvörösödtem, mikor rájöttem, hogy a vámpíroknak nem az alvás miatt van szükségük ágyra. A sarokban egy kis fésülködő asztal állt, szintén fehér, csak hidegebb tónusú, mint az ágy esetében. Mellette egy hatalmas tükrös szekrény, amibe akár több száz ruha is elférhetett. Legutoljára a sarokban álló, apró bölcsőt vettem észre, ami mellett ott állt Emmett.

– Szia! – rám vigyorgott, és a feszültségem egy kicsit enyhülni látszott. Visszamosolyogtam rá. – Te tudtad, hogy tud ilyet? – kérdezte meg izgatottan, és visszafordult az öcsémhez. Odaléptem mellé, és belekukkantottam a bölcsőbe.

– Milyet? – kérdeztem érdeklődve.

Emmett hátrahúzta a felső ajkát, hogy éles fogai láthatóvá váljanak, és morgó hangot adott ki – rémülten szorítottam meg a bölcső szélét –, az öcsém pedig úgy kacagott, mintha a világ legviccesebb dolgát látná éppen.

– Látod? – nézett rám lelkesen Emmett.

– Mit? – értetlenkedtem még mindig kissé ledermedve.

– Hát, hogy tud nevetni – magyarázta úgy, mintha épp most fedezett volna fel egy eddig ismeretlen földrészt.

– Minden kisbaba tud nevetni – vontam meg a vállam.

– Tényleg? – kissé csalódottan nézett rám, aztán hirtelen megint elvigyorodott. – De még biztosan egyetlen kisbabát sem nevettetett meg egy vámpír.

– Ebben biztos vagyok – kuncogtam fel. Emmett büszkén kihúzta magát.

– Most, hogy mind ilyen vidámak vagytok, megyek, és hozok neki tápszert. Valakinek arról is gondoskodnia kell, hogy ne haljon éhen – mordult fel Rosalie, majd kiviharzott a szobából. Döbbent arccal néztem utána.

– Hát neki meg mi baja van? – kérdeztem suttogva Emmettől.

– Féltékeny – nevetett fel dörmögő hangon.

– Mármint, miért? – kissé összezavarodtam. – Rám?

– Nem, dehogy is! – nevetett fel Emmett. – Igaz, hogy csinos kis emberlány vagy, de az én angyalomat senkire sem cserélném le, és ezt ő is tudja. – A válaszában rejlő bóktól zavarba jöttem. Ez megint nevetésre késztette.

– Akkor kire féltékeny?

– Rám.

– Ezt nem értem – ráztam meg a fejem.

– Edward ma nagyon nyűgös volt – Carlisle szerint, jön az első foga –, és Rosalie sehogy sem tudta megnyugtatni. Aztán megjelentem, és ahogy a közelébe értem, elhallgatott. Azt hiszem, bír engem… – Emmett arcán látni lehetett, hogy ettől mennyire boldog. – Rosalie pedig most azt hiszi, hogy jobban szeret engem a kicsi, mint őt.

– Ó, de hát, ez butaság! – csúszott ki a számon. – Mármint… Bocsánat. Nem akartam megsérteni Rosalie-t, csak…

– Semmi gond. Igazad van. Rosalie néha felfújja a dolgokat. Főleg, hogy ez a téma érzékenyen érinti – Emmett mindig mosolygó arcán fájdalmas kifejezés suhant át. – Tudod, mindig vágyott egy gyermek után. Akárcsak Esme… Ezt sosem tudták teljesen feldolgozni.

– Sajnálom – összeszorult a torkom.

– Nézd! – Emmett arcára újra kiült a lelkesedés. Edward az egyik lábát megragadta a kezeivel, és megpróbálta a szájába gyömöszölni. Felnevettem.

Furcsa volt, hogy azok a mozdulatok, hangok és gesztusok, amik számomra teljesen természetesek voltak az öcsémtől, Emmett és a többi Cullen számára csodáknak tűntek. Pont úgy, ahogy számomra ők voltak olyanok, mint egy káprázat.

– Most mit szeretne? – zökkentett ki a gondolataimból Emmett. Az öcsémre pillantottam. Az ég felé emelte mindkét kezét és hangosan gügyögött.

– Azt hiszem, azt, hogy emeld fel – tippeltem.

– Ó! – Emmett elbizonytalanodva lépett közelebb a bölcsőhöz. – Segítenél?

– Miben?

– Nem merem felemelni, nehogy túl erősen megnyomjam… Megtennéd, hogy a karomba adod? – nézett rám tétovázva. – Persze, megértem, ha nem akarod, hogy megfogjam… – tette hozzá. Habozva néztem előbb az öcsémre, majd Emmettre.

– Próbáljuk meg… Ha Esmééknek ment, neked is fog. Csak tedd így a kezed – mutattam meg neki a helyes tartást. –, én meg majd beleteszem Edwardot.

Visszafojtottam egy nevetést, amikor Emmett beállt a megfelelő pózba, és arcán olyan mértékű koncentrálás látszott, mintha legalábbis, egy komplikált agyműtétre készülne.

A bölcsőbe nyúltam, és felvettem Edwardot, majd közelebb mentem Emmetthez, aki visszafojtott lélegzettel várt. Merev karjaiba helyeztem az öcsémet, majd hátráltam pár lépést.

Emmett úgy állt a babával a kezében, mint egy kőszobor – egy nagyon ijedt és megilletődött kőszobor –, mégis ez volt a legédesebb kép, amit valaha láttam az eddigi életem során. Mindig elolvadtam attól, ha egy férfit kisbabával a karjában láttam, de ezt most csak fokozta az, hogy ez a bizonyos férfi egy emberfeletti erővel rendelkező vámpír volt. Az izomtól feszülő karok olyan gyengéden és óvatosan tartották az apró, emberi teremtményt, hogy attól bárki szíve gyorsabban dobogott volna.

– Rosalie… – Emmett szemei hirtelen az öcsém arcáról felemelkedtek, és a gyöngéd szeretet vonásait eltorzította a fájdalom. Hátrafordultam.

Rosalie az ajtóban állva nézte a szeme elé táruló képet, és biztos voltam benne, hogy ha képes lenne sírni, most potyognának a könnyei. Összeszorult a szívem.

– Rose, várj! – kiáltott fel Emmett, mikor Rosalie elrohant. – Átvennéd, kérlek? – nézett rám kétségbeesetten. Azonnal indult volna Rosalie után, mégsem mozdult egy centit sem, nehogy Edwardnak valami baja essen. Gyorsan odasiettem. Abban a pillanatban, ahogy kivettem az öcsémet a kezeiből, Emmett rögtön el is tűnt.

Kissé leverten indultam le a földszintre Edwarddal a karjaimban, hogy megkeressem Alice-t. A gondolataim Rosalie körül forogtak, valószínűleg ezért nem vettem észre, hogy még egy lépcső van előttem. Halk sikkantással szorítottam magamhoz az öcsémet, várva, hogy hasra essek, de ez nem következett be. Helyette egy hideg mellkashoz szorultam.

– Jól vagy? – hallottam a dallamos hangot. Gyorsan lepillantottam az öcsémre, és mikor láttam, hogy semmi baja, megnyugodtam.

– Igen – válaszoltam, és szerencsétlenségemre felnéztem. Egyenesen Edward szemeibe. Éreztem, ahogy a forróság felkúszik a mellkasomból egészen az arcomig. Egy pillanatra a tekintete, mintha lejjebb csúszott volna – az ajkaimra? –, én pedig remegni kezdtem.

6. fejezet

Szabad levegő

Olyan gyorsan engedett el, mintha égettem volna a kezeit. Egy kicsit meginogtam, de végül sikerült megtartanom az egyensúlyomat. A szám kiszáradt, az arcom kipirult, a szívem pedig olyan ütemben vert, hogy azt hittem, menten elvisz az infarktus. A legrosszabb az egészben az volt, hogy tudtam, ő is hallja.

Alice mentette meg a helyzetet. Úgy száguldott be a szobába, mint egy minitornádó, hatalmas vigyorral az arcán. Aztán, mikor meglátott minket, megtorpant, és kutakodva figyelt minket.

– Zavarok? – kérdezte halk hangon.

– Nem – Edward és én egyszerre szólaltunk meg, aztán mintha egy állókép életre kelt volna, elindult mindenki a dolgára, mintha mi sem történt volna. Edward felrohant a lépcsőkön, én pedig Alice elé siettem.

– Mi történt? – kérdeztem Alice-t, akinek visszatért a széles mosoly az arcára.

– Én is pont ezt akartam kérdezni… – intett a lépcső felé a fejével az előbbi jelenetre utalva. Jobban örültem volna, ha inkább tapintatosan annyiban hagyja a dolgot – de a kíváncsiság inkább Alice jellemzője volt, mint a tapintat.

– Csak megbotlottam a lépcsőn, a testvéred pedig megakadályozta, hogy hasra essek Edwarddal a karomban – próbáltam nagyon könnyed hangon válaszolni, de féltem, hogy Alice nem veszi be.

– Aha – bólintott, és vizsgálódó szemeiből láttam, hogy félelmem nem bizonyult alaptalannak. Szerencsémre, valami más most jobban izgatta, így a témát jegelte egy időre. – Van egy meglepetésem! – lépett a hátam mögé, és tolni kezdett a konyha felé.

Kissé aggódva léptem be a konyhába, ahol Jasper és Esme sürgött.

Esme éppen akkor nyitotta ki a sütő ajtaját, hogy egy muffinokkal teli tepsit szabad kézzel megfogva áthelyezzen az asztalra. A konyhapulton egy közepes méretű kosár volt, amiben már ott állt egy termosz, és néhány alufóliával letakart tál, amin az illat alapján sütemények lehettek. Jasper elgondolkozva türögetett össze egy pokrócot, és behelyezte a termosz mellé.

Mindketten felnéztek egy pillanatra, és rám mosolyogtak.

– Piknikezni megyünk – jelentette ki Alice lelkesen. – Csináltunk neked enni- és innivalót és viszünk játékokat is meg pokrócot.

– Ó! – elkerekedtek a szemeim, aztán elmosolyodtam. – Ez klassz ötlet!

– Tényleg? – Alice szemei felcsillantak. – De jó! Azt hittem, majd győzködnöm kell…

– Nem, ez tényleg jó ötlet – léptem közelebb a kosárhoz, hogy belekukkanthassak. Az oldalának döntve egy frizbit vettem észre. Érdeklődve érintettem meg, mert másképp nézett ki, mint amit megszoktam.

– Üvegszálas és acél-megerősítéses – lépett közelebb Jasper, és kiemelte a kosárból, hogy megnézhessem. – Strapabíró. Vámpíroknak tervezve – magyarázta mosolyogva.

– Gyere! – ragadta meg Alice a kezemet. – Szóljunk a többieknek, hogy nem sokára indulunk. – Hirtelen megtorpantam. – Valami baj van?

– Hát, nem hiszem, hogy Rosalie-nak sok kedve lesz most ehhez… Talán, hagyni kéne… – haraptam be a számat.

– Mi a baja Rosalie-nak? – Esme hangja tele volt anyai aggódással.

– Semmi, csak… Majd ő elmondja, rendben? – toporogtam kínosan érezve magam. Nem akartam megbántani Esmét azzal, hogy nem válaszolok a kérdésére, de úgy gondoltam, ha elmesélném a fenti incidenst, azzal elárulnám Rosalie-t. Ahhoz pedig túlságosan sajnáltam, hogy ezt lelkiismeret-furdalás nélkül megtehessem.

– Rendben – Esme mosolygott rám – nem úgy tűnt, mint aki megsértődött. Megnyugodva visszamosolyogtam.

– Szerintem, rá fog férni Rosalie-ra a piknik, bármi baja is legyen – jelentette ki Alice, és kivonszolt a konyhából.

Carlisle-lal kezdtük a meghívást. Vagyis, inkább a behívást: ha valaki szökni próbált volna, sortűz helyett egy apró, de legalább annyira halálos fegyverrel nézhetett volna szembe – név szerint, Alice-szel. Azt hiszem, ezzel a család minden tagja tisztában volt, mert ha látszott is az arcukon a duzzogás – főleg Rosalie-én és Edwardén –, nem mertek egy szót sem szólni.

Alig negyed órába telt, amíg Alice mindenkit összeterelt a ház előtt. Jasper kezében ott volt a piknikkosár, az én hátamon meg a táskám benne az öcsémnek kellő dolgokkal. Élvezettel szívtam magamba a friss levegőt. Egy pillanat alatt elmúlt a klausztrofóbiám. Ennél jobb ötlete nem is támadhatott volna Alice-nek – bár gyanítottam, hogy az ötlet magvait Jasper vetette el, mert érezte, hogy szükségem lenne egy kis térre.

Edward cipelését átengedtem Esmének, egyfelől, mert féltem, hogy hasra esek egy gyökérben, és baja esik, másfelől, minél gyorsabban akartam haladni, hogy Cullenék ne érezzék úgy, hátráltatom őket – bár valószínűleg a leggyorsabb sebességem is olyan lehetett nekik, mintha én egy csigával indultam volna sétálni.

Szerencsére, nem volt se túl hideg, se túl meleg, így a túrázás része a dolognak kevésbé volt megterhelő, mint vártam. Alice vidáman énekelgetett, és körülöttünk ugrándozott, mint egy kis őzike. Néha elkapta Jasper szabad kezét, és megpördült, majd újra messzebbre táncikált. Esme, fogalmam sincs, hogy nem botlott meg semmiben, mert le sem vette egész úton a szemét az öcsémről. Carlisle mosolyogva sétált mellette.

Rosalie még mindig szörnyen érezhette magát – ezt nem csak a komor arckifejezésről sejtettem, amit vágott, hanem onnan is, hogy egész úton egyetlen csipkelődő megjegyzést sem tett. Maga elé bámulva haladt előre. Emmett egy pillanatra sem távolodott el mellőle, és láttam, hogy néha-néha megszorította Rosalie kezét, mintha jelezné neki, hogy nem csak testileg van mellette.

Edward morcosan és csendben haladt előre. A száját vékony vonallá préselte össze – ahogy eddig megfigyeltem, ez nála azt jelentette, hogy valami olyanon gondolkozik, ami bántja. Néha dühösen felpillantott a körülöttünk száguldozó Alice-re, majd újra a földet kezdte bámulni.

Jó háromnegyed órás séta után kezdtek ritkulni a fák, és mikor kiértünk közülük, szabadnak éreztem magam. Nagyon régen nem járt át már ez az érzés. Ruganyos léptekkel sétáltam végig a fűben Alice-t követve. Átlibegett a réten, és a szélén megállt egy nagyobb fa mellett. Kinyújtotta a kezét, mire Jasper egy pillanat alatt megjelent mellette, és átadta neki a kosarat. Alice kivette belőle a hatalmas pokrócot, és leterítette a fűbe, majd szép sorban kipakolta az ételeket és a termoszt. Minden olyan volt, mint egy rendes pikniknél – kivéve, hogy csak egyetlen tányér került elő.

Bár nem voltam éhes, Alice unszolására, és mert nem akartam megbántani Esmét, ettem néhány szeletnyi süteményt, aztán csak ültem, élveztem a friss levegőt, és figyeltem a többieket.

Alice és Jasper kicsit távolabb vonultak tőlünk, hogy frizbizhessenek. Oldalra pillantva láttam, ahogy Emmett mocorogni kezd Rosalie mellett – mintha az egyik fele menni akarna játszani a testvéreivel, míg a másik inkább a kedvese mellett maradna. Aztán a másik fél győzött. Emmett átkarolta Rosalie-t – aki bár nem ellenkezett, de mintha nem is lett volna teljesen közöttünk –, és ujjaival a szőke fürtöket kezdte el simogatni gyengéden.

Esme vidám nevetése vonta el róluk a figyelmemet. Hosszú, fehér mutatóujjával újra és újra végigsimított a kisöcsém apró orrán és száján, mire Edward csücsöríteni kezdett, várva a megszokott táplálékot. Még mindig furcsa volt, hogy ami számomra természetes reakciónak tűnt, azt ők ennyire élvezik. Carlisle csillogó szemekkel pillantott a feleségére, aztán magához vonta, és egy lágy csókot nyomott az ajkaira. Olyan szépek voltak így együtt – mint egy boldog, tökéletes házaspár és a gyermekük valamelyik kedves, családi filmsorozatból. Elfordítottam a fejem, mert hirtelen olyan érzésem volt, mintha valami meghitt magánügyet kukkolnék ki.

Alice és Jasper játékára próbáltam koncentrálni, de a frizbit és őket is alig tudtam szemmel tartani. Aztán egy idő után a játék egyoldalúra redukálódott. Alice megállt a rét közepén, és jó messzire és magasra dobálta Jaspernek a frizbit, aki szinte a levegőben repülve elkapta, aztán pontosan Alice kezébe dobta vissza úgy, hogy neki egy lépést sem kellett megtennie azért, hogy megfogja. Észrevettem, hogy Alice dühösen oldalra pillant – követtem a tekintetét.

A nagyobbik Edward tőlünk két fával arrébb, a fűben ült. Hátát a törzsnek támasztotta, egyik lábát felhúzta, hogy a kezeit a térdén pihentethesse. Szemei csukva voltak – ha nem tudtam volna, hogy vámpír, azt hittem volna, hogy elbóbiskolt.

Újra Alice-re pillantottam, és halk sikoly hagyta el a számat. Alice meglendítette a karját, és olyan erővel dobta el a frizbit, ezúttal Edward feje felé, hogy az csak egy fémes csíknak látszott, ahogy felé száguldott. Csak a pillanat egy tört része volt az egész, így az agyam nem tudta feldolgozni az eseményeket teljesen. Az egyik pillanatban Alice kezéből kirepült a sportjáték, a másikban pedig, Edward – még mindig csukott szemmel – felemelte a bal kezét, és elkapta.

A rémülettől tágra nyílt szemekkel bámultam Edwardra, aki felnézett Alice-re, és vágott egy elfojtott mosolynak beillő fintort.

– Megijesztetted. – Kellett pár pillanat, mire rájöttem, hogy Edward rólam beszélt. Mire észbe kaptam, Alice már ott állt mellettem, és aggódva nézett rám.

– Bocsánat, nem akartam! – olyan bűnbánóan kért tőlem elnézést, mintha engem akart volna az előbb lefejezni egy meteorgyorsasággal száguldó frizbivel. – Nem esett volna semmi baja. Még akkor sem, ha eltalálom. Bár tudtam, hogy úgysem fogom… – húzta el a száját, mintha ez bosszantotta volna.

– Persze, tudom – bólintottam még mindig falfehéren, és közben nagyon hülyének éreztem magam. Vetettem egy gyors oldalpillantást Edwardra, akinek a szája szélén mosoly játszott. Biztosan alig tudta visszafogni magát, hogy kiröhögjön. Bosszúsan húztam magam elé a táskámat, és kutatni kezdtem benne. Először csak azért, hogy eltereljem magamról a figyelmet, és úgy tűnjön, elfelejtettem az esetet, aztán eszembe jutott, hogy valahol a táskám legalján van nálam egy mini malomtábla. Mindig a táskámban hordtam, hogy az iskolai szünetekben játszhassunk a barátaimmal – néha az unalmas órákon is a pad alatt. A meneküléskor pedig nem emlékeztem rá, hogy kivettem volna. Inkább csak befelé dobáltam gyorsan a cuccaimat, és nem vettem ki semmit sem.

– Alice, nincs kedved? – emeltem fel a dobozt, miután rátaláltam. Egy játék, amiben egyenlő vagyok a vámpírokkal – nem kell hozzá sem erő, sem gyorsaság. Alice először elmosolyodott, aztán furcsa kifejezés ült ki az arcára – mintha hirtelen eszébe jutott volna valami. A többi családtag is érdeklődve mocorogni kezdett. Alice pillantása Edwardra vándorolt. Nem értettem, mi bajuk… – Talán, valami rosszat mondtam? – kérdeztem.

– Csak Alice még sosem játszott úgy senkivel, hogy ne tudta volna a játék végkimenetelét, Edward pedig hogy ne ismerte volna az ellenfele gondolatait. Veled szemben egyenlők az esélyek és kétes a végkimenetel – vigyorgott Emmett. – Gyere, Rosalie, ezt nézzük meg! – kérte, szemei gyermekien nagyra nyíltak, mintha valami ajándékot kapott volna. Rosalie felsóhajtott, aztán szó nélkül felkelt, és Emmettel együtt leült hozzánk közelebb.

Alice még mindig tétovázva toporgott mellettem. – Csak, ha Edward is játszik! – jelentette ki. Talán, kevésbé volt neki zavaró a képessége hiánya, ha tudta, hogy Edwardnak is meg kell küzdenie ezzel az érzéssel. Edwardra pillantottam, ő viszont Alice-re vigyorgott, és megrázta a fejét.

– Nem engem hívott ki… – felelte, majd újra vissza akart dőlni a fatörzsnek. Gonoszul elmosolyodtam.

– Akkor kihívlak téged is! – szólaltam meg, és provokálóan bámultam rá. Összehúzott szemekkel nézett rám, a szívem pedig áruló tam-tamba kezdett.

– Legyen – bólintott végül mogorván. Felkelt a földről, odasétált hozzánk, és leült tőlem alig pár centire. Ha eddig úgy hittem, egyenlő esélyekkel indulunk, most rádöbbentem, hogy hiú ábránd volt. Edward közelségétől a nevemre sem emlékeztem, nemhogy a malom szabályaira. Homályos tekintettel bámultam rá.

A tudatom mélyén – a legeslegmélyén – hallottam, hogy Emmett hangosan felröhög nem messze tőlem. – Hé, öcsi! Ez így nem fair!

– Igen, ez nem igazságos! – méltatlankodott Alice is.

Edward elvigyorodott, aztán felpattant, és átült Alice mellé. Megráztam magam, mintha most ébredtem volna egy álomból. Mikor rájöttem, mi is történt, mélyvörösre váltott a színem. Nem csak a szégyentől, hanem a dühtől is. Izzadó tenyeremet beletöröltem a nadrágomba, aztán kinyitottam a kis táblát és kiöntöttem belőle a bábukat.

– Leszek az első! – helyezkedett el Alice.

– Hé, hé, várjunk csak! Ez így nem oké! – emelte fel a kezét Emmett vigyorogva. – Mi a tét?

– Tét? – néztem rá.

– Igen. Az nem járja, hogy vámpírlétükben először esély van legyőzni őket, és a vereségüknek semmi tétje – felelte lelkesen Emmett. Pár pillanatig elgondolkozva nézett rám, majd még szélesebbé vált a vigyora. Kezdtem megijedni… A pillantása semmi jót nem ígért.

– Na mondd, mit találtál ki? – sóhajtott fel Edward.

– A vesztes egy napig, azaz pontosan huszonnégy óráig a győztes rabszolgája lesz. Teljesíti a parancsait – kezdte Emmett, majd mikor észrevette a rémületet mindhármunk szemében, gyorsan hozzátette. – Természetesen, testi épséget veszélyeztető és egyéb nagyon durva dolgokat nem lehet parancsolni. Ha valaki ilyesmit kérne, óvásért lehet fordulni Carlisle-hoz, rendben? – pislantott az apja felé, aki végül beleegyezően bólintott.

Elgondolkoztam. Alice biztosan semmi olyasmit nem kérne tőlem, ami kínos lenne – legalább is, bíztam benne. Ha pedig győzök, azt parancsolok Edwardnak, amit csak akarok – na jó, bizonyos határokon belül. És ha Edward győzne… Azt hiszem, gondolkozás nélkül bármit megtennék neki – megborzongtam ettől a gondolattól.

– Én benne vagyok – szólaltam meg. Edward és Alice elkerekedett szemekkel néztek rám, de tudtam, hogy nem akarnak gyávának tűnni. Végül mindketten beleegyezően biccentettek.

– Csúcs! – örvendezett Emmett. – Szóval, két menet lesz. Az egyiket Edward, a másikat Alice játssza Isabellával. Ha mindketten megverik őt, annak a szolgája lesz, aki gyorsabban győzte le. Ha Isabella veri meg mindkettőjüket, akkor az lesz a szolgája, akit rövidebb idő alatt győzött le. Ha pedig egyszer veszít, egyszer győz, akkor attól függ, hogy szolga lesz-e vagy győztes, hogy a győztes játéka vagy a vesztes játéka tartott-e tovább – magyarázta el Emmett. – Így oké?

– Nekem az – feleltem.

A játék izgalmasnak ígérkezett. Az időt Carlisle mérte, mert rajta kívül csak Esmében bíztunk, de ő az öcsémmel volt még mindig elfoglalva. Alice feszülten figyelte az arcomat, ahogy a kilenc bábunkat felváltva, egyenként elhelyeztük a táblán az első körben. Aztán jött a java. Alice erős játékosnak bizonyult, jól megizzasztott. Próbáltam minden mást kizárni a fejemből, és csak a táblára koncentráltam.

Először Alice-nek sikerült kitennie egy malmot, és levette az egyik bábumat, aztán én vettem le az övét. Minden Cullen izgatottan figyelte a játékunkat – még Esme is közelebb húzódott. Nagyon kiegyenlített menet volt. Láttam Alice-en, hogy mennyire zavarja a végkimenetel ismeretlensége, és hogy mindent megtesz azért, hogy a képessége nélkül se valljon szégyent.

Már vagy fél órája játszottunk, mire végül nekem öt, Alice-nek három bábuja maradt – így csomópontból csomópontba való tologatás helyett ugrálni kezdhetett. Újabb öt perc után levette még egy bábumat. Megpróbáltam kitenni három bábumat az egyik vízszintes sorba, de blokkolt. Aztán felnéztem rá, és megláttam a hatalmas vigyort az arcán. Töprengve pillantottam a táblára. Hiába figyeltem, nem jöttem rá, mire készülhet, és ez bosszantott. Végül nem húzhattam tovább az időt, léptem – mindent kockáztatva megpróbáltam kitenni egy malmot. Alice mosolya szélesebb lett. A következő három ugrásával malmot csinált, és levette az utolsó győzelemhez szükséges bábumat.

Felsóhajtottam, aztán felnéztem rá.

– Gratulálok! – mosolyodtam el barátságosan, és odanyújtottam neki a kezemet. Megfogta és megrázta.

– Ó, a fenébe! – mordult fel mellettünk Emmett. – Most évtizedekig hallgathatjuk, hogy a képessége nélkül is legyőzött. – Alice elvigyorodott, aztán arrébb csúszott Jasper karjaiba bújva, aki nyomott egy puszit a feje búbjára.

– 47 perc 9 másodperc – közölte az időeredményt Carlisle. – Szép volt lányok!

Edward következett. Önbizalommal teli mosollyal ült közvetlenül elém. Biztos volt a győzelmében. Tudtam, hogy ha meg akarom verni – már pedig mindennél jobban le akartam törni az önhittségét –, akkor nem szabad odafigyelnem rá; még csak rá sem szabad pillantanom.

Aztán hirtelen beugrott valami… Ha ő zavarba hozhatott az előbb tisztességtelen közelségével, akkor végül is, nekem miért ne lenne szabad. Gondolatban megveregettem a vállamat.

Carlisle szólt, hogy kezdhetünk, mi pedig feltettük első körben a bábuinkat. Mikor Edward kitette az első malmot, elkezdtem az elterelő hadműveletet. Legyezgetni kezdtem magam, mintha szörnyen melegem lenne – ami jelen pillanatban nem is volt hazugság –, aztán lassú mozdulattal lehúztam a kardigánom cipzárját, és kibújtam belőle. Kezeimmel összefogtam a hajamat, és átdobtam a jobb vállamra, hogy a bal teljesen szabad maradjon a nyakammal együtt. Nem mertem felpillantani, hogy megnézzem a reakcióját – nehogy végül én essek a saját csapdámba. Léptem, de ő blokkolta a malmomat. A fenébe, ez nem lesz elég!

– Nem kérsz egy kis jeges teát? – szólalt meg Alice. Felnéztem rá, mire cinkosan rám kacsintott. Hé, úgy volt, hogy senki sem tud olvasni a gondolataimban! Elmosolyodtam.

– Na, ne zavard már! – csattant fel Emmett. Átszellemült arccal bámulta a táblát, miközben mutatóujjával Rosalie haját csavargatta.

– Köszi, Alice, kérek szépen! – feleltem neki figyelmen kívül hagyva Emmettet. Közben megint léptem egyet, de Edward azonnal megakadályozta, hogy kitegyem a malmot. Dühösen fújtattam egyet, mire felkuncogott. Pedig már kezdtem meggondolni magam – de ezt nem úszod meg Edward Cullen!

Átvettem Alice kezéből a poharat. Tényleg jó hideg volt. Kicsit féltem is tőle, hogy a torkomnak a betegség után nem tesz majd túl jót, de ebben a pillanatban ez érdekelt a legkevésbé. Léptem egyet, aztán félredöntöttem a fejemet, és a poharat a nyakamhoz szorítottam, mintha hűteni akarnám magam. Éreztem, ahogy egy vízcsepp végiggördül a bőrömön. Edward lépett, Emmett pedig felröhögött. Lenéztem a táblára, és tudtam, hogy miért. Kitettem egy függőleges malmot, és levettem Edward egyik bábuját.

Elégedetten kortyoltam bele a poharamba. A következő tíz percben Edward leszedte két bábumat is, így gondoltam, megint itt az ideje egy kis figyelemelterelésnek. Amíg Edward gondolkozott a következő lépésen, a mutatóujjam belemártottam a teába, aztán a számhoz emeltem, és lenyaltam. Az arcom közben kipirult, mert biztos voltam benne, hogy körülöttem mindenki tudja, miben is sántikálok, de jelenleg csak egyet akartam, legyőzni Edwardot. Ez végül is, nem csalás… – győzködtem magam.

Vigyorogva vettem le a következő pár percben Edward három bábuját. Bármennyire is fel akartam nézni, hogy lássam az arcán a reakcióit, nem tettem. Hatalmas erőfeszítésembe került, de valahogy sikerült megállnom. Helyette Alice-re pillantottam, aki teli szájjal vigyorgott rám.

Edwardnak végül már csak három bábuja maradt, nekem pedig négy. Még simán megfordíthatta volna az állást, de nekem más terveim voltak. Ismét belekortyoltam a teába, és hagytam, hogy egy csepp „véletlenül” mellémenjen, végigszaladjon a nyakamon, aztán eltűnjön a dekoltázsomban. Léptem, és Emmett vidám huhogása mindenki számára jelezte a játék végét és végkimenetelét. Edward dühösen felmordult, és felugrott a helyéről. Alice vigyorogva ölelgetett meg.

– Vesztettél öcsi! – Emmett hangja olyan vidám volt, mintha az összes vágyálma most vált volna valóra.

– Több szempontból is… – tette hozzá Rosalie gúnyosan. Edward gyilkos tekintettel pillantott rá.

– Idő? – fordult Emmett Carlisle-hoz.

– 40 perc 29 másodperc – jelentette be Carlisle.

Láttam, hogy Edward egész testében megfeszül, és kezdett lelkiismeret-furdalásom támadni. A testvérei viszont nagyon jót mulattak rajta. Biztos voltam benne, hogy nagyon sokáig ezzel fogják szekálni.

– Hagyjuk inkább – motyogtam magam elé.

– Tessék? – nézett rám Emmett úgy, mintha megőrültem volna.

– Nem kell szolga – jelentettem ki, és elkezdtem összeszedni a bábukat.

– Nyertél. Természetesen, betartom az ígéretemet! – hallottam meg Edward ingerült hangját, és láttam az arcán, hogy mindezt csak azért mondja, mert úgy érzi, ezt kívánja a becsülete. Egy önérzetes vámpír…

– Feloldozlak az ígéreted alól! – feleltem.

– Csakhogy én nem hagyom! Fogadtunk, nyertél! – jelentette ki dühösen. – Parancsolj velem! – kissé meghajtotta magát előttem, amitől zavarba jöttem.

Megint tiltakozni akartam, de Alice hirtelen felpattant. A szemei mintha a távolba néztek volna, de biztos voltam benne, hogy nem látja maga előtt a fákat. Jasper felállt, és megérintette a karját. – Mit látsz?

– Egy vámpír. A közelben van – motyogta maga elé. Az összes Cullen felugrott, és körbeforogtak. Orrlyukuk kitágult, mintha szagmintát vettek volna, szemeik az erdőt pásztázták.

– Hogy néz ki? – kérdezte Jasper Alice-t.

– Ráillik Isabella leírása – jelentette ki. Remegni kezdtem, a világ pedig ringlispílként forgott velem.

7. fejezet

Rettegés

Csak halvány emlékeim vannak arról, hogyan jutottunk vissza a házhoz. Az öcsémet most én cipeltem, Esme és Carlisle előttünk haladt, Alice és Rosalie mögöttünk. Edward közvetlenül mellettem ment – nem volt hajlandó két lépésnél messzebb lenni tőlem. Emmett és Jasper üldözőbe vették a vámpírt.

Remegő lábakkal haladtam, és kisebb csoda volt, hogy nem rogytam össze vagy estem hasra egész úton egyszer sem. Edward aggódó szemekkel pillantott néha rám, de nagyrészt ő is az erdőt fürkészte.

Mire észbe kaptam, már a háznál voltunk. Az időérzékem teljesen megbolondult. Carlisle és Esme hirtelen megtorpantak, én pedig majdnem a hátukba rohantam – szerencsére, Edward visszahúzott, és még sikerült időben megállnom. Rémülten figyeltem, ahogyan mind az öten támadó állásba görnyednek, és morogva szimatolnak a levegőbe. Olyanok voltak, mint egy feldühített falka.

– Mi történt? – a hangom, bármennyire is próbáltam kontrollálni magam, cincogó volt, mint egy kisegéré.

– Itt járt! – morogta Edward. – Hogy merészelt az otthonunk közelébe jönni? – a düh, ami a szeméből sütött, igazán félelmetessé tette. Legalább is, ha én dühítettem volna föl, biztosan rettegtem volna tőle. De így, hogy tudtam, azért bőszült fel, mert engem akar óvni, egyáltalán nem tartottam tőle.

– Alice, Rosalie! – szólalt meg Carlisle. A hangja fegyelmezett volt, és utasító – mint egy igazi vezetőé. – Járjátok körbe a házat!

Amíg Alice és Rosalie teljesítették a parancsot, a többiek továbbra sem lazultak el. Szemük folyamatosan pásztázta a ház környékét. Alig egy percbe telt csak, mire Rosalie megjelent az ajtóban, de a stressztől úgy éreztem, órák teltek már el.

– Nincs odabent, viszont hagyott valamit neki – intett a fejével felém. A szemeim kitágultak a rémülettől. Képes volt itt is ajándékokat hagyni? Aztán eszembe jutott valami még rosszabb – képes volt itt is üzenetet hagyni? A szívverésem rögtön olyan gyorssá vált, hogy azt hittem, megrepednek a bordáim. Bizonytalan léptekkel indultam el a ház felé, a többiek követtek.

Rosalie egyenesen Alice szobájához – vagyis a jelenlegi szobámhoz – vezetett. A kellemetlen nyomás ettől csak erősödött a gyomromban. Tudta, hogy hol szoktam aludni, és ott járt bent. Megérinthette az ágyamat, a cuccaimat – az undortól felfordult a gyomrom. Legszívesebben elégettem volna mindent, amihez hozzáérhetett.

Alice az ágyam mellett állt. Nem nézett ránk, mikor beléptünk. Tekintetem követte a pillantását. A párnámon ott feküdt egy kisebb csomag. Még bontatlan volt, és nem is akartam, hogy ők bontsák fel. Féltem, hogy mit találnának benne… De én magam is féltem kinyitni. Legutoljára egy kést kaptam. Antik volt, gyönyörű és véres. Akkor nem akartam belegondolni, kinek kellett meghalnia ahhoz – és legfőképpen, milyen szenvedések között –, hogy azt az „ajándékot” megkaphassam. Kidobtam az első kukába, miután felkaptam a hátizsákomat, és Edwarddal együtt elmenekültem.

Muszáj volt összeszednem magam. Esme felé fordultam, és átnyújtottam neki az öcsémet. Aztán az ágyhoz léptem, hogy megnézzem, mit hagyott megint hátra az a vadállat. Mielőtt a csomaghoz érhettem volna, egy hideg kéz fonódott a csuklómra.

– Mit csinálsz? – sziszegte Edward közvetlenül a fülem mellett. Apró borzongás futott végig rajtam, mire elengedte a karomat. – Megőrültél? Ki tudja, mi van benne… Állj hátrébb!

– Nem, én akarom kinyitni! – akaratoskodtam.

– Nem látom, hogy mi az, de nem ártalmas – szólt közbe Alice. – Most még nem áll szándékában ténylegesen bántani téged – jelentette ki.

– Akkor sem jó ötlet! – mordult rá Edward mérgesen, amiért egyáltalán megszólalt. – Azt mondtam, állj hátrébb! – parancsolt rám. A kezeimet tördelve engedelmeskedtem végül – a szemeiben láttam, hogy jobb vele nem ellenkezni.

Lélegzetvisszafojtva figyeltem, ahogy az ujjai óvatosan kibontják a vörös szalagot, majd felemelik a doboz fedelét. Edward és Alice egyszerre mordultak fel – automatikusan közelebb léptem, hogy lássam, mit rejt a csomag. Nem kellett volna… Azonnal éreztem, ahogy a gyomrom görcsös rángásba kezd. Kezemet a számra szorítva próbáltam megnyugtatni magam, hogy feltehessem a kérdést, ami most a leginkább foglalkoztatott.

– Ez… egy… emberé? – ziháltam.

Nem tudtam levenni a szemeimet a rózsaszín selyempapíron heverő kivágott szívről. Istenem, add, hogy egy állaté legyen… – könyörögtem magamban, de Edward bólintása minden reményemet szertefoszlatta.

– Az én hibám… – nyöszörögtem. Úgy éreztem, mintha hirtelen valaki kiszippantotta volna az összes oxigént a szobából. A gyomrom megint háborogni kezdett. – Az egész az én hibám…

Kezeimet a számra szorítva rohantam a mosdóhoz – közben hálát adtam az égnek, hogy egyikük sem próbált megállítani, mert biztosan lehánytam volna. A hideg csempén térdeltem – a gyomrom megszabadult az összes süteménytől, amit a piknik elején ettem. A fejem kóválygott, ezért amint úgy éreztem, már nincs szükségem a vécékagylóra, végigdőltem a földön. A hideg kifejezetten jól esett most.

Átkaroltam a térdeimet, és megpróbáltam magam minél kisebbre összehúzni. Legszívesebben eltűntem volna örökre. Hány ártatlan ember fog még meghalni miattam? Csak azért, mert úgy viselkedtem akkor, mint egy hülye liba. Miért kellett annyit beszélnem? Miért kellett elárulnom egy vadidegennek a titkaimat? Olyasmiket mondtam, amiket sosem gondoltam komolyan. Csak egy játék volt. Miért hittem játéknak az egészet? Már az elején fel kellett volna fognom, hogy komolyan gondolja minden szavát – és hogy komolyan veszi minden szavamat. Hogy az igazat mondja nekem, nem csak egy bizarr szerepet játszik. De hát, honnan tudhattam volna… Honnan kellett volna tudnom?

Egy kéz ért gyengéden a homlokomhoz – összerezzentem, de ezen kívül semmi más jelét nem adtam annak, hogy érdekelne, ki jött be megnézni, mi van velem. Éreztem, ahogy óvatosan felemelnek. Csak homályosan láttam a rövidebb, szőke hajtincseket. Carlisle…

– Az én hibám… – motyogtam neki, miközben ujjaim a pulóverébe kapaszkodtak. Nem válaszolt, csak szorosabban magához ölelt. Nem úgy, hogy fájjon, hanem inkább, hogy érezzem, nem vagyok egyedül. Az anyag az ujjaim alatt nedves volt – csak most döbbentem rá, hogy minden ízemben reszketek a zokogástól.

A saját hálójukba vitt – hálás voltam, amiért nem a kijelölt szobámba mentünk. Nem tudtam volna most elviselni Alice szobájának a látványát. Mintha megszentségtelenítette volna azzal az a szörnyeteg, hogy ott járt. Carlisle a bevetett ágyra fektetett, óvatos mozdulatokkal lehúzta a cipőimet, aztán mellém ült.

Egy ideig elgondolkozva figyelte az arcomat, a pillantása meleg volt és együtt érző. Nem érdemeltem meg a kedvességét. Minimum három ember halt meg eddig miattam – ha az antik késen is embervér volt, akkor négy. Hogy tud mégis ilyen kedvesen nézni rám? A bűntudat olyan erősen égetett belülről, hogy azt hittem, ténylegesen is meg fogok gyulladni. Nem akartam, hogy sajnáljanak, nem akartam, hogy kedvesek legyenek velem. Gyűlölniük kéne és undorodni. Ezt érdemelném!

– Az én hibám – mondtam újra a szemébe nézve. Nem tudom, milyen elmezavar tört rám, de azt akartam, hogy tudja. Hogy mindent tudjon. Hogy utáljon.

– Nem te tehetsz arról, amit az a vámpír tesz – hallottam meg a hangját. Meg akart nyugtatni, de fogalma sem volt arról, mit beszél. Amíg nem tudja, miért is kaptam azt a szívet, hogy miért is történik mindez, addig nem értheti meg, hogy de, igen, én tehetek róla!

– Azt mondtam neki, hogy aki igazán szeret, az képes ölni és meghalni a másikért – nem tudom, miért mondtam ki hangosan. Egy részem rettegett, hogy elveszítem Cullenék bizalmát, de az a részem, ami most gyötrődött a bűntudattól, erősebb volt. Átvette felettem az irányítást, és csak ömlöttek belőlem a szavak, anélkül, hogy irányítani tudtam volna őket. – Ezért hozta a szívet. Bebizonyítani, hogy ő képes ölni értem. De én nem így gondoltam, én nem gondoltam komolyan. Istenem, miért kellett így történnie? – ujjaim a hajamba markoltak, mintha ki akarnám tépni a tincseimet. Csak egy kicsi hiányzott ahhoz, hogy megőrüljek.

– Te… beszéltél vele? – Carlisle hangja nyugodtnak tűnt. Nem értettem, hogy lehet ennyire nyugodt, mikor épp most dől össze az egész világ. – Mikor beszéltél vele?

– Mielőtt a szüleim… Pár héttel előtte… – nyöszörögtem. – Miattam ölte meg őket. Az én hibám.

– Hol találkoztál vele? Isabella… – Carlisle lefejtette az ujjaimat a hajamról, két ujjal megfogta az arcomat, és óvatosan úgy fordította a fejem, hogy a szemembe tudjon nézni. Kezdtem szétesni teljesen, de a tekintete segített koncentrálni.

– Gyűlölni fogtok – szakadt fel a sírás ismét a mellkasomból. Egyszerre rettegtem attól, hogy beszéljek, és akartam elmondani mindent, hogy végre megbűnhődjek az ostobaságomért. Carlisle végigsimított az arcomon, letörölve a könnyeimet.

– Bármit is tettél a múltban, vagy bármit is teszel a jövőben, sosem fogunk gyűlölni. Hogy ismerted meg?

– A nagyi olyan… olyan sokat mesélt rólatok. Úgy nőttem fel, hogy mindig érdekeltek a furcsaságok… a vámpírok. De nem tudtam, hogy mindez igaz. Én tényleg nem tudtam. Ha tudtam volna, akkor… – a hangom megint elfulladt a zokogástól.

– Akkor?

– Volt egy vámpíros oldal a neten. Tele… tele volt magányos, depressziós tinédzserekkel. Csak megnéztem, nem is érdekelt igazán. Hülyeség volt az egész. Aztán jött ő… – megborzongtam, de Carlisle tekintete továbbra sem hagyta, hogy összeomoljak. – Nem tudom, miért pont engem szúrt ki. Beszélgetni kezdtünk, és olyan… más volt. Kedves és érdekes. Hogy hihettem kedvesnek? – ujjaim a lepedőbe martak. Próbáltam magam tartani, hogy végre elmondhassam az igazat, bármi is lesz utána… – Elmondta, hogy vámpír, de azt hittem, hogy csak viccel. Hogy azt hiszi, én is egy ostoba tinilány vagyok, akit felszedhet így. Azt gondoltam, hogy ez csak egy játék, és belementem. Úgy tettem, mint aki elhiszi. Mondtam neki dolgokat. Az életről, a halálról, a gyilkolásról. Én soha nem gondoltam komolyan őket! Csak egy játék volt. Flört vagy nem is tudom… – szorosan behunytam a szemem, és megpróbáltam megrázni a fejemet, hogy eltűnjön minden, ami fáj, de Carlisle ujjai szorosan tartottak. Mikor ismét felnéztem rá, azt vártam, hogy az arcán undor vagy utálat fog ülni, ehelyett a tekintete inkább sajnálatot tükrözött.

– Mi történt azután? – a hangja lágy volt. A kezei az arcomról a saját kezemre csúsztak, megszorította őket. A döbbenettől egy pillanatra nem tudtam lélegezni sem. Lehetséges, hogy megbocsátja az ostobaságomat? Tényleg lehet ekkora szerencsém? Vagy csak hallani akarja a történet végét is, és nem akar kiborítani, amíg be nem fejeztem?

– Csak… párszor beszéltünk – négyszer-ötször. Aztán kezdett furcsa dolgokat mondani – elsápadtam, ahogy visszagondoltam azokra a beszélgetésekre. – Azt írta, hogy különleges vagyok, és hogy szerelmes belém. Hogy meg fog ölni, hogy aztán új életet adhasson. Úgy beszélt rólam, mintha a tulajdona lennék. Ijesztő volt. Én… Nem mentem fel többet oda. Azt hittem, hogy ezzel vége.

– De nem lett vége… – Megráztam a fejem. – Mit csinált?

– Egyik nap az iskolában megcsörrent a mobilom. Nem tudom, honnan szerezte meg a számom. Megrémültem, mert… – a hangom elhalkult a rémülettől, és csak suttogni voltam képes. – …figyelt engem. Próbáltam elhitetni magammal, hogy csak rám akar ijeszteni, de belül éreztem, hogy igazat mond. Nem mertem szólni senkinek, mert akkor el kellett volna mesélnem mindent a beszélgetéseinkről, és különben is, láttam egy csomó filmet ilyen zaklatókról, és a rendőrség sosem csinált semmit, amíg nem történt valami tragédia. Szólnom kellett volna… – a kétségbeeséstől hadartam és össze-vissza beszéltem. Carlisle próbált segíteni a fókuszálásban a kérdéseivel, és hogy közbeszólt, mikor már nagyon érthetetlen voltam.

– Ha szóltál is volna bárkinek, egy vámpírt se a szüleid, se a rendőrség nem tudott volna leállítani. Csak még több embernek esett volna baja. – Hihetetlen volt, hogy azok után, amit tettem, Carlisle enyhíteni próbál a bűntudatomon. Nem értettem, miért… Hát nem látja, hogy az ostobaságom miatt történt ez a sok szörnyűség? – Mit tettél, miután felhívott? – zökkentett ki a kérdésével az önmarcangolásból.

– Megpróbáltam mindig másokkal lenni. Féltem egyedül maradni. Azt hittem, hogy ha sokan vannak körülöttem, akkor nem tud a közelembe férkőzni, és megunja. Két-három napig nem jelentkezett, és kezdtem megnyugodni. Aztán egyik délután egy csomagot találtam az ágyamon. Azt hittem, hogy a szüleimtől kaptam, és kinyitottam. – Az arcom kipirult az emléktől. Soha olyan megalázva nem éreztem még magam, mint akkor. Carlisle valószínűleg észrevette a változást a viselkedésemben, mert nem kérdezte meg, hogy mi volt a dobozban. Ennek kifejezetten örültem, mert nem tudtam, hogyan is mesélhetném ezt el neki.

Egy selyem hálóing. Hófehér, rövid és átlátszó. Olyan, amilyeneket csak fehérnemű magazinokban lát az ember. És persze, egy üzenet. Tőle.

Lecseréltem a régi pizsamádat. Látni akarlak ma este az ajándékomban! Eszedbe se jusson, hogy nem veszed fel!

Eszembe jutott. Sőt, megtagadtam a parancsát aznap éjszaka! Másnap reggelre meg is volt az ára az engedetlenségemnek. Nyolc éves koromban kaptam egy kutyát – West másnapra kimúlva feküdt a hátsó kertben. Apu szerint, egy másik állat tépte szét. Akkor még én is úgy hittem…

Egészen estig. Az ágyamon újabb levél várt.

Mondtam, hogy ne jusson eszedbe szembeszegülni velem! Sajnálom, hogy a kutyád látta kárát… Ma este látni akarlak az ajándékomban! Remélem, tanultál a hibádból. Ne akard, hogy az öcsédet is meglátogassam…

Igen, tanultam a hibámból. Aznap este, mintha az a semmi kis anyag meg akart volna fojtani. Rám tekeredett, nem kaptam levegőt benne. Gyűlöltem, ahogy a selyem hidegen hozzáért a bőrömhöz – égetett. Szinte egész éjszaka ébren voltam, valamikor hajnalban szundikáltam el a kimerültségtől.

Mikor megszólalt az ébresztőórám, az volt az első, hogy lerángattam magamról azt a rongyot, és átrohantam megnézni Edwardot. Megnyugodtam, mikor láttam, hogy édesen és nyugodtan szuszog a kiságyában.

Elkéstem az első órámról, mert túl sokáig álltam a zuhany alatt, hogy végigdörzsöljem az egész testemet. Nem tudhattam biztosan, hogy tényleg látott-e az éjszaka, de a gondolattól, hogy figyelt engem abban a hálóingben, felfordult a gyomrom.

– Isabella… – Carlisle hangja zökkentett ki a múlt merengéseiből. Észre sem vettem, hogy már jó ideje csendben bámulok magam elé. – Jól érzed magad? Hozzak egy pohár vizet?

– Nem, nem kell – ráztam meg a fejem. Minél előbb túl akartam lenni az egész vallomáson. – Nem teljesítettem egy parancsát, és megölte a kutyámat. Aztán muszáj volt… Én… – vettem egy mély lélegzetet. – Pár nap után közölte, hogy találkozni akar velem. Megadott egy címet, ahová el kellett volna mennem, de nem tettem. Az öcsémmel fenyegetett, ezért vele töltöttem minden időmet, hogy meg tudjam védeni. Aznap este is sétálni voltam vele. Nem tudom, miért, de azt hittem, hogy mellettem biztonságban van. Arra nem is gondoltam, hogy a szüleimnek baja eshet… Apu olyan nagy és erős volt, és tudtam, hogy megvédi anyut bármitől. És… Nem hittem, hogy velük büntet majd. – Az arcom eltorzult a fájdalomtól.

– Nem tudhattad, hogy vámpír. Nem tudhattad, mekkora ereje van.

– De elmondta. Az első beszélgetésünknél elmondta, hogy micsoda. Csak nem hittem neki. Miért nem hittem neki? – ujjaim összeszorultak Carlisle kezén. Azt hiszem, a benne való kapaszkodás – ténylegesen és átvitt értelemben is – volt az egyetlen, ami miatt még nem omlottam össze teljesen ezek után. Az, hogy nem láttam gyűlöletet a szemében, hogy itt volt még mindig mellettem, és nem húzta el a kezét, nem ült arrébb, olyan volt, mintha reményt kaptam volna arra, hogy – ha magamnak nem is tudok megbocsátani soha – másoknak a bűnöm megbocsátható.

– Nem te tehetsz róla! – minden egyes szavát megnyomta, mintha a fejembe akarná vésni őket.

– De olyan ostoba voltam… Gyűlölnie kéne… Én is gyűlölöm magam!

– Nem tudhattad, hogy ki ő. És nem védhetted meg tőle a szüleidet. Nem csináltál semmi rosszat, csak beszélgettél valakivel.

Hálásan néztem fel rá. Carlisle tényleg olyan volt, mint egy angyal, kívül-belül gyönyörű.

Abban a pillanatban, hogy Carlisle elengedte a kezemet, és az ajtó felé indult, kopogtattak. Mielőtt kinyitotta volna, felém fordult bűnbánó arccal.

– Sajnálom, de Edward elől nem tudom titokban tartani, amit elmondtál… Ha a többieknek nem akarod, hogy elmondjam, nem fogom.

– Most már úgyis mindegy… – ráztam meg a fejem. Nem akartam belegondolni, hogy talán, valamelyik Cullen másképp reagál majd, mint Carlisle.

– Rendben – bólintott Carlisle, aztán kitárta az ajtót. Edward toporgott idegesen előtte.

– Emmették elvesztették a nyomát. Alice távol tartja Jaspert a háztól, amíg… – pillantott rám. – Őrjáratoznak, hátha visszajön. – Megborzongtam a gondolattól. Karomat ismét a lábaim köré fontam, és próbáltam magamba fojtani azt az eszeveszett sikoltást, ami ki akart törni a mellkasomból.

– Beszélek a többiekkel. Itt tudsz maradni, vagy szóljak Esmének, hogy vigyázzon rá? – Carlisle Edward arcát fürkészte a választ várva. Hát persze – döbbentem rá –, Edward már tudja a titkomat, biztosan kiolvasott már mindent az apja fejéből, és Carlisle most arra kíváncsi, hogy képes-e velem maradni, anélkül, hogy a rosszullét kerülgetné tőlem. Úgy éreztem magam, mintha gyomron vágtak volna.

A párnára dőltem, és belefúrtam a fejem. Nem akartam tudni, hogy Edward marad-e vagy sem. Vagyis, inkább, nem akartam tudni, ha mégsem maradna. A gondolattól is a sírás fojtogatott. Magam sem értettem, miért, de az összes Cullen közül az ő megvetését viseltem volna a legrosszabbul.

– Hogy érzed magad? – hallottam meg dallamos hangját nem messze tőlem. A pulzusom eszeveszett vágtába kezdett. Hát, mégsem ment el… Összeszedtem minden erőmet, és felnéztem rá. Ha utál engem, talán, jobb minél előbb megtudni.

– Megvagyok – feleltem, másodszori próbálkozásra – miután megköszörültem a torkomat, mert a sírástól túl rekedt volt. Próbáltam olvasni a szemeiből, de ott csak és kizárólag aggodalmat láttam.

– El fogjuk kapni – morogta. Az arca hirtelen dühössé vált, a kezei ökölbe szorultak. – Nem esik baja sem neked, sem az öcsédnek! Megígérem!

– És a többi ember? – csúszott ki a számon, ahogy újra felvillant előttem annak a szívnek a látványa. Mélyeket kellett lélegeznem, hogy ne adjam ki megint a taccsot.

Edward elmosolyodott halványan.

– Igyekszünk, hogy senkinek se essen többé baja. De… Ezt nem ígérhetem meg. Nem lehetünk ott mindenki mellett – tétován közelebb lépett az ágyhoz, aztán mégis csak tartotta a távolságot. – Ha valakinek… baja esik, az nem a te hibád lesz!

– Tudod, hogy mit tettem… – ez inkább kijelentés volt részemről, bár nem voltam teljesen bizonyos benne, hogy tényleg tudja-e, egészen addig, amíg meg nem erősítette ezt.

– Tudom – bólintott.

– És ennek ellenére, úgy hiszed, hogy nem az én hibám? – a hangom tele volt kétkedéssel és reménykedéssel.

– Úgy hiszem – felelte teljesen egyszerűen. Hiába vizsgáltam a vonásait hazugság után kutatva, éreztem, hogy az igazat mondja. Csak egyszerűen, nem értettem, hogy gondolhatja így. – Ha nem téged szúr ki, akkor egy másik lányt. Ez puszta véletlen. Nem te tehetsz róla, csak a sors, véletlen, balszerencse, vagy nevezzük bárminek is. – A szemei hirtelen tágra nyíltak. Ijedten pillantottam a hátam mögé, azt képzelve, hogy az a vámpír már ott van mellettem, de csak én voltam az ágyban.

– Mi az? – kérdeztem kissé hisztérikusabb hangon, mint akartam.

– Csak eszembe jutott valami… Valami, ami segíthet. Most… Le kell mennem beszélni Carlisle-lal. Esme mindjárt itt lesz. Később még visszanézek… – vetette oda, mielőtt magamra hagyott volna, de ez a három szó olyan volt a számomra, mintha kisütött volna a nap. Később még visszajön. Nem utál engem, és még látni akar, még beszélni akar velem. Izgatott borzongás futott végig a bensőmben, felmelegítve a mellkasomat. Döbbenten ráztam meg a fejem. Mi a fene van velem?

Nem tudtam végiggondolni ezt, mert Esme nyitott be egy halk kopogtatás után. Amint meglátott, elmosolyodott, és én tudtam, hogy minden rendben van. Három Cullen szeretetére most már feltétel nélkül számíthatok. Az a súly, ami a szívemet nyomta, amióta csak betettem ide a lábamat, hirtelen mintha csökkent volna.

8. fejezet

Rabszolga

Meglepett, mikor Jasper bejött a hálóba. Nyugodtabb voltam – már amennyire nyugodt lehet valaki pár órával azután, hogy egy emberi szívet ajándékoznak neki –, de nem tudtam, hogy az érzéseim utórezgései milyen hatást válthatnak ki Jasperből. Nem akartam, hogy szenvedjen miattam. Valószínűleg, Alice is ezt gondolhatta, mert Jasper háta mögött toporgott, és aggódva vizsgálta a vonásait.

– Esme, kérlek, egyedül hagynál minket? – pillantott Jasper fogadott anyjára, aki egy kicsit feszült mosollyal az arcán biccentett, majd elhagyta a szobát.

– Hogy vagy? – kérdeztem suttogó hangon, mikor hármasban maradtunk.

– Nem túl jól… Nem túl kellemes egy gyilkos érzéseit érezni – keményedtek meg Jasper vonásai. Összezavarodtam – egy gyilkos érzéseit?

– Tessék?

– Persze, nem közvetlenül a saját kezeddel ölted meg őket, de végül is, ez vajmi keveset számít. A lényeg, hogy te voltál a felbujtó. Miattad haltak meg azok az emberek. – A levegő a tüdőmben akadt. Igaza volt, mégis úgy éreztem, mintha pofon vágott volna a szavaival. Valamiért úgy hittem, az, hogy Jasper érez engem, valamiféle köteléket alakított ki közöttünk. Erre a fajta megvetésre inkább számítottam volna Rosalie-tól, de Jaspertől… Tőle nem.

– Igazad van, de… – motyogtam magam elé megsemmisülten.

– De? Azt vártad talán, hogy majd megbocsátok? – Alice-re pillantottam, aki a falnál állt lehajtott fejjel. Hát, ő sem tud már rám nézni? A szemeim megteltek könnyekkel.

– Igazad van, nem érdemlek megbocsátást – csordult ki az első könnycsepp. – Csak azt hittem, ti tudjátok, milyen… hibázni – ráztam meg a fejem. – De ez nem ugyanaz, igaz?

– Nem, tényleg nem ugyanaz. Minket a vadászösztön és a szomjúság vezet a gyilkoláshoz, és még így is igyekszünk legyőzni önmagunkat. De te… – Jasper arca eltorzult, kezei ökölbe szorultak. – Neked teljes az uralmad magad fölött, csak egyszerűen ostoba vagy. Egy könnyű préda, minden értelemben… – szemei végigsiklottak rajtam, és rögtön megértettem, mire gondol. Hogy az emberi ösztöneim vezettek, és jól esett, izgatott, hogy egy titokzatos alak ennyire odafigyel rám. Igaza volt, az elején tényleg izgalmas volt, de akkor még nem tudhattam… hogy ki ő, és mire képes.

– Azt hiszed, nem tudom? Azt hiszed, hogy nem gyötrődöm minden nap, minden percében? Ha tehetném, ha az segítene visszahozni a szüleimet és a többi áldozatot, esküszöm, felvágnám az ereimet, vagy hagynám, hogy az a szörnyeteg az utolsó csepp véremet is kiigya. De nem tudom visszacsinálni! – Egy apró ér a halántékomon lüktetni kezdett a fájdalomtól. Felhúztam a lábaimat, és kezeimet a fejemre szorítottam. Legszívesebben befogtam volna a fülemet, hogy ne halljam Jasper vádjait, de tudtam, hogy azt a belső kis hangot, ami igazat ad neki, nem tudom elhallgattatni sehogyan sem.

Halk nyüszítés hagyta el a torkomat. Jasper vádló, gyűlölettel teli tekintete, és Alice passzív hallgatása jobban fájt, mint azt hittem volna. Tudtam, hogy ha elmondom az igazat, megtörténhet ez, de nem sejtettem, hogy ennyire kínzó érzés lesz.

– Még szerencse, hogy a szüleid úgy haltak meg, hogy nem tudták az okát. Mit éreztek volna akkor, ha rájönnek, hogy a te hibádból jutnak ilyen végre? – folytatta tovább Jasper. Nem voltam képes ránézni, szorosan behunytam a szemeimet.

– Kérlek… – kezeim még erősebben szorították a fejemet. – Kérlek… Nem akarom hallani…

– Hát persze, hogy nem akarod… Valószínűleg, ők sem akartak meghalni, nem igaz? – Jasper torkát mély morgás hagyta el. Hallottam Alice halk csilingelő hangját, de olyan gyorsan beszélt, hogy nem értettem, mit mond.

– Könyörgöm, ne kínozz tovább! – zokogva ringattam magam az ágyon. Valami halk puffanást hallottam, és Jasper morgását. Alice pedig tovább motyogott valamit, de nem volt erőm felnézni. Nem akartam mást, csak meghalni, hogy vége legyen mindennek, hogy többé semmit se kelljen éreznem.

Aztán hirtelen elmúlt. Mintha valami hatalmas súly szakadt volna le rólam. Értetlenül néztem fel teljesen összezavarodva. Jasper a földön térdelt összegörnyedve, az arca eltorzult az erőlködéstől. Alice mellette volt, és próbálta megnyugtatni. Egymás kezeit szorították. Láttam Alice-en, hogy mennyire aggódik.

– Mi… történt? – kissé kábult voltam a hirtelen hangulatváltástól. Jasper szenvedő arccal nézett fel rám, egyenesen a szemeimbe.

– Sajnálom. Ne haragudj rám! – könyörgött meggyötört hangon. – Nem akartalak bántani, de nem volt jobb alkalom.

Még mindig nem értettem. Jasper utálkozó mondatai a fülemben visszhangoztak, és bár tudtam, hogy fájniuk kéne, mégis csak tompa sajgást éreztem. Mintha valaki kilopta volna belőlem a rossz érzések egy részét. Kilopta…

– Te… használtad rajtam a képességed? Miért? – kerekedtek el a szemeim. Nem bírta tovább elviselni a fájdalmam, és annak ellenére, hogy gyűlölt, inkább könnyített mindkettőnkön? Vagy egyszerűen csak megszánt?

– Mondtam, hogy tehetünk egy… próbát, és te beleegyeztél – Jasper hangja még mindig akadozó volt. Felegyenesedett, és megpróbált felállni. Alice segített neki. – Sajnálom, hogy övön alul kellett ütnöm, de nem akartam máskor újabb szenvedést okozni. Ki voltál borulva magadtól is, én csak erősítettem rajta, hogy aztán megpróbáljam elmulasztani. Nem akartalak egy másik alkalommal újra kiborítani, ha nem muszáj.

– Akkor te… te nem… – megráztam a fejem, mintha gondolatban helyre akarnám rázni egy kirakós darabjait.

– Nem gondoltam komolyan, amiket mondtam – fejezte be helyettem a gondolatot Jasper. – Szörnyen sajnálok mindent, amit csak mondtam.

– Igazad volt… Azokban, amiket mondtál – hajtottam le a fejem elkerülve a pillantását.

– Tudtam, hogy így érzel majd, de hidd el, nem volt igazam. És nem is gondoltam komolyan. Egy szót sem – Jasper tett felém egy lépést. Az ajkait halk szisszenés hagyta el. Ijedten kaptam fel a fejem.

– Te még mindig szenvedsz? – feltérdeltem az ágyon, hogy megvizsgáljam a vonásait. Az ajkait keményen összepréselte, kezei még inkább elfehéredtek, ahogy Alice törékenynek látszó ujjait szorította.

– Még mindig túl sok fájdalom van benned. Ha nem nyugtatnálak, kiborulnál – próbálta megmagyarázni. – Jobban kell koncentrálnom, mint máskor… Talán, ezért nem hat rögtön rám a képességemmel okozott nyugalmad. Majd elmúlik…

– Alice, vidd ki innen! Nem akarom, hogy miattam… – elakadt a hangom. Könyörgően néztem Alice-re.

Alice aggodalmasan pillantott Jasper szemébe.

– Kibírom – jött a halk válasz.

Alice bólintott, majd elengedte Jasper kezét, és az ágyhoz lépett. A következő pillanatban arra eszméltem, hogy két hideg kar közé vagyok szorulva. A tüdőmből kipréselődő levegő ellenére jól esett. A furcsa nyugalom – amit valószínűleg még mindig Jaspernek köszönhettem –, és Alice közelsége kellemes érzés volt.

Alice fekvő helyzetbe húzott az ágyon, anélkül, hogy elengedett volna. Egy ideig figyeltem még Jasper arcát, aki leült a sarokban egy székre. Egyre kisimultabbak lettek a vonásai – ettől még inkább megkönnyebbültem.

Már majdnem lecsukódtak a szemeim, mikor Jasper teste megrándult, majd felpattant. Hirtelen hangos dördüléssel kicsapódott az ajtó. Még sosem láttam Edwardot ilyen dühösnek. A szemei villámlottak, a torkából mély morgás tört fel. Alice azonnal felugrott az ágyról, és elé vetette magát. Jobb kezét Edward mellkasának támasztotta, mintha el akarná tolni.

– Megmondtam, hogy ne! – kiabálta Edward, miközben pillantását nem vette le Jasperről. Nem értettem, mi folyik itt, de azt tudtam, hogy Edward szörnyen ideges. Jasper mozdulatlanul állt a sarokban, mint egy gyerek, aki tudja, hogy rossz fát tett a tűzre. Nem vett fel sem támadó, sem védekező pozíciót, csak lehajtotta a fejét, és a földet pásztázta.

– Edward, megijeszted Isabellát! – próbálkozott Alice. Edward lassan felém fordította a fejét. Az arcán olyan érzések ültek, amiket hirtelen nem tudtam megfejteni. Aztán újra Jasperre nézett.

– Kifelé! Most! – parancsolta. Jasper komoran bólintott. Nem tudtam, mi is történne pontosan, ha most elhagynák a szobát, de azt éreztem, hogy semmi jó.

– Ne! – kipattantam az ágyból – és a hirtelen rám törő szédülést legyőzve –, odasiettem Edwardhoz. – Kérlek! Nem tudom, mi a gond, de ne bántsd! – Alice hátrébb lépett, én pedig belekapaszkodtam Edward ingébe, mintha vissza tudnám tartani bármitől is erővel.

– Ebbe ne szólj bele! – mordult fel Edward, és még mindig farkasszemet nézett Jasperrel a vállam fölött átpillantva. – Azt mondtam, kifelé! – Könnyedén lefejtette az ujjaimat magáról, és kilépett a folyosóra.

Jasper tétova mozdulatokkal indult utána. Láttam rajta, hogy nem akarja bántani Edwardot, de nem voltam biztos benne, hogy ha úgy esik, nem fogja-e megvédeni magát. Mindkét eset borzalmasnak tűnt lelki szemeim előtt. Alice kétségbeesve kapaszkodott Jasper karjába.

– Megparancsolom, hogy állj meg! – Nem tudom, hogy honnan jött az ötlet, de kétségbeesésemben hirtelen csak ez jutott az eszembe. Edward, Jasper és Alice döbbent arccal fordultak felém. Alice volt az első, akinek leesett a dolog, és hálásan rám mosolygott.

– Hogy mit mondtál? – vonta össze a szemöldökét Edward.

– Huszonnégy óra. A szolgám vagy. Megparancsolom, hogy ne bántsd Jaspert! – próbáltam határozottnak tűnni, de Edward sötét arckifejezése láttán a lábaim reszketni kezdtek. Dühös morgás hagyta el a torkát, aztán elhallgatott, és lehajtotta a fejét.

– Ahogy parancsolod – préselte ki a szavakat a fogai között. Észre sem vettem, hogy visszatartottam a lélegzetemet, egészen addig, míg megkönnyebbülve ki nem fújtam azt.

– Kérlek, gyere vissza, és ülj le! – próbáltam kedvesebb és kevésbé parancsoló hangnemet megütni, hogy ne bántsam meg Edward önérzetét, de a hangom továbbra is magabiztos volt – vagyis, próbált lenni –, hogy tudja, meg kell tennie, amit mondtam. Vonakodva lépett vissza, és leült az ágy szélére. A szája vékony vonallá préselődött, és nem nézett rám. Felsóhajtottam.

– Mi történt? – léptem közelebb hozzá, és a földre térdeltem, hogy egy szintben legyek Edward arcával – ez úgy körülbelül két másodperc után már rossz ötletnek tűnt, mivel még így dühösen is képes volt elkápráztatni.

– Semmi.

– Adjam parancsba, hogy mondd el? – vontam fel a szemöldökömet. Kezei ökölbe szorultak.

– Megmondtam neki, hogy nem próbálhatja ki rajtad ezt… ezt az egészet! – Edward tehetetlenül csapkodott a levegőben a kezével magyarázás közben.

– Segíteni akart – jelentettem ki. Nem voltam biztos abban, hogy Jasper néhány mondatát nem gondolta komolyan – nem hibáztattam volna, ha valóban hibásnak vél –, de azt tudtam, hogy csak azért mondta ki őket hangosan a szemembe, hogy könnyebbé tegye nekem az egészet, és csökkentse a lelkiismeret-furdalásomat és a fájdalmamat.

– Bántott téged! – Edward felső ajka felhúzódott, borotvaéles fogai kivillantak. Az arcom felforrósodott és a pulzusom felgyorsult. Furcsa módon jól esett, hogy Edward képes volt csak azért a testvérének esni, mert úgy vélte, hogy az bántott engem.

Tényleg egy szörnyeteg vagyok! Hogy élvezhetem azt, hogy miattam összevesznek? Megráztam a fejem és magamban hálát adtam az égnek, hogy Edward nem tud olvasni a fejemben. Ha tudna, valószínűleg, nem sajnálna és védene ennyire.

– Bántott, de csak azért, hogy segíthessen. Ez… ez olyan, mint mikor történik egy baleset, és nincs a kéznél fájdalomcsillapító, de ha nem végeznek el valami fájdalmas beavatkozást azonnal, akkor meghal a beteg. Jasper csak fájdalomcsillapító nélkül végzett el egy fontos beavatkozást. Ennyi – próbáltam megmagyarázni, bár még nekem is zavaros volt az egész.

– Nem kellett volna akkor sem. Mi lett volna, ha nem tud hatni rád? – vitatkozott Edward, de a testtartásán látszott, hogy már kevésbé feszült.

– Nem tudom. De nem így történt. Ígérd meg, hogy miután lejár a huszonnégy órám, azután sem fogsz neki esni Jaspernek – kértem Edwardot. Egy fél percig morgolódott magában, aztán rám nézett.

– Ígérem!

– Helyes – mosolyodtam el.

– Miért kell ilyen előrelátónak lenned? – sóhajtott fel, én meg nem tudtam visszafojtani egy kuncogást. Nem tudtam, hogy még mindig Jaspernek köszönhetem-e, vagy csak ez a kis közjáték terelte el a figyelmemet, de jobb volt. Olyanok voltak az érzéseim az utolsó pár hónapban, mint egy hullámvasút – néha fent, néha lent. Igaz, hogy mindig bennem volt a feszültség, az önvád, de voltak pillanatok, mikor valami elterelte a figyelmemet ezekről.

– Azt hiszem, most már elmehetünk – hallottam meg Jasper halk hangját a hátam mögött. Szóval, észrevette a hangulatom javulását…

Felpattantam, és óvatosan közelebb mentem Jasperhez. Az arcát figyeltem, hogy nem okoz-e neki ez valami fájdalmat vagy egyéb rossz érzést, de úgy láttam, hogy teljesen nyugodt most már.

– Én… köszönöm – odaszökkentem – kevésbé kecsesen, mint Alice szokott – közvetlenül Jasper mellé, az arcára nyomtam a számat, aztán gyorsan hátráltam.

– Khm… Ha valami gond lenne – kezdte, és valamiért biztos voltam benne, hogy ha képes lenne rá, elpirulna. –, csak szólj. Most már tudom, hogyan segíthetek. – Mielőtt elindult volna, elkerekedett szemekkel nézett Edwardra, aztán megrázta a fejét.

– Rendben – bólintottam. Alice még rám mosolygott, aztán Jasper nyomában kilibegett az ajtón.

Mikor megfordultam Edward furcsán nézett rám. A szemöldökét összeráncolta – mintha valamire nagyon koncentrálna –, aztán mérgesen szusszantott egyet, és az ablak felé fordította a tekintetét. Visszasétáltam az ágyhoz, és leültem rá.

– Sikerült beszélned Carlisle-lal? – törtem meg az idegesítő csendet pár perc után.

– Igen – felelte, de még mindig nem nézett felém. Ennyire megsértődött volna, amiért ráparancsoltam? Elhatároztam, hogy amint lehetőségem lesz rá, bocsánatot kérek tőle.

– Elmondod, hogy milyen ötleted támadt?

– Ez egy parancs? – a hangsúlya ingerült volt.

– Nem, ez egy egyszerű kérdés, amire vagy válaszolsz, vagy nem – feleltem. – Sajnálom, hogy az előbb utasítottalak. Nem akartalak megbántani, de nem nagyon volt más választásom.

– Hát persze… Meg kellett védened Jaspert – pillantott rám összevont szemekkel.

– Csak nem akartam, hogy bajotok essen. Mit nem lehet ezen érteni? – bosszúsan néztem vissza rá. Zavartan elfordította megint a fejét.

– Carlisle-lal kutattunk a neten – közölte. Nem értettem, mi ez a hirtelen témaváltás, de nem szóltam közbe. – Olyan esetek után, ahol zaklatás és gyilkosság volt a vád, és ismeretlen volt az elkövető. – A gyomrom összeszorult, de próbáltam tartani magam. – Ahogy sejtettem, nem te voltál az első.

– Tessék?

– Voltak előtted mások is. Más lányok. Kivetette rájuk a hálóját, játszadozott velük, aztán, mikor már teljesen kikészültek, megölte őket. – Halk nyikkanás hagyta el a számat. Edward felém fordult, és a szemeimbe nézett. – De nekik nem voltak védelmezőik. Mi itt vagyunk, és vigyázunk rád. Nem fog a közeledbe jutni. Vagy megunja és elmegy, vagy megöljük. – Edward arca megkeményedett.

– Mennyi esély van arra, hogy rám un? – kérdeztem, bár a választ magam is sejtettem. Ha annak a vámpírnak volt elég bátorsága bejönni a Cullen házba, csak azért, hogy azt az… ajándékot, itt hagyja nekem, akkor nem valószínű, hogy meghátrálna.

– Semmi.

Bólintottam.

– Valaki mindig kint lesz, és járőrözik a ház körül. Most Emmetten a sor. Nem fog többé az otthonunk közelébe jutni, ezt garantálhatom! – nézett rám komolyan Edward.

Hittem neki, bár ettől nem féltem kevésbé. Hiszen, ott van kint az a csomó ártatlan ember Forksban és a környékén.

– Mire gondolsz? – kérdezte.

– A többi emberre. Vadászni fog.

– Igen, valószínűleg. De ez ellen nem sok mindent tehetünk. Sajnálom. – A keze, mintha egy pillanatra megindult volna felém – valószínűleg sajnált engem –, aztán a hajába túrt, és felpattant. – Nem akarod megnézni az öcsédet? Esme épp most fürdeti…

– Ezt meg honnan tudod?

– Gondolatolvasás, tudod… – bökött a fejére.

Megint csak nem értettem, miért váltott hirtelen témát, de felkeltem, és elindultam az ajtó felé. Mire odaértem, már kinyitotta előttem. Szokatlan volt az efféle udvariasság a számomra. A fiúk nagy része, akiket még otthonról ismertem – főleg az iskolából, és nem túl közelről –, nem is ismerték ezt a fogalmat. Ez – hogy igazi úriember volt –, kifejezetten tetszett Edwardban.

Hirtelen megtorpantam, mintha nekiütköztem volna egy láthatatlan ajtónak.

– Mi a baj? – Edward aggodalmas arccal nézett rám. Úgy bámulhattam vissza rá, mint egy idióta.

Mióta tetszik nekem bármi is Edwardban? Mármint azon a tényen kívül, hogy a külseje olyan, mintha egy modellt és egy angyalt kereszteztek volna. Lehunytam a szemem, és rájöttem, hogy így is látom magam előtt Edward arcának minden egyes kis részletét. Aztán megpróbáltam elképzelni Emmettet, Jaspert és Carlisle-t is, de csak homályos képeket sikerült alkotnom. Mikor jegyeztem meg, hogy pontosan milyen színű Edward haja? És hogy hogyan változik a szemszíne attól függően, hogy éhes-e vagy sem? És az orra ívét? És az ajkai formáját?

Mikor újra felnéztem Edwardra, szinte képen vágott a felismerés. Szerelmes vagyok belé. Nem, nem, nem! Csak belezúgtam. Igen, ennyi az egész. Ez nem lehet az az „sz” betűs szó. Még csak nem is gondolhatok arra a szóra.

– Isabella! Mondd már meg, hogy mi bajod? – a rémülettől csillogó tekintettel közelebb hajolt hozzám, és megrázott. Az ujjai a karomon jéghidegek voltak, a bőröm mégis égett alattuk. Az illatától teljesen elkábultam. Pillantásom az ajkára csúszott – nagyot nyeltem. – Ha nem szólalsz meg két másodpercen belül, hívom Jaspert.

Hirtelen megrázkódtam, ahogy a szavak értelme eljutott a tudatomig.

– Nem… – a hangom alig volt hallható. Megköszörültem a torkomat. – Nem kell. Jól vagyok.

– Egy fenét vagy jól!

– De igen, jól vagyok! – megpróbáltam kiszabadulni a szorításából – végül magától elengedett. Én pedig – csak hogy bizonyítsam neki, milyen idióta is vagyok –, abban a pillanatban, hogy megszűnt a támaszom, majdnem összerogytam. Utánam kapott, és talpon tartott.

– Persze, jól vagy – nevetett fel, és megcsóválta a fejét. – Csak a lábaid váltak gumivá.

– Köszönöm szépen, a lábaimnak semmi bajuk – morogtam. – Csak megszédültem – zavartan pillantottam le a földre, hogy ne kelljen az arcába néznem. A kezei alatt még mindig bizseregtem. Éreztem, hogy fülig pirulok. Hirtelen elvigyorodott, nekem meg rossz érzésem lett – vagyis pont, hogy jó érzésem, ami nagyon rossz volt!

– Ha már úgyis a szolgád vagyok… – A lábaim alól tényleg eltűnt a talaj. Mire észbe kaptam, már a karjaiban voltam.

– Tegyél le… – a hangom remegett – ahogyan minden porcikám is.

– Ez egy parancs? – kérdezte, miközben a szemeimbe nézett. Esélyem sem volt ellene.

– Nem – suttogtam.

– Akkor gyerünk pancsolni!

9. fejezet

Kutatások

Aznap éjszaka Edwarddal álmodtam. Alice volt olyan kedves, hogy felajánlott egy szobacserét. Ő visszakapta a szobáját, Jasper átment hozzá éjszakára, én pedig Jasper szobájába cuccoltam. Nagyon hálás voltam ezért, mert nem hiszem, hogy akár egy percet is tudtam volna aludni abban a szobában, abban az ágyban…

Jasper szobájában volt egy hatalmas ágy. Miután elhelyezkedtem a frissen mosott, barack illatú ágyneműk között, próbáltam nem arra gondolni, hogy miket is láthattak már ezek a falak. A szoba koránt sem volt átlagosnak mondható. Abban biztos voltam, hogy az ágyat és a bútorokat Alice választotta ki, mert egy fiú – vagyis már jócskán férfi –, nem lett volna képes minden részletet ilyen aprólékossággal megtervezni és kidolgozni. De azért Jasper személyisége is érezhető volt. A sarokban állt egy hatalmas polc tele pszichológiai, történelmi és hadászati könyvekkel – végignéztem a címeket, mielőtt lefeküdtem volna –, a falakon pedig hatalmas térképek függtek. Volt köztük régebbi, szinte már múzeumba illő darab is, és újabb kori is – a világtérképtől a domborzatiig.

A legérdekesebb viszont a sötétkék plafon volt. Amint lekapcsoltam a villanyt, a plafon magától életre kelt. Eltátott szájjal bámultam vagy másfél órán keresztül, ahogyan a fényjáték apró, mozgó csillagokat fest a fejem fölé. Mintha a szabad ég alatt aludtam volna. Egyszerűen lenyűgöző volt!

Végül a fények megtették hatásukat, és elaludtam. Csak azért, hogy utána olyasmiket álmodjak, amik felkavarnak teljesen. Edward tekintete, Edward érintése, Edward csókjai… Hűvös és forró… Úgy éreztem, meggyulladok.

Zihálva ébredtem fel. A nap egyik sugara, mintha direkt engem pécézett volna ki, megtalálta azt az apró kis rést, ami a két hatalmas bársonyfüggöny között maradt, és egyenesen rám sütött. Mintha az a napsugár még inkább égetett volna. Még jó, hogy az ágy hatalmas volt, így csak arrébb gurultam egy kicsit, és dühösen lerúgtam magamról a takarót.

Csurom víz voltam, és így kellemetlen volt az ágynemű érintése. Mintha lefutottam volna a Maratont… Felültem, és egy nagy sóhajjal beletúrtam a hajamba. Mi a fene van velem? Az nem lehet, hogy belesz… belezúgtam Edwardba. Először is, ő egy vámpír. Végiggondoltam, mivel is jár ez: vérivás – kit izgat, amíg csak állatokét fogyasztja; erő – bárkitől meg tudna védeni; gyorsaság – kinek kell buszbérlet, ha van egy hipergyors „sofőrje”; gondolatolvasás – rám úgysem hat; halhatatlanság – nos, ez okoz némi gondot, de csak abból a szempontból, hogy egyszer aszott és vén leszek, de ez is kiküszöbölhető… Megrázkódtam a gondolattól. Most tényleg azon elmélkedtem, hogy lehetne belőlem akár vámpír is?

Na jó, nézzük más szempontból, mielőtt megőrülnék… Edward a nagymamámba volt szerelmes – talán, még most is az. Sosem szeretne önmagamért. Sőt, lehet, hogy egyáltalán nem lenne képes szeretni. Hiszen, csak szomorú emlékeket ébresztek benne. Ez pedig örökre elválaszt minket. Vagyis, el kell felejtenem ezt az egész őrültséget! Nem gondolhatok rá úgy…

Felpattantam az ágyból, és nyűgös arcot vágva felkaptam a tisztálkodó pakkomat, hogy a fürdőszobában felfrissítsem magamat. Meztelen lábbal csattogtam végig a folyosón, miközben magamat szidtam az ostoba álmaim miatt.

– Szép reggelt! – Alice olyan hirtelen toppant elém, hogy szinte észre sem vettem. Edward állt mellette legalább olyan mogorva arccal, mint amilyet én is vághattam épp – a különbség csak annyi volt, hogy neki még ez is jól állt.

– Reggelnek reggel van, de mi benne a jó? – morogtam oda, majd bevettem a fürdőszobát.

A fürdőkád helyett most a zuhanyzókabint választottam. Nem akartam sokáig áztatni magam, csak egy gyors hidegzuhannyal le akartam mosni magamról az éjszaka nyomait, és fel akartam frissülni. A barack illatú ágynemű után, automatikusan a barackos tusfürdőt vettem le a polcról. Aztán gondolva egyet, megragadtam az ugyanolyan illatú sampont is.

Tíz perc után egy törölközőbe csavarva, vizes hajjal álltam a tükör előtt, és bámultam magam. Valamiért most még rondábbnak láttam magam, mint eddig. Sosem voltam megelégedve magammal. Az egyetlen, amit szerettem magamon, az a hajam volt. Bronzos színe elég ritka volt. Persze, ezt is csak addig mondhattam el magamról, amíg meg nem ismertem Edwardot. Az ő bronzszínű haja ezerszer, nem, milliószor gyönyörűbb volt, mint az enyém. Bosszúsan sóhajtottam. Már megint Edward…

Éppen fel akartam öltözni, mikor hirtelen összerezzentem. Az ajtócsengő hangja végigvisszhangzott az egész házon. Mi a fene? A vámpírok is szoktak vendégeket fogadni? A mosógép tetejére rakott ruháimhoz mentem, hogy felöltözzek, és kilessem, ki érkezett. Épphogy csak sikerült a törölközőn keresztül magamra rángatnom az alsóneműmet, mikor az ajtó hirtelen kitárult. Halk sikkantással kaptam azonnal az engem fedő törölközőhöz, hogy összébb húzzam magamon.

Edward egy tized másodpercig zavartan bámult rám, aztán elfordította a fejét.

– Elnézést! Ha nem létfontosságú, nem rontok be, csak… – az ajtó felé fordult, és fülelni kezdett. – Mennünk kell! – lépett közelebb. Hátrálni akartam, de a lábaim földbe gyökereztek, és csak bámulni tudtam rá, mint egy holdkóros. Megragadta a kezem, ami még mindig a törölközőn volt.

– Mit csi… – kezdtem, de mire befejezhettem volna, már a hátán voltam. Karjaim ösztönösen fonódtak a nyaka köré. Láttam, ahogy felkapja a ruháimat, aztán felhúzza a fürdőszoba ablakot. – Mi? Na ne! Edward… – dadogtam. Egy másodperc alatt átlendült a párkányon, én pedig a halálfélelemtől remegve kapaszkodtam belé olyan szorosan, ahogy csak az erőmből telt.

Arra gondoltam, hogy ha talajt értünk, belerúgok Edwardba, akkor is, ha utána fekvőgipszben leszek hetekig. Erről az ötletemről le kellett tennem, mert amint Edward lába a földre ért, eliramodott az erdő felé.

Hihetetlenül gyorsan futott. A fák elmosódott zöldes foltok voltak mellettünk. A szél az arcomba süvített. Ha nem kápráztat el a mellettünk elsuhanó táj látványa, akkor zavart volna, hogy reszketek a hidegtől. De… Ez hihetetlen volt!

Aztán Edward lelassított, és megállt. Az elképedés miatt tátott szájjal tettem le a lábaimat a földre.

– Jól vagy? – aggódó arccal fordult felém, de én nem tudtam megszólalni az élmény hatására. – Talán, le kéne ülnöd egy kicsit, vagy…

– Ez csúcs volt! – csúszott ki a számon, miközben még mindig elkerekedett szemekkel bámultam rá. Az adrenalin csak úgy száguldozott a testemben, felpezsdítve a véremet. – Váo…

– Tetszett? – kérdezte Edward kissé döbbenten.

– Persze! Kinek ne tetszene? Ez… Hű! – a szavak még nem akartak értelmes mondatokká összeállni az agyamban. Még mindig az élmény hatása alatt voltam. Olyan tündöklő vigyor ült ki az arcára, amilyet még sosem láttam. Még inkább elkábultam tőle. Csak akkor tértem egy kicsit magamhoz, mikor a hidegtől egy remegéshullám szaladt át rajtam.

– Fázol. Tessék! – nyújtotta át a ruháimat, aztán elfordult. Igazi úriember, még kérnem sem kellett rá. Elmosolyodtam. Aztán megráztam a fejem. Nem, nem szabad!

– Mi volt ez az egész? – rángattam fel magamra a nadrágomat. – Mármint, szuper volt ez a száguldozás, de igazán megvárhattad volna, míg kicsit illendőbb öltözéket öltök magamra.

– Elnézést még egyszer! Nem akartam semmi illetlent tenni, csak… – kezdte. A hangja, mintha mélyebb lett volna, mint eddig. – A forksi rendőrfőnök téged keresett.

– Honnan tudja, hogy nálatok vagyok? – a szívem a kétszeresére gyorsult. Felhúztam a pólómat is, a zoknimat pedig a zsebembe tűrtem. Minek piszkolnám össze az erdőben?

– Nem tudja. Valaki felismert a körözési plakáton. Látták, mikor Forks felé jöttél. A rendőrfőnök pedig végigjárja az összes családot, hátha valaki látott még valamit. És persze, átkutatja a házakat – magyarázta Edward.

– Edward! – sikkantottam fel hirtelen.

– Mi az? – Edward izgatottan nézett körül, de sehonnan nem észlelt veszélyt.

– Nem te! Az öcsém! – magyaráztam izgatottan. – Hol van? Meg fogják találni! – a lábaim automatikusan elindultak visszafelé, de Edward megragadta a karomat.

– Alice-ék kicsempészik, nyugi. Már felénk tartanak. Csak a kicsivel nem rohanhatnak annyira.

– Igen, persze – bólintottam, és próbáltam megnyugodni.

– Carlisle próbálja kifaggatni a rendőrfőnököt, hogy miért is gyanúsítanak téged, és hogy hol tart a nyomozás – szólalt meg óvatosan Edward, figyelve, hogy nem borulok-e túlságosan ki a témától. Igyekeztem tartani magam.

Szépen összehajtogattam a nedves törölközőt, hogy eltereljem valamivel a figyelmemet a rossz emlékekről, aztán felnéztem Edwardra.

– Mennyivel tudsz futni? – Gyors menekülő témaváltás – ebben mindig is jó voltam.

– Gyorsabban, mint képzelnéd – mosolyodott el titokzatosan Edward.

– Mint egy leopárd? – kíváncsiskodtam.

– Gyorsabban.

– Mint a leghiperszuperebb autó? Nem tudom a márkákat, de ami a leggyorsabban megy… – néztem rá a számat beharapva.

– Gyorsabban – felelte újra, és a mosolya kiszélesedett, a szemei pedig csillogni kezdtek. Szédelegve pislogtam egyet.

– Viszel majd még egy kört valamikor? Vagy kettőt? – próbáltam a lehető legkevesebb izgatottságot belevinni a hangomba, de már a lehetőségtől is apró borzongás futott végig rajtam. Edward közelsége és a hihetetlen száguldás… Együtt túl csábító volt a kettő.

– Még mindig tart a huszonnégy óra. Azt teszem, amit kívánsz – megvonta a vállát, és egyenesen a szemeimbe nézett. Nyelnem kellett egyet, de a torkom teljesen kiszáradt. Ha azt tenné, amit kívánok, akkor a ruháimat felesleges volt felvennem. A gondolatba belepirultam. Gyorsan elfordítottam a fejemet, mintha az egyik fa törzsén valami érdekeset látnék.

– Nem akarok parancsolni neked – motyogtam. Ahogy visszapillantottam rá, az arca kemény lett, a száját összeszorította.

– Kivéve bizonyos esetekben… – jegyezte meg gúnyos hangon, bár nem értettem, hogy mit is akar ezzel.

– Egy esetben, és akkor nem hagytál más választást! – javítottam ki dühösen.

– Szereted őt… – suttogta maga elé Edward alig hallhatóan, de mégis meghallottam. Teljesen összezavarodtam.

– Hogy kit? – kérdeztem. Felkapta a fejét, a szemei elfeketedtek.

– Tudod jól, hogy kiről beszélek! – csattant fel, aztán elhalkult, és az arca zavart lett. – Sajnálom, ez nem rám tartozik – fordult el tőlem.

Most már végleg elvesztettem a fonalat. Hogy kit szeretek? És mi a baja? Nem hagyhattam ennyiben, meg akartam tudni, hogy mi is volt ez a kirohanás.

– Fogalmam sincs kiről beszélsz, de igazán szeretném tudni! – léptem közelebb hozzá. Az, hogy rébuszokban beszélt, méghozzá ilyen hangon, feldühített.

– Lényegtelen – rázta meg a fejét. Már gondolkoztam azon, hogy megint kihasználom a huszonnégy órás szolgaságát, mikor Edward felkapta a fejét, és mint egy házőrzőkutya, a levegőbe szimatolt és fülelni kezdett. Kérdőn és kissé ijedten pillantottam rá. Fél pillanat után kifújta a levegőt. – Csak Alice-ék.

– Megjöttünk! – szökkent elém pár másodperc múlva Alice kezében az öcsémmel. Jasper a háta mögött jött egyik kezében a bölcsőt cipelte, a másikban az összes többi holmit, amit hozzánk köthetnének – a hátizsákomat és a babacuccokat. A hatalmas súlyok látványától nekem fájdult meg a hátam – de ő úgy hozta őket, mintha pehelykönnyűek lettek volna.

Átvettem Edwardot Alice-től, és sétálgatni kezdtem vele. Édesdeden gügyörészet, és a hajamat markolászta. Alice felült az egyik fa alsóbb ágára, és a lábát lóbálta, Edward nekidőlt ugyanezen fa törzsének, Jasper viszont lepakolt egy kicsit távolabb tőlünk, és a környéket pásztázta. Valamiért nem tetszett nekem az a távolságtartás, ami közte és Edward között volt. Úgy éreztem, az én hibám, hiszen, miattam vesztek össze tegnap.

Lassú lépésekkel Jasper felé indultam, remélve, hogy nincsenek jelenleg olyan érzések bennem, amik felzaklathatnák.

– Szia! – álltam meg előtte.

– Szia! – biccentett egyet, aztán lopva Edward felé pillantott. Hátranéztem. Edward olyan szemekkel figyelt minket, mint aki azonnal nekiugrik Jasper torkának.

– Még mindig tart az örök harag? – kérdeztem ösztönösen suttogva – aztán rájöttem, hogy teljesen feleslegesen halkítom le a hangomat, Edward, ha akarja, úgyis hallja minden egyes szavamat.

Jasper aprót bólintott.

– Csak azért, mert segíteni akartál? Én ezt nem értem… – húztam el a számat.

– Nem csak az az oka… – szólalt meg Jasper végül fél perc szünet után, aztán megrezzent. Megint Edward felé lestem – a teste megfeszült, kezei ökölbe szorultak és – remegett?

– Akkor mi az oka?

– Szerintem, jobb, ha inkább visszamész… – intett Jasper a fejével Alice és Edward mellé. – Nem akarom, hogy a húr elpattanjon…

Tétován pillantottam újra hátra, aztán bólintottam. Fogalmam sem volt, mi a valódi probléma a két fiú – férfi – között, de nem akartam megkockáztatni, hogy Edward mégiscsak megszegje a parancsomat.

– Később beszélünk még… – mosolyogtam Jasperre, ő pedig visszamosolygott. A szél mintha halk morgást hozott volna a hátam mögül, de mire megfordultam, Edward már más felé nézett. Sosem fogom megérteni a férfiakat…

– Miért voltál morcos reggel? – ugrott le az ágról Alice, mikor a közelbe értem. Elpirultam a kérdésétől.

– Csak… álmodtam.

– Ó! – Szerencsére, azt hitte, megint rémálmaim voltak, így nem zargatott tovább a témával. Egy pillanatra elhomályosult a tekintete. – Azt hiszem, visszamehetünk. A seriff most indult vissza a városba.

A hazafelé út eléggé csöndes volt. Jasper ment legelöl – kezében a cókmókomat cipelve –, jó pár lépésnyire tőlünk. Alice hol mellettünk sétálgatott, hol előre rohant hozzá. Edward hallgatagon lépkedett nem messze mögöttem. Próbáltam az öcsémre figyelni, hogy eltereljem a figyelmem a feszült légkörről, de nem igazán sikerül. Megkönnyebbültem, mikor végre a házhoz értünk.

Carlisle az ebédlőben várt minket. Jasper felrohant az emeletre, hogy visszategyen mindent a helyére, de mire az egyik székhez értem, már vissza is tért.

– Nos… – kezdte Carlisle. – Azt hiszem, minden rendben. A rendőrfőnöknek fogalma sincs arról, hogy itt vagy, csak egyszerű rutinellenőrzés volt. A nyomozást illetően elég óvatos volt. Annyit sikerült megtudnom, hogy egy „általad” írt beismerő levél alapján gyanúsítanak, valamint amiatt, hogy a lakásban a családtagokén kívül nem volt más ujjlenyomat, és behatolásnak sem volt nyoma.

– Egy levél? De hát, én nem írtam semmiféle levelet! Ez valami tévedés! – néztem Carlisle-ra, miközben megpróbáltam kiszabadítani egy hajtincsemet Edward apró ujjai közül.

– A kézírás megegyezett a szakértők szerint.

– De az lehetetlen! Csak emlékeznék rá, ha levelet írtam volna arról, hogy megöltem a szüleimet! – csattantam fel. A gyomrom öklömnyi nagyságúra zsugorodott.

– Nem mondtam, hogy te írtad, csak hogy azt hiszik.

– Mi vámpírok elég jók vagyunk a hamisításban… – szólt közben Alice. – Minden apró, az adott személy kézírására jellemző jelet észreveszünk, aztán utánozni már igazán egyszerű – vonta meg a vállát. – Egy csomó aláírást meghamisítottam már, hogyha szükség volt rá.

– Klassz – sóhajtottam fel. Egész életemben egyszer próbáltam meg leutánozni anyám kézírását, mikor felmentést akartam írni magamnak az egyik testnevelés órára, de akkor is lebuktam.

– Ez beleillik a módszerébe… – szólalt meg elgondolkozva Edward. Mikor kérdőn néztem rá, folytatta. – Mondtam, hogy Carlisle-lal utánanéztünk néhány esetnek. Azonos séma alapján dolgozik. Kiszemel egy fogékony áldozatot – általában fiatal, romantikus lelkületű, magányos lányt –, kedves vele, beszélgetnek, ismerkednek, mint általában szokás. Aztán mikor a lány rájön, hogy valami furcsa, eltávolítja a családját – egyedül az ember kiszolgáltatottabb és rémültebb.

– Eltávolítja… Vagyis megöli őket? – a hangom elcsuklott. Edward bólintott.

– A gyilkosságokat úgy állítja be, mintha a lányok követték volna el. Általában levelet hagy, amiben a lányok azt állítják, hogy otthon bántalmazták őket, vagy a szüleik nem törődtek velük, és már nem bírták tovább. Ezáltal az áldozatok még csak a rendőrséghez vagy a barátaikhoz sem fordulhatnak, hiszen bűnösnek hiszik őket.

– De mi értelme ennek. Hiszen, se a rendőrség, se senki más nem tudna úgysem segíteni… – Nem értettem.

– Mi értelme van annak, ha elszigetelsz egy rettegő embert mindenkitől? – nézett rám Edward.

Megpróbáltam elképzelni, milyen érzés is volt, amíg nem tudtam, hogy Cullenék léteznek. Hogy milyen lenne, ha nem léteznének… Hogy milyen lehetett a többi lánynak teljesen egyedül… Megborzongtam és mélyeket kellett lélegeznem, hogy megelőzzem a pánikrohamot.

– Kínozza őket. Azt akarja, hogy teljesen összeroppanjanak.

– Pontosan. Nem az a lényeg, hogy ne fordulhassanak segítségért, hiszen, úgysem segíthet senki nekik, hanem az, hogy a játék még élvezetesebb legyen.

– Nálad viszont kisiklott a terve… – mosolyodott el Alice. – Mert mi itt vagyunk neked – fogta meg az asztalon nyugvó kezemet. Hálásan megszorítottam az ujjait. Igen, azt hiszem, Cullenék nélkül már rég megőrültem volna. Ők és az öcsém jelentették a kapaszkodót a józansághoz.

– Van más is… – szólalt meg újra Carlisle. – Gyilkosságok történtek Port Angelesben. Két lány, átlag magas, barna szem, vöröses haj. Az egyik tizenhét, a másik tizennyolc éves volt.

– Ó, istenem! – Olyan lányokat keres, akik hasonlítanak rám. Miattam öli meg őket. Most már hat… Hat ember halála szárad a lelkemen. Remegni kezdtem. Jasper felkelt, és mögém lépett. Egyik keze lágyan megérintette a vállamat. A remegés abbamaradt.

– Semmi baj – suttogta a fülembe, aztán óvatosan megszorította a vállamat, majd visszaült a helyére.

– Miért? – próbáltam minél kevesebbet megszólalni, hogy kontrollálni tudjam az érzéseimet.

– Azt hiszem, feldühítettük – magyarázta Carlisle.

– Ami nem baj, mert minél dühösebb, annál könnyebben ejt hibát – szólalt meg Emmett vigyorogva. Alice keze hangosan csattant a fején. – Hé!

– Emmett úgy értette, hogy szörnyen sajnálja azokat a lányokat – javította ki Alice.

– Igen, persze – bólintott Emmett. – De attól még ez egy előny a számunkra – vonta meg a vállát.

– Rosalie kint járőrözik, de hamarosan visszajön, és Edward leváltja. Utána Alice és Rosalie bemennek „vásárolni” Port Angelesbe, és körülnéznek egy kicsit – adta ki az utasításokat Carlisle. Alice szemei felcsillantak, és rögtön tudtam, hogy az idézőjeles vásárlásból a kutatás után tényleges is lesz. – Én pedig bemegyek a kórházba, és megpróbálom megszerezni a boncolások eredményét.

– Megetetem Edwardot – vette ki a kezemből Esme az öcsémet, és eltűnt a konyha felé vezető folyosón. Az egész család szétszéledt a dolgára, én pedig jó pár percig azon gondolkoztam, mit csinálhatnék. Mielőtt felkelhettem volna, Jasper megint megjelent az ajtóban egy nagy lavór vízzel.

– Földes a lábad – közölte, mikor értetlenül néztem rá. Csak most vettem észre, hogy sáros lábnyomokat hagytam magam után a földön.

– Ó, bocsánat! Felmosom! – akartam felpattanni azonnal, de visszanyomott a székbe, és elém helyezte a vizet.

– Előbb a lábmosás. Közben… beszélgethetnénk. Most, hogy egyedül vagyunk… – térdelt le a lavór mellé. Egy pillanatig azt hittem, hogy a kezébe veszi a lábamat, de csak ült mozdulatlanul. A feltételezéstől is vörös lettem, mint egy paradicsom. A lavórba dugtam a lábaimat, hagyva, hogy ázzanak egy kicsit, és mikor már úgy éreztem, a színem kezd normális lenni, Jasperre néztem.

– Miről szeretnél beszélgetni?

– Edwardról… És rólad. Van valami, amiről úgy hiszem, tudnod kéne.

10. fejezet

Féltékenység

Kíváncsian néztem Jasperre, miközben ő elgondolkozva birizgálta a műanyaglavór szélét. Szinte éreztem, ahogy őrlődik magában. Volt valami, egy titok, amit mindennél jobban el szeretett volna mondani nekem, valami mégis visszatartotta. Talán, nem akart összetűzésbe keveredni Edwarddal. Nem hinném, hogy félelemből, hanem inkább testvéri szeretetből, és most azon gondolkozott, hogy megéri-e vállalni ezt a kockázatot.

– Edward meg fog ölni ezért… – sóhajtott fel végül, beigazolva a tépelődését, majd felnézett rám. – Csak azért mondom ezt el neked, mert talán, hosszú távon jobb, ha tudsz róla. Hogy ne bántsd őt akaratlanul. Edward nagyon bonyolult lélek…

– Igen, ezt már észrevettem – húztam el a számat viccelődve, hogy oldjam egy kicsit a Jasperben lévő feszültséget. Halványan rám mosolygott.

– Miután Edward elhagyta a nagyanyádat, rettenetesen szenvedett. Azt hittük, sosem fog kilábalni ebből az egészből. Alice szinte minden nap látta, ahogy Edward elindul felkeresni a Volturit – Jasper arca elkomorodott.

– Mi az a Volturi? – halkan szóltam közbe, mert nem akartam megzavarni, de nem teljesen értettem, hogy miről is beszél pontosan.

– Igaz, te még nem hallottál róluk… Ők… Egy vámpír uralkodócsalád. Amolyan rendőrfélék a mi világunkban. Ügyelnek, hogy a vámpírok betartsák a szabályokat, és ha szükséges, közbelépnek. Olaszországban, Volterrában székelnek. Három vezetője van, Aro, Marcus és Caius. Nekik is elég nagy hatalmuk és erejük van, de maguk köré gyűjtötték a legtehetségesebb vámpírokat is. Ha valaki felbosszantja őket, akkor nagy az esély arra, hogy az volt élete vagy léte – attól függően, hogy emberről vagy vámpírról van-e szó – utolsó tette – magyarázta Jasper. Próbáltam megemészteni a hallottakat, de még mindig nem igazán értettem.

– De miért akarta Edward felkeresni őket? – kérdeztem rá.

– Fel akarta dühíteni őket. Megszegni egy pár szabályt, hogy megállítsák – nézett rám jelentőségteljesen Jasper.

– Hogy megállítsák? Mármint, hogy… – elkerekedtek a szemeim, és a levegő a tüdőmbe szorult.

– Meg akart halni – bólintott. – Azt hiszem, csak és kizárólag Carlisle és Esme miatt változtatott mindig a döntésén. Tudta, hogy micsoda kín lenne nekik, ha elveszítenék őt. Mintha meghalna a fiuk.

– Ezt nem tudom elhinni – az asztalra könyököltem, és fejemet a kezeimbe temettem. Edward öngyilkos akart lenni? A gondolattól is fájdalom járta át minden porcikámat. Egy világ Edward nélkül – mintha a legfényesebb csillagtól fosztanák meg az égboltot.

– Mikor megérkeztél, attól féltünk, hogy végleg összeomlik. Ehelyett, újra „él”, csak még maga sem vette észre. Újra van célja a létének.

– Célja?

– Téged megvédeni.

– Értem… – bólintottam lassan. – Fontos neki, hogy a nagymamám vére fennmaradjon – idéztem fel Edward magyarázatát egy régebbi beszélgetésünkből.

– Is – nézett rám eltöprengve Jasper. – Te tényleg nem látod? – rázta meg a fejét, arcára keserű mosoly ült ki.

– Mit? – Miért kell Cullenéknak folyton összezavarniuk? Rébuszokban beszélnek, és elvárják, hogy tudjam, mire gondolnak. Az istenért, nem én vagyok a gondolatolvasó! Ez néha annyira dühítő…

– Kezd nagyon is… kedvelni téged… – köszörülte meg a torkát zavartan Jasper.

– Én is kedvelem őt. És titeket is. Nem értem, mi ezzel a gond… – Azon kívül, hogy én a kelleténél jobban kedvelem Edwardot… De erről senkinek sem kell tudnia.

Jasper felnevetett.

– Ti emberek néha annyira értetlenek vagytok. – Bosszúsan összeráncoltam a homlokomat. – Az erdőben kérdezted, hogy Edward miért mérges rám… – próbálta meg másképp megközelíteni a dolgot Jasper.

– Te pedig azt felelted, hogy nem csak a tegnapi „próba” miatt, hanem más oka is van.

– Igen. Nos… – Jasper az ablak felé fordította a fejét. – Edward nem szereti, ha a közelemben vagy. Ideges lesz tőle.

Sóhajtottam.

– Én pedig, attól leszek ideges, hogy fogalmam sincs, miről beszélsz – néztem bosszúsan Jasperre.

– Edward féltékeny – fordult vissza felém. Szemei az arcomat kutatták.

Féltékeny? Kire? Miért? Mi van?

– Nem értem. – Nem tudom, milyen arcot vághattam, de Jasper felkuncogott.

– Rendben, beszéljünk nyíltan – bólintott, aztán megint felnevetett, mikor egy „már épp itt lenne az idejét” mormoltam magam elé. Pár másodpercig csendben ült, aztán komollyá vált az arca. – Belőlünk vámpírokból, ha elég erősen kötődünk valakihez, ösztönösen előjön a védelmező és a birtokló ösztön. Edward pedig fenyegetve érzi a… – elgondolkozott egy pillanatra, hogy milyen szót is használjon. – …tulajdonát. Vagyis téged.

Mikor eljutott a tudatomig, hogy mit is mondott Jasper, felháborodva meredtem rá. Az a másik vámpír is azt mondta, az övé vagyok. Hogy azt kell tennem, amit mond. Megfosztott a szabad akaratomtól, és úgy kezelt, mint valami tulajdontárgyat, ami csak azért létezik, hogy neki engedelmeskedjen, és amit bármikor összetörhet, amint már nincs szüksége rá. Edward nem tekinthet rám úgy, mint az a szörnyeteg!

– Nem vagyok senki tulajdona! – hirtelen ugrottam fel, elfelejtve, hogy a lábaim még mindig a lavórban vannak. Ha Jasper nem pattan fel a másodperc töredéke alatt, hogy elkapjon, valószínűleg, hátravágódok a székkel együtt. Végül neki köszönhetően, nem történt semmi bajom, csak a szék esett hátra, és némi víz loccsant ki.

– Nem, persze, hogy nem vagy – próbált meg Jasper lenyugtatni engem, miközben a helyére állította a feldőlt széket, és visszaültetett rá. – Megpróbálom elmagyarázni… A tulajdon tényleg nem túl jó szó rá – sóhajtott fel Jasper. Mély levegőt vettem, és igyekeztem odafigyelni rá. – Edward kötődik hozzád érzelmileg. Talán, mert annyira hasonlítasz a nagyanyádra, talán más miatt – ezt nem tudhatom. De a lényeg, hogy úgy érzi, hozzá tartozol. Ez nem tudatos nála, sőt, érzem, hogy megrémíti őt, amit irántad érez, de nem tudja irányítani. – Jasper észrevehette, hogy a szavai megijesztettek, ezért rögtön hozzátette. – A legfontosabb, amit tudnod kell, hogy Edward sosem ártana neked. Még ha ez szenvedést is okozna neki, mindig azt tenné, ami neked a legjobb – a szemembe nézett, és várta, hogy megértettem-e.

Bólintottam. Jasper felemelte az asztalon fekvő törölközőt, amit még azóta sem vittem vissza a fürdőszobába, és felém nyújtotta. Gyorsan megmostam a lábaimat, miközben a szavait emésztgettem, majd megtöröltem őket.

– Edward féltékeny, mert… Úgy hiszi, hogy érzel irántam valamit. – A törölköző kiesett a kezemből, és a földön landolt. – Tényleg így van? – Jasper kérdésétől elvörösödtem.

– Mármint, hogy… Úristen! Hogy beléd vagyok-e zúgva? – kínomban nevetni kezdtem. – Nem, dehogyis! Én nem… – össze-vissza dadogtam, és csak remélni tudtam, hogy ezt Jasper nem tudja be annak, hogy hazudok. Ha zavarba jöttem, hajlamos voltam a felesleges locsogásra. – Honnan vetted… honnan vettétek, hogy én… hogy beléd…?

– Érzem, hogy szerelmes vagy – jelentette ki Jasper. Belém akadt a nevetés. – Nem tudom, kibe, csak magát az érzést érzem benned. És tudom, hogy szereted a társaságomat. Ez persze, nem jelenti azt, hogy belém szerettél, de jelentheti azt is – magyarázta Jasper tárgyilagos hangon, de a szemei zavartan néztek mindenhová, csak éppen rám nem.

– Persze, hogy nem jelenti azt! Nem vagyok szerelmes beléd! És másba sem – tettem hozzá gyorsan, ám rögtön elpirultam a hazugságtól. Jasper félredöntött fejjel fürkészett engem. Zavartan sütöttem le a szememet.

– Rendben – biccentett, de nem úgy tűnt, mint akit meggyőztem. Bosszúsan szusszantottam. – A lényeg, ami miatt ezt az egészet elmondtam, hogy bármit is érzel irántam vagy Edward iránt, légy óvatos vele. Nem bírna ki még egy csalódást. Ne adj neki reményt, mert rossz vége lesz. És… talán… nekünk is tartanunk kéne egy kis távolságot, hogy ne piszkáljuk fel feleslegesen Edwardot.

– És akkor mit tegyek? Ne szóljak többet hozzátok? – éreztem, hogy elönt a tehetetlen düh. Szükségem volt Jasperre, a nyugalmára, a vele való beszélgetésekre, és szükségem volt Edwardra is. Ha nem is mondhatom el neki, hogy mit érzek, hiszen, ahogy Jasper is mondta, csak csalódna végül, akkor is látnom kell őt, beszélnem kell vele. Nem tudom távol tartani magam tőle. Főleg, hogy egy házba vagyunk zárva.

Az természetes, hogy sosem tudhatja meg, hogy belezúgtam, hiszen, egyfelől csak Bella nagyit látja bennem, de én sosem leszek ő; másfelől meg, ugyanazok a problémák állnak fenn velem kapcsolatban, mint hatvan éve a nagymamámmal kapcsolatban – vagyis, hogy emberek vagyunk. Teljesen felesleges és kegyetlen dolog lenne tőlem bármivel is próbálkozni Edwardnál. De arra szükségem van, hogy a közelembe legyen – bármilyen önző dolog is ez.

– Nem azt mondtam, hogy nézz levegőnek minket, csak… – Jasper tett néhány tétova lépést az ablak felé, majd visszafordult. Kinyitotta a száját, majd rögtön vissza is csukta. Dühösen felmordultam.

– Csak?

– Nem tudom. Még sosem voltam ilyen helyzetben… – bizonytalanul megindult felém, aztán leült a mellettem lévő székre. – Alice sokkal jobban ért az ilyesmihez – sóhajtotta alig hallhatóan. – Annyit tudok, hogy Edward nagyon törékeny most lelkileg, és… Te is az vagy. Szóval, csak vigyázz, hogy ne adj jeleket.

– Miféle jeleket? – csattantam fel. Úgy csinál, mintha a nap minden percét azzal tölteném, hogy Edwarddal vagy vele flörtölök.

– Hát, amiket a nők szoktak… – Jasper feszengve az asztal szélét birizgálta, mint egy kisgyerek, akitől épp kikérdezik a leckét, de ő egy mukkot sem tanult. Ha nem lettem volna dühös, akkor még aranyosnak is találtam volna a zavarát. – Tudod…

– Nem, nem tudom! – pattantam fel. – Ha valami bajotok van egymással, oldjátok meg, és engem hagyjatok ki az egészből! Én nem küldök semmilyen jeleket, sem neked, sem neki. Ha ti hallucináltok, arról én nem tehetek! – Tudtam, hogy kicsit igazságtalan dolog átmennem támadóba, de ez az egész beszélgetés zavarba hozott és feszültté tett. Annál többet, mint hogy eltitkolom az érzéseimet, nem tudok tenni Edwardért. – Így is van most elég bajom, nem gondolod?

– De igen… Sajnálom. Csak féltem Edwardot és téged is – sóhajtott fel Jasper, én pedig elszégyelltem magam. Vettem pár mély levegőt, aztán visszaültem a székre.

– Figyelj… – kinyújtottam a kezem, hogy megérintsem az övét, de aztán meggondoltam magam – nem akartam, hogy félreértse a gesztusaimat. – Tudom, hogy csak jót akarsz, és köszönöm, hogy mindezt elmondtad, és hogy vigyázni akarsz rám is. De… Nem tudok mihez kezdeni ezzel a helyzettel. Én… Annyira bonyolult most az életem. Össze vagyok zavarodva teljesen – hunytam le fáradtan a szemeimet. Kicsit belefásultam ebbe a sok problémába. Úgy éreztem, mintha az elem, ami működtet engem, lemerült volna. Aztán Jasper keze az enyémre csúszott, és én hirtelen megteltem pozitív energiával. Bármennyire is hideg volt a bőre, mikor megéreztem az érintését az ujjaimon, még csak össze sem rezzentem. Felnéztem rá, egyenesen a szemeibe. – Annyit megígérhetek, hogy igyekszem semmi olyat nem tenni, amivel Edwardot bánthatnám, rendben? – halvány mosolyra húztam a számat, remélve, hogy viszonozni fogja. Megtette.

– Rendben – bólintott. – Azt is meg tudod ígérni, hogy olyat sem teszel, amivel magadat bánthatod? – szólalt meg egy pillanatnyi csend után.

Végiggondoltam a szavait. Ahhoz, hogy ezt megígérjem, rá kéne jönnöm, hogyan tudom elfelejteni Edwardot, de azt hiszem, hogy erre nem létezik semmilyen módszer.

– Sajnálom, de ezt nem tudom megígérni – haraptam be az alsó ajkamat. Jasper egy ideig fürkészve figyelte az arcomat. Zavarba jöttem, és hiába próbáltam szabályozni magam, a szívverésem gyorsabb lett.

– Értem – bólintott, aztán elengedte a kezem. Felállt és a folyosó felé indult. Láttam, hogy a küszöbről még visszafordul, és eltöprengve végignéz rajtam, de aztán szó nélkül felment az emeletre.

Nem akartam a beszélgetésünkkel foglalkozni, sem semmi mással, ami megterhelő lenne, mert most, hogy Jasper már nem volt a közelemben, szörnyen fáradtnak éreztem magam – nem testileg, hanem lelkileg inkább. Miután felvánszorogtam az emeletre a papucsomért, megkerestem Esmét, és megkérdeztem tőle, merre találok egy felmosórongyot, vagy valamit, amivel feltakaríthatok magam után.

Otthon nem igazán szerettem a házi munkát – persze, ha muszáj volt, bármit elvégeztem –, de most kifejezetten jól esett, hogy kikapcsolhattam az agyamat, és a padló felmosásával foglalkozhattam. Már rég csillogott az egész, és sehol sem volt egy sárfolt sem, de még mindig sikáltam, csak hogy tovább tartson az elfoglaltságom. Aztán tovább haladtam, lemostam a lépcsőket, és az emeleti folyosó padlóján is végigmentem a felmosóval.

Végül, mikor már minden padlófelület patyolattiszta volt, kiöntöttem a felmosó vizet, és visszamentem a földszintre. Tétován szétnéztem, hogy mihez is kezdhetnék, mikor meghallottam a nappaliból Edward gügyögését. Esme a padlón ült vele, és egy színes csörgőt rázogatott. Az öcsém a levegőbe nyújtogatta a kezeit, hogy elkapja az érdekes és zajos játékot.

– Csatlakozhatok? – léptem közelebb mosolyogva. Edward közelsége mindig jobb kedvre derített. Már csak a látványától is boldogabbnak éreztem magam.

– Persze. – Esme ragyogó mosolyától egy pillanatra megszédültem. Végül, mikor összeszedtem magam, leültem melléjük a padlóra.

– Szép lett a padló – dicsért meg Esme.

– Köszönöm – megérintettem Edward bal tenyerét, mire azonnal összezárta az ujjait, és megszorította az enyémeket. Igazán erős kisbaba volt. Mosolyogva figyeltem, ahogy közelebb húzza a kezemet, és megpróbálja az öklömet beleszuszakolni a szájába. Mikor nem járt sikerrel, ellökte a kezemet, és összeráncolta az orrát. Felnevettem.

– Örülök, hogy jobban vagy – szólalt meg Esme, megtörve a csendet.

– Jobban? – néztem fel rá.

– Az embernők általában akkor takarítanak, ha valami bajuk van – mosolyodott el keserűen. – Az előző életemben milliószor sikáltam fel a padlót.

– És segített? – kérdeztem halkan.

– Nem igazán… – rázta meg a fejét. – És neked?

– Épp azon elmélkedtem, hogy kár, hogy a szobákban szőnyeg van – nevettem el magam. Esme velem nevetett.

– Hidd el, nem sokára minden jobb lesz – mosolygott rám. Valamiért hittem neki.

Furcsa érzés volt Esme közelében lenni. Megnyugtató. Mindig tudta, hogy mit kell mondania, vagy hogy mikor kell hallgatnia ahhoz, hogy az ember jól érezze magát mellette. És valahányszor elmosolyodott, a belőle áradó szeretet felmelegítette a körülötte lévőket. Látszott rajta, hogy boldog – csak néha vettem észre némi szomorú csillogást a szemeiben, ha az öcsém közelében volt. Nem tudtam elképzelni abban a másik, boldogtalan életben, ahol nem ragyogott ilyen gyönyörű mosoly az arcán.

– Milyen volt… mikor az új életed elkezdődött? – szaladt ki a számon, mielőtt átgondolhattam volna.

– Az átváltozás pokolian fájdalmas, de utána, mintha megnyílt volna előttem a mennyország kapuja. Ahogy megláttam Carlisle arcát, tudtam, hogy bármi is jön, mindig ott lesz velem és vigyáz rám – Esme pillantása merengővé vált, ahogy visszaemlékezett azokra az időkre.

– Nehéz volt… követni Carlisle-t? – utaltam a vegetáriánus életmódra. Próbáltam meggyőzni magam, hogy nem a lehetőségeimet mérlegelem éppen, csak egyszerűen megpróbálom elterelni a saját gondjaimról a figyelmemet. Nem csak az ember létem választ el Edwardtól – ismételgettem magamban.

– Igenis és nem is – nézett rám tétován. – Az elején volt, hogy… hibáztam.

– Ó! – nyögtem ki, mikor eljutott az agyamig, hogy ez mit is jelent. – Sajnálom – néztem rá együtt érző arccal.

– Sajnálod? – Esme kissé meglepetten nézett rám. – Mármint engem?

– Is. Szörnyű érzés lehet, hogy a saját hibádon kívül bántottál másokat. Egyszer, mikor még gyerek voltam, apuval kirándulni mentünk. Kérdeztem tőle valamit, ő hátra fordult, aztán puff. Csak egy nagy csattanás volt. Egy őzike kitévedt az útra. Hetekig azon gondolkoztam, hogy ha akkor nem szólalok meg, akkor nem történik meg az a baleset – meséltem el. Persze, béna összehasonlítása volt a két esetnek, hiszen, az egyik esetben emberekről, a másikban pedig egy őzről volt szó, de az érzés, ami akkoriban kínzott, hasonló, csak gyengébb lehetett ahhoz, amit Esme érezhet.

Bólintott, hogy érti.

– És mitől volt könnyebb? – próbáltam elterelni a figyelmét egy újabb kérdéssel.

– Carlisle miatt. Azt akartam, hogy büszke legyen rám. Sokszor csak az állított meg, hogy ne okozzak neki csalódást. Ő olyan… jó. Elég jó akartam lenni neki – mosolyodott el.

– Az vagy. Nálad jobbat nem ismerek. – Általában nem szoktam megérinteni az embereket – ez valamiféle gátlás bennem –, de most kinyúltam, és megszorítottam Esme kezét. Óvatosan visszaszorított.

Edward nyűgösen rugdalózni kezdett. Esmével egymásra néztünk, és elmosolyodtunk.

– Peluscsere – nyögtem ki. Mindjárt hozom a cuccokat – kászálódtam fel a földről, és az emelet felé indultam.

– Isabella! – Esme hangja megállított. Visszafordultam. – Te is elég jó vagy hozzá. – A mosolya titokzatos volt – mintha hirtelen belém látott volna. Próbáltam értetlen arcot vágni.

– Kihez?

– Ahhoz, akit majd választasz – felelte, aztán visszafordult az öcsémhez.

Pár másodpercig döbbenten néztem rá. Csak én éreztem úgy, hogy egy konkrét valakire célzott, vagy tényleg így volt? Megráztam a fejem. Annyit gondolkoztam mostanában Edwardon, hogy úgy látszik, paranoiás lettem tőle. Honnan is tudhatná Esme, hogy mit is érzek…

Úgy döntöttem, hogy az elmeállapotom feszültségére fogom a dolgot, és felsétáltam az emeletre.

Először Alice szobájába néztem be – mert csak ekkor jutott eszembe, hogy fogalmam sincs, Jasper hová pakolta el Edward cuccait –, de ott nem találtam a pelenkázáshoz kellő dolgokat. Aztán Rosalie szobája felé sétáltam, remélve, hogy ott találom majd Emmettet, és segítséget kérhetek tőle.

Bekopogtam, de senki sem felelt. Körbepillantottam, aztán óvatosan lenyomtam a kilincset, és bedugtam a fejem az ajtón. A szoba üres volt, de a sarokban megláttam a bölcsőt, és benne a táskámat. Gyorsan belopóztam, felkaptam a táskát, aztán már rohantam is ki.

– Itt is vagyok! – lóbáltam meg a táskát, mikor visszaértem a nappaliba.

– Csinálhatom én? – kérte Esme olyan hangon, hogy még a legkőszívűbb ember sem tudott volna nemet mondani neki. Lehuppantam törökülésbe a szőnyegre, és csak figyeltem, ahogy tisztába teszi az öcsémet.

– Megjöttünk! – csapódott ki a bejárati ajtó, és Alice libegett be rajta kezében jó pár bevásárlószatyrot lóbálva. Elmosolyodtam – sejtettem, hogy Alice nem hagyja ki az alkalmat. Mögötte jött Rosalie is, legalább ugyanannyi csomaggal, mint a testvére.

– Találtatok valamit? – kérdezte Esme.

– Igen, egy nagyon cuki ruhát Isabellának, és Rosalie vett néhány új rugdalózót is – felelte lelkesen Alice.

– Esme úgy értette, hogy találtunk-e valami nyomot – szólalt meg gúnyosan Rosalie.

– Ó! – kuncogott fel Alice. – Nem igazán. Nincs a városban, csak vadászni jár be.

– Felvisszük a csomagokat. Mindjárt részletesen elmeséljük – szólt közbe megint Rosalie, és egy pillanat alatt már a lépcső tetején is volt. Alice követte.

Újra visszafordultam Edward felé, akin Esmének köszönhetően már tiszta pelenka volt. A következő pillanatban arra eszméltem, hogy a földön fekszem, a nyakamra egy hideg és kemény kéz fonódik, és a levegő kipréselődik a tüdőmből. Rosalie szeme fekete és gyűlölettel teli volt, torkából mély, ijesztő morgás tört fel.

11. fejezet

Tükör

Rosalie hirtelen a levegőbe emelkedett, aztán átrepült a szobán és a falhoz csapódott. Levegő után kapkodva térdeltem fel. Jasper morogva állt előttem védelmező pozícióban. Rosalie hófehér fogai kilátszottak az ajkai alól, miközben farkasszemet nézett a testvérével.

Még magamhoz sem tértem teljesen, mikor Alice már Jasper mellett állt. Rémülten pillantottam Esmére, aki Edwardot felkapva húzódott hátra a csatavonalból, nehogy baja essen véletlenül az öcsémnek. Megpróbáltam lábra állni, ami a remegés miatt beletelt vagy fél percbe.

– Rose! – Esme a háttérből megpróbálta megfegyelmezni Rosalie-t.

Rosalie egy másodpercig még meredten bámult Jasperre, aztán abbahagyta a morgást, felegyenesedett, és szikrázó szemekkel fordult Esme felé. Valószínűleg rájött, hogy esélye sincs a közelembe jutni, ha Jasper véd – Alice-ről nem is beszélve.

– Ez egy tolvaj! – mutatott rám.

Tátott szájjal bámultam vissza rá, fel sem fogva a szavait. Túl zavart és ijedt voltam az előző jelenet miatt ahhoz, hogy elsőre megértsem, mit is mond. Edward megérezhette a helyzet feszültségét, mert sírni kezdett. Rosalie zavartan engedte le a kezét, de a szája még mindig összepréselődött a dühtől.

– Akkor most nyugodjunk meg szépen… – emelte fel az egyik kezét Esme nyugtatóan, miközben óvatosan rázta a másikkal Edwardot, hogy abbahagyja a sírást. – Rosalie… Mi történt?

– Bent járt a szobámban! – morogta Rosalie, és gyűlölködve bámult rám.

– Én csak… – kezdtem motyogva. Megdörzsöltem a torkom, ami még mindig fájt a szorítástól. – … lehoztam Edward cuccait, hogy tisztába tegyük.

– Igen, és közben véletlenül a zsebedbe repült a tükröm is! – csattant fel Rosalie, és tett felém egy lépést. Jasper azonnal elé állt.

– Miféle tükör? – kérdeztem, és a sokktól kicsit megkésve, végre elöntött a méreg. Csak most fogtam fel, hogy Rosalie nem elég, hogy majdnem megfojtott, még lopással is vádolt.

– Nagyon jól tudod, ne játszd a hülyét! – A harag és az ijedtség vetekedni kezdtek bennem, és végül az első győzött. Hogy merészeli?

– Nem, nem tudom! Fogalmam sincs miről beszélsz! – ordítottam felé. Az arcom kipirult a haragtól, a kezeim ökölbe szorultak. Tudtam, hogy valószínűleg az egészségemre jobb hatással lenne több szempontból is, ha visszafognám magam, de képtelen voltam rá.

– Arról a kis kézi tükörről van szó, amit még az… édesapádtól kaptál? – szólt közbe Esme. Mintha a múlt alkalommal, még a piknik előtt, láttam volna a fésülködőasztalán. Azért jutott eszembe, mert már akkor is tetszett. Aranyozott kerete és fogója volt, és nagyon réginek és értékesnek tűnt.

Rosalie bólintott.

– Rosalie-nak sokat jelent az a tükör. Az átváltozása után hozta el otthonról emlékként. Kérlek, bocsásd meg neki, amiért ilyen hirtelen volt – fordult felém Esme.

– Ne kérj bocsánatot a nevemben ettől a tolvajtól! – csattant fel Rosalie hangja hisztérikusan.

– Nem én voltam, nem fogod fel? Talán… máshová tetted… – vetettem fel ötletként. Próbáltam megnyugodni, és – főként Esme miatt – megérteni Rosalie viselkedését.

– Hát, persze. A vámpírmemóriámmal elpakoltam máshová, és nem emlékszem hová, ugye? – csapkodott a kezével, ahogy magyarázott. – Még arra is emlékszem, hogy három éve pont ezen a napon milyen idő volt, de az, hogy hová tettem reggel a tükrömet, teljesen kiment a fejemből… – húzta el a száját gúnyosan.

– Rosalie, biztos vagyok benne, hogy Isabella nem tette volna el azt a tükröt – szólalt meg csengő hangon Alice.

– Akkor, talán, te voltál? – fordult felé Rosalie. Alice megdöbbenve nézett rá.

– Nem, dehogyis!

– Ó, értem… Biztosan Jasper volt, vagy Edward. Vagy talán, Esme, Carlisle vagy Emmett? Sőt, a kicsi feltotyogott az emeletre, és ő nyúlta le! – kiabált Rosalie Alice arcába. Jasper dühösen felmordult, mire Rosalie fújtatott egyet, és hátrébb lépett. – Rendben, akkor nézzük logikusan a dolgokat… Szerintetek van még valaki a házban, aki megtehette volna? Talán, valamelyik családtagunkat előbb vádolnátok, mint őt? – intett a fejével felém.

– Nem, de… Biztosan van erre valami logikus magyarázat – tekintett rám Esme. Feszengve néztem rá. Reméltem, hogy tudja, hogy ártatlan vagyok, de nem voltam biztos benne.

Összerezzentem, mikor Jasper elém lépett. Jobb kezével felemelte a fejemet, és egyenesen a szemembe nézett. Elpirultam – és egy kissé elkábultam, de álltam a pillantását.

– Nem ő volt – jelentette ki, majd elengedett, és visszasétált Alice mellé.

– Lehet, hogy ti hisztek neki, de én nem! Kérem vissza a tükrömet, különben nagyon megbánod! – Rosalie pillantásától megborzongtam.

– Nem én vettem el! Esküszöm! Segíthetek megkeresni, de nem adhatom vissza azt, ami nincs nálam – próbáltam meg higgadtan és értelmesen elmagyarázni neki. – Ha az megnyugtat, kutass át – emeletem fel a karjaimat. – Vagy nézd át a cuccaimat. Nem bánom, ha megteszed – ajánlottam fel. Kétkedve nézett rám.

– Meg is teszem! – indult el felém, de Jasper keze azonnal megállította.

– Semmi baj – érintettem meg Jasper vállát óvatosan. – Hagyd csak, hadd csinálja – kértem. Jasper egy pillanatig rám nézett – láttam, hogy nem tetszik neki a kialakult helyzet –, majd visszahúzta a kezét.

Mire észbe kaptam, már a falnál álltam. Ahogy Rosalie megperdített, keze megszorította a karomat. Önkéntelenül felszisszentem, amire Jasper morgása, és Rosalie fújtatása volt a válasz. Ezután már óvatosabb volt velem. Kezei végigtapogatták a kardigánom és a nadrágom zsebeit, majd lecsúsztak a törzsemen és a lábaimon. Pont, mint azoknál a motozásoknál, amiket a tévében szokott látni az ember.

Megpróbáltam figyelmen kívül hagyni a kellemetlen érzést, ami azzal járt, hogy épp úgy kezeltek, mint egy bűnözőt. Rosalie persze, semmit sem talált nálam. Idegesen száguldott fel az emeletre, hogy átnézze a cuccaimat. Utánamentünk. Mire a szobájához értem, a bölcsőből már ki volt rángatva a takaró és a pléd. A ruháim szanaszét hevertek a földön.

– Hová tetted? – Rosalie tehetetlenül vágta a padlóhoz az egyik pulóvert, amit Alice-től kaptam az első napon, mikor idejöttem.

– Megmondtam már, hogy nincs nálam – feleltem.

– Hát itt meg, mi történt, tornádó volt? – lépett be vigyorogva a szobába Emmett, aztán megérezve a feszültséget, lefagyott az arcáról a mosoly.

– Ez a kis dög, meglopott! – mutatott Rosalie megint rám. Kezdett ebből elegem lenni. Hogy bizonyítsam még be, hogy nem én voltam.

– Mármint, Isabella? – nevetett fel Emmett. – Ugyan, miért tett volna ilyet? – Rosalie arcára düh és csalódottság ült ki. Valószínűleg azt várta, hogy Emmett majd megvédi őt, nekem esik, és darabokra tép – vagy valami ilyesmi.

– Mit tudom én! A lényeg, hogy megtette! – Rosalie Emmettre bámult, aki zavartan pillantott vissza rá.

– És… Mi tűnt el? – kérdezte gyorsan, hogy addig is legyen ideje átgondolni, mihez kezdjen két tűz közé szorulva.

– A tükröm. – Emmett arca felragyogott.

– Ó, hát, akkor semmi baj – vonta meg a vállát, de aztán Rosalie pillantásától kissé megilletődve húzta be a fejét.

– Mi az, hogy semmi baj? – Rosalie morgott a dühtől. Emmett hátrált egy lépést, és a padlót bámulta.

– Hát… Reggel, mikor a babára vigyáztam, csináltam egy-két mutatványt. Csak hogy nevessen! – tette hozzá gyorsan, mintha ez felmentené Rosalie szemében a bűne alól. – Tudtam, hogy félted a tükröt, és nem akartam, hogy baja essen, ezért… félre tettem… – motyogta, miközben egyre kisebbre húzta össze magát Rosalie gyilkos pillantása miatt, ami Emmett esetében – aki akkora, mint egy kisebb medve –, még mókásnak is tűnhetett volna, ha nem sajnálom meg őt azért, amit kapni fog.

– Hol a tükröm? – Rosalie halk, szinte síri hangon szólalt meg, amitől borsózni kezdett a hátam.

– A szekrény alján lévő dobozban – felelte gyorsan Emmett. Rosalie feltépte a szekrényajtót, leguggolt, és felnyitotta a dobozkát. Egy pillanatig mozdulatlanul bámult az elveszettnek hitt tárgyra, majd olyan lassan állt fel, ami egy vámpírra egyáltalán nem volt jellemző. Mikor felénk fordult, a száját összepréselte, és a szemében újfajta düh lángolt.

– Rose, azt hiszem, bocsánatot kéne kérned Isabellától… – szólalt meg halk, nyugodt hangon Esme. Rosalie teste megfeszült. Most, hogy kiderült az igazság, és tudtam, hogy mindenki hisz nekem, elszállt belőlem a feszültség, tiszta fejjel is végig tudtam gondolni a helyzetet. Ha az én karkötőm tűnt volna el, amit még anyutól kaptam a tizenhatodik születésnapomra, valószínűleg én sem tudtam volna tiszta fejjel gondolkozni. Halkan felsóhajtottam.

Rosalie közelebb lépett hozzám, és rám nézett.

– Én… – kezdett bele, de felemeltem a kezemet.

– Nem, erre semmi szükség! – tiltakoztam. – A lényeg, hogy meglett. Tudom, hogy sajnálod – Rosalie szemében döbbenet tükröződött. Egy pillanatig még engem nézett, aztán bólintott – mintha megköszönte volna, hogy nem kellett kimondania a kínos bocsánatkérő szót. – Na, gyerünk emberek – vagyis vámpírok, az élet megy tovább… – csaptam össze a kezeimet, és elindultam az ajtó felé. Jasper, Esme és Alice egy másodpercig még tétován néztek rám, majd követtek.

– Jasper, nincs kedved egy kicsit… – hallottam meg Emmett segélykérő hangját a hátunk mögül. Önkéntelenül is felkuncogtam, mikor Rosalie megszólalt.

– Emmett Cullen, te nem mész sehová! – Együtt érző arcot vágva visszapillantottam Emmettre, aki nagyot sóhajtva elhúzta a száját, majd intett nekem, és a hátunk mögött becsukta az ajtót.

– Szegény Emmett… – sóhajtottam, mire Alice mellettem felnevetett. – Mi az?

– Szerintem, megéri neki… Tudod, veszekedés után édes a kibékülés… – vigyorgott rám. Muszáj volt abban a pillanatban leszednem egy hajszálat a pulóveremről – és mivel ez egy nagyon bonyolult művelet volt, teljesen bele kellett merülnöm. Közben Esme az öcsémmel eltűnt a hálószobájuk ajtaja mögött.

– Na jó, én megyek… Leváltom Edwardot – Alice lábujjhegyre emelkedett, egy csókot nyomott Jasper szájára, majd leszökdécselt a lépcsőn.

Jasper még mindig hallgatagon ballagott mellettem. Szinte éreztem a belőle áradó feszültséget – annak ellenére, hogy az ő képessége volt kettőnk közül ezek megérzése. A lépcső alján megtorpantam – ha ő torpant volna meg előttem, én biztosan belefutok, de ő rögtön lefékezett előttem –, és felé fordultam.

– Mi a baj? – kérdeztem.

– Nem kellett volna hagynom, hogy Rosalie így bánjon veled – hajtotta le a fejét. Egy bűnbánó kiskutyusra emlékeztetett. – Bocsánat…

– Ugyan – legyintettem. – A testvéred. Érthető, hogy nem akartál nagyobb összetűzést vele. A lényeg, hogy minden kiderült. Különben is azonnal leszedted rólam, és nem hagytad, hogy megint nekem essen – mosolyogtam fel rá. Az arca csak még bűnbánóbb lett – nem értettem, hogy miért. Rá akartam kérdezni, de kinyílt az ajtó, és Edward lépett be a házba.

Ahogy megpillantottam, láttam rajta, hogy valami idegesíti. Aztán rám nézett és a szemei elkerekedtek.

– Mi a fene történt veled? – lépett elém azonnal, és az ujjai a nyakamra siklottak. Megremegtem, és a légzésem azonnal kapkodóvá vált.

– Tessék? – kérdeztem teljesen elkábulva. Edward idegesen nézett Jasperre, aki elfordította a tekintetét a föld felé.

– Veled még számolok! – mordult fel Edward. – Csak előbb elintézem Rosalie-t! – mire észbe kaptam, Edward már eltűnt az emeleten.

– Rosalie-t… – motyogtam magam elé, aztán az agyam kitisztult. – Ne! – sikkantottam fel, és már rohantam is Edward után.

Mikor befordultam a folyosón, hatalmas csattanást hallottam. Begyorsítottam. A kép, ami elém tárult a küszöbön állva, elég ijesztő volt. Rosalie és Emmett szemben Edwarddal. A mellettük lévő hatalmas ágy darabokra volt törve. Nem akartam megtudni, hogyan jutott erre a sorsra, de azt tudtam, hogy le kell állítanom őket, még mielőtt valami fontosabb is megsérülne – és itt nem a bútorokra gondoltam.

– Elég volt! – kiabáltam, de a morgás és vicsorgás nem maradt abba, sőt, mintha erősödött volna. Nem gondolkoztam, egyszerűen csak ösztönösen közéjük vetettem magam. Széttárt kezekkel megálltam Edwardnak háttal, és szorosan behunytam a szemeimet, várva, hogy valahonnan jön majd a fájdalom. Ha lett volna időm végiggondolni az egészet, valószínűleg rádöbbentem volna, hogy nem túl jó ötlet dühöngő vámpírok között élő falat játszani, hiszen, ha nem is akarnak bántani, akkor is bajom eshet, de jelen pillanatban egyáltalán nem gondolkoztam.

Aztán az események túl gyorsak lettek ahhoz, hogy biztosan tudjam, mi is történik. Éreztem, ahogy valaki megragad, és megperdít a tengelyem körül, aztán egy hideg kőlap simult a hátamhoz. Hallottam egy fülrepesztő csattanást, és éreztem, hogy a kőlap a hátam mögött megrezeg.

A következő, amit hallottam az a csend volt. Mintha mindenki még a lélegzetét is visszafojtotta volna a szobában. Kinyitottam a szemem, Jasper előttem állt, és rettegő tekintettel nézett rám. Zavartan pislogtam rá. Óvatosan kinyújtotta a kezét – azt hittem, hogy meg akar érinteni. Ehelyett a hátam mögött álló kőlap felé nyúlt – aminek, most jöttem rá, hogy karjai vannak, melyek a derekam köré fonódnak szorosan.

– Edward… – Jasper hangja nagyon halk volt, alig hallottam meg. – Ereszd el őt! – Pár pillanatig semmi sem történt, aztán éreztem, ahogy elönt a nyugalom érzése. – Nem fogja bántani senki, most már elengedheted… – Éreztem, ahogy a hátam mögött a kőlap – vagyis Edward – lassan megmozdul, és enged a derekam körüli szorításon.

– Jól… van? – kérdezte szinte suttogva. Jasper rám nézett újra, aztán biccentett. A karok végleg elengedtek, és hallottam, ahogy mindenki fellélegzik a szobában.

– Annyira szörnyen sajnálom! – sietett mellém Emmett. – Esküszöm, hogy nem téged akartalak megütni! Csak Edwardnak akartam odasózni…

– Semmi baj – motyogtam kissé falfehéren. Emmett arcán szörnyű bűntudat tükröződött – ahogy végignéztem az izmain megremegtem egy pillanatra. Valószínűleg egy csapással el tudna intézni…

– Jól vagy? Nem esett… – nyújtotta ki felém a kezét, de egy másik fehér kéz hangos csattanással arrébb lökte azt.

– Ne nyúlj hozzá! – sziszegte Edward. Megragadta a karomat, és az ajtó felé húzott. – Ha még egyszer valamelyikőtök, akár csak egy ujjal is hozzányúl, annak vége! – fenyegetőzött. A következő pillanatban már csak arra eszméltem, hogy Edward egy mozdulattal felhúz a hátára. Ahogy kiértünk a szabadba, már csak arra tudtam koncentrálni, hogy a karjaimat szorosan a nyaka köré fonjam, nehogy leszédüljek róla.

Az arcomba csapódó friss levegő egy kicsit kitisztította a fejemet. Csak most jutott el a tudatomig, hogy az előbb majdnem megölettem magam. Mi a fenét képzeltem? Ha Edward nem reagál olyan gyorsan, és nem véd meg engem. Vajon fájt neki? Emmett olyan nagy és erős – ha engem vágott volna hátba, valószínűleg, ketté tört volna a gerincem. A bal kezem önkéntelenül lejjebb csúszott, és végigsimítottam Edward hátán. Az izmai megfeszültek.

Hirtelen megállt, és leemelt a hátáról. Tett két lépést az egyik fa felé, aztán megfordult. A vonásai arról árulkodtak, hogy még mindig dühös.

– Mi a fenét képzeltél? – csattant fel hirtelen, én pedig lehajtottam a fejemet. – Beugrassz három vitatkozó vámpír közé? Teljesen elment az eszed?

– Sajnálom… – motyogtam. – Én csak meg akartalak védeni.

– Megvédeni? – Edward hangja hitetlenkedve csengett. – Hogyan? Úgy, hogy megöleted magad?

– Mondtam már, hogy sajnálom… Nem gondolkoztam… – haraptam be a számat.

– Nem, nem gondolkoztál – rázta meg a fejét, és elkezdett fel-alá mászkálni. Az arca feldúlt volt, és nekem fogalmam sem volt, hogyan nyugtassam le. – Megint ugyanaz történik… A testvéreimtől kell megvédjelek – sóhajtva beletúrt a hajába. Fogalmam sem volt, miről beszél. – Ez nem fog menni… Így nem működhet… Amint vége, megint meg kell tennem. – Próbáltam felfogni, hogy mit is akar ezzel mondani, de azt hiszem, nem hozzám beszélt valójában, hanem inkább magát próbálta meggyőzni valamiről.

– Edward… – léptem közelebb hozzá, hogy felhívjam magamra a figyelmét. Megtorpant és rám nézett. Aztán kinyújtotta a kezét, és újra megérintette a nyakamat. Elakadt a lélegzetem, és a szívverésem felgyorsult.

– Fáj? – kérdezte a homlokát ráncolva.

– Micsoda? – nyögtem ki a kérdést egy kis fáziskéséssel, miközben azon igyekeztem, hogy a lábaim ne mondják fel a szolgálatot.

– A nyakad. – Értetlenül néztem rá. – Véraláfutásos. Tisztán kivehetők rajta Rosalie ujjnyomai – torzult el az arca a haragtól.

– Nem fáj. Észre sem vettem, hogy nyoma maradt – feleltem, csodálkozva magamon, hogy össze tudtam hozni egy ilyen hosszú, értelmes mondatot.

– Sajnálom. – Edward ujja és tekintete végigcsúszott a nyakamon, a főütőér mentén. Próbáltam elfojtani a nyögést, ami el akarta hagyni a számat. Valamit tennem kellett, mert tudtam, ha Edward még egy pillanatig így néz rám, akkor teljesen elvesztem az uralmat önmagam fölött. A lábaim előre akartak lépni, az ajkaim pedig arra vágytak, hogy rátapadhassanak Edward tökéletes, jéghideg szájára. A vágyaim teljesítése helyett hátraléptem egyet. Az arca megfeszült, majd visszahúzta a kezét.

– Nem a te hibád. Csak egy kis… félreértés történt… – hajtottam le a fejem, és mélyen a tüdőmbe szívtam a friss levegőt.

– Félreértés… A félreértésekbe nem szoktak az emberek belehalni – húzta el a száját.

– Én sem haltam bele. Jasper azonnal leszedte rólam Rosalie-t, és nem hagyta, hogy bántson – magyaráztam, hátha alábbhagy a lelkiismeret-furdalása.

– Jasper… – morogta Edward. – Azt hiszem, a vele való leszámolást akkorra kell halasztanom, amikor te nem vagy a közelben.

– Szó sem lehet semmiféle leszámolásról! – tiltakoztam. – Megígérted!

– Nem, én azt ígértem meg, hogy nem bántom azért, amiért rajtad próbálgatta a képességét. Arra nem tettem ígéretet, hogy nem tekerem ki a nyakát a kis beszélgetésetek miatt – próbált meg Edward kibújni a parancsom alól. Gyorsan az órámra pillantottam, aztán elvigyorodtam. – Mi az?

– Túl korai volt ezt elmondanod… Még van pontosan negyed órám hátra, amíg parancsolhatok neked – nyújtottam az orra elé a karomat.

– Nem mered… – hördült fel Edward, miközben ellenőrizte az órám számlapját.

– Megparancsolom, hogy miattam soha többé ne bántsd egyik testvéredet sem! – mondtam ki, mire a kezei ökölbe szorultak.

– Rendben – morogta. – Van még valami megalázó parancsod, mielőtt még lejárna az időd? Használd ki jól… – nézett rám izzó szemekkel. Egy pillanatra majdnem megtörtem, és egy hajszálon múlt, hogy kicsússzon egy olyan parancs a számon, amit később ő és én is megbánnánk. Aztán elfordítottam a fejem. Megpróbáltam józanul végiggondolni a lehetőségeket, és rájöttem, mit is szeretnék még – ami természetesen, nem jár semmiféle következménnyel.

– Igen, van még egy parancsom, kérésem, vagy nevezzük bárminek is…

– Érdeklődve várom – felelte sértődött arcot vágva.

– Fussunk – kértem. – Megígérted, hogy viszel egy pár kört… Menjünk most, kérlek!

– Biztos, hogy ezt szeretnéd? – nézett rám megenyhülten.

– Igen – bólintottam.

Közelebb lépett hozzám, és felhúzott a hátára.

– Kapaszkodj, nehogy elhagyjalak útközben – vigyorgott rám félig hátrafordulva. Karjaim átölelték őt, államat a nyakába fúrtam – ha már nem kívánhattam azt, amire a legjobban vágytam, legalább a lehető legközelebb akartam lenni hozzá.

A fák között süvítve élvezettel szívtam be az erdő és Edward édes illatát.

12. fejezet

Átlagos napok

Életemben most először sajnáltam, hogy beesteledett. Mikor Edward lefékezett velem a ház előtt, azt kívántam, bárcsak örökké tartott volna a délután. Mindig is szerettem a sebességet, de ez a fajta gyorsaság mindenen túltett. Főleg a biztonságérzet miatt. Egy motoron vagy autóban ülve azért bennem volt a félsz, hogy valami elromolhat vagy emberi hiba történhet, de Edward mellett – vagyis mögött – tökéletes biztonságban éreztem magam. Tudtam, hogy nem fog hibázni, és hogy nem történhet semmi olyan, amitől bajom eshetne. Így pedig csak és kizárólag az élvezetre koncentrálhattam. A szélre, az elsuhanó tájra, az illatokra, Edward közelségére. Főleg ez az utolsó volt a legerősebb érzet.

A ház felé tartva már éreztem, hogy Edward egyre feszültebb, de csak akkor fogtam fel, mennyire, mikor leszálltam a hátáról, és megláttam az arcát. A száját összepréselte és mélyeket lélegzett.

Megállt a tornácon egy pillanatra, keze a kilincsen nyugodott, de nem nyomta le azt.

– Valami baj van? – kérdeztem tőle, miközben beletúrtam a hajamba, hogy a széltől összekuszálódott tincseket megigazítsam egy kicsit.

– Próbálok elég önuralmat összeszedni, hogy betartsam a parancsodat – nézett rám komolyan.

– Menni fog – mosolyogtam rá. – Tudom, hogy szereted a testvéreidet.

– Nem is azzal van a gond… – sóhajtott fel, aztán végül kitárta az ajtót. Mint mindig, most is udvarias volt, és előre engedett.

Carlisle már hazaérkezett a kórházból, és Alice-t leváltotta Rosalie és Emmett. Volt egy olyan gyanúm, hogy mindketten szégyenkeznek a viselkedésük miatt, és jobbnak látják egy ideig távol tartani magukat Edwardtól – egyetértettem velük a délután történtek tükrében.

Esme sietett elénk, mikor megérkeztünk – az arca aggodalmas volt, és csak azután nyugodott meg, miután látta, hogy Edward és én is épségben vagyunk – azt hiszem, Edward esetében inkább a lelki épség miatt aggódott.

Az ebédlőbe lépve láttam, hogy Carlisle arca is elkomorul, ahogy rám néz. Felállt a székről, amin eddig ült, és odalépett hozzám. Az ő ujjai is végigtapogatták a nyakamat, de az érintése inkább orvosi célzatú volt, és teljesen más érzéseket váltott ki belőlem, mint Edwardé.

– Sajnálom. Már beszéltem Rosalie-val és biztosíthatlak róla, hogy többet ilyesmi nem fog előfordulni! – nézett rám komolyan.

– Tudom – feleltem. – De nem az ő hibája volt. Érthető, hogy hirtelen felkapta a vizet… – próbáltam mentegetni. Tényleg értettem, hogy miért lett annyira ideges, éppen ezért nem tudtam rá igazán haragudni. A régi életének és családjának egyik emléke tűnt el. Ha a helyében lettem volna, én sem tudtam volna higgadtan gondolkozni.

Edward mérgesen horkantott fel, és mintha valami olyasmit motyogott volna, hogy „Hihetetlen vagy…”.

– Köszönöm, hogy ilyen elnéző vagy – mosolyodott el Carlisle, majd kihúzott nekem egy széket az asztal mellől.

– Biztosan éhes vagy már… Hozok neked valamit! – simított végig Esme a hajamon, majd eltűnt a konyha felé vezető folyosón. Igaza volt, tényleg majd éhen haltam. Most kezdtem csak rájönni arra, Alice miért figyelt oda arra, hogy egyek, amíg beteg voltam. Itt, ahol csak vámpírokkal voltam körülvéve – akik sosem esznek –, hajlamos voltam én is teljesen elfelejteni, hogy ennem kéne, egészen addig, amíg valaki nem említette ezt, vagy nem kezdett hangos korgással követelőzni a gyomrom.

– Nos… – kezdte Carlisle. – Alice és Rosalie körülnéztek Port Angelesben. A vámpír nem tartózkodik a város területén, de követték a nyomait, és nagy a valószínűsége, hogy a Vancouver-szigeten időzik, és csak akkor jön át, ha áldozatot keres.

– De eddig csak két áldozat volt nem? Ilyen ritkán eszik? – szólt közbe Edward.

– Ti sem vadásztok minden nap… – pillantottam fel most első alkalommal, hogy megkezdtük a beszélgetést. Megfigyeltem már, hogy Cullenék jó ideig kibírják vadászat nélkül.

– A nomádok mások. Ők nem fogják vissza magukat. Esznek, amikor kedvük és lehetőségük van rá – magyarázta Edward.

– Enni valószínűleg a szigeten eszik – válaszolta meg Carlisle Edward kérdését, miután megkaptam a magyarázatomat. – Van ott pár erdős rész, ahol zavartalanul vadászhat. Port Angelesbe más áldozatokért jár át – Carlisle rám pillantott egy másodpercig, és tudtam, hogy a városban csak hozzám hasonló lányokat keres, akiken kiélheti a szadizmusát, amíg engem el nem kap. Próbáltam megzabolázni a borzongást, ami elindult a gerincem aljából.

Edward elgondolkozva nézett Carlisle-ra.

– Igen, azt hiszem, érdemes lenne megpróbálni – szólalt meg hirtelen. Beletelt pár pillanatba, míg rájöttem, hogy Carlisle gondolataira felelt. Bosszúsan ráncoltam össze az orromat, mire Carlisle elmosolyodott.

– Azt hiszem, Isabella tudni szeretné, mire gondolunk…

– Carlisle úgy gondolja, hogy ha kérünk egy kis segítséget, akkor figyelni tudjuk a parton azokat a helyeket, ahol átjöhet Port Angelesbe a szigetről, és ha szerencsénk van, el tudjuk kapni, mielőtt újra bántana valakit… – magyarázta Edward. – Van néhány ismerősünk, akik valószínűleg segítenének ebben.

– Ismerősök? – vontam fel a szemöldököm kérdőn. – Mármint vámpírok? – Edward bólintott.

– Jól van fiúk, most már hagyjátok, hadd egyen – jelent meg az ajtóban Esme egy tányérral a kezében. – Remélem, szereted… – mosolygott rám, miközben elém tette az ételt. Igazából, ha paradicsomszószos sült halat tett volna elém – ami a legundorítóbb étel, amit valaha ennem kellett –, akkor is megettem volna, csak hogy ne sértsem meg. De szerencsére, nem azt kaptam, hanem hamburgert, salátát és sült krumplit. Megköszöntem, és azonnal beleharaptam a hamburgerbe.

Esme megvárta, amíg az első falatot lenyelem, hogy biztos legyen benne, ehető, amit készített, aztán megfogta Carlisle kezét, és maga után húzta az emeletre. Edward egy ideig engem nézett, majd idegesen összefonta a kezeit az asztalon.

– Futás közben gondolkoztam… – szólalt meg végül. A falat megállt a számban – rossz érzésem támadt.

– Miről? – kérdeztem meg, miután nagy nehezen lenyeltem az ételt.

– Nem kell félned tőlem – jelentette ki komoly arccal, én pedig örültem, hogy már nincs a számban semmi, mert tátva maradt.

– Már miért félnék? – nyögtem ki pár másodpercnyi csend után, ami alatt megpróbáltam rájönni, hogy mik lehetnének az okok – de egy sem jutott az eszembe.

– Tudom, hogy Jasper miket mondott… – sütötte le a szemét. Zavartan emeltem fel egy sült krumplit, csak hogy aztán piszkálni kezdjem vele a salátát.

– Nem mondott semmi olyat, ami miatt félnék tőled – vontam meg a vállam úgy, mintha teljesen hidegen hagyna a téma, de a szívem ezerrel vert.

– Nem tudsz jól hazudni… – mosolyodott el keserűen Edward.

– Nem is hazudok! – csattantam fel. Halkan felkuncogott. Morcosan haraptam le egy újabb falatot a hamburgerből, mintha szerencsétlen zsemle dühített volna fel.

– Azt mondta, úgy tekintek rád, mintha a tulajdonom lennél… – A hangja rekedtes volt. – És azt is láttam, hogyan reagáltál erre – nézett fel rám. A szemeiből szomorúság áradt. – Tudnod kell, hogy ez ösztönös nálam. Nem akarlak birtokolni téged. Csak… Szeretlek a közelemben tudni, mert akkor biztonságban vagy. Nem tudom, miért, de… úgy érzem, hogy meg kell védjelek mindentől – a hangja fojtott volt az érzelmektől, én pedig éreztem, hogy a mellkasom egyre gyorsabban emelkedik légzés közben.

– Azt is mondta, hogy féltékeny vagy… – a hangom olyan halk volt, mintha suttogtam volna – de Edward a vámpírhallásával nagyon is jól hallotta, amit mondtam. Egy pillanatra lehunyta a szemét, aztán újra rám nézett.

– Jasper miatt csak szenvedni fogsz. Ő Alice-t szereti – felelte.

– De… én… nem… vagyok… szerelmes… Jasperbe! – nyomtam meg minden szót, hogy végre Edward is felfogja. – Örülök, hogy Alice-t szereti, és remélem, hogy ez örökre így is marad – mondtam határozottan, de Edward mégis kétkedve nézett rám. Kezdtem volna dühbe gurulni, mikor az emeletről hangos, magasan csilingelő kacagás hallatszott le. Érdeklődve fordultam a lépcső felé, amelyről Alice jött le még mindig hasát fogva a nevetéstől. Jasper mögötte haladt, az arca zavart volt. Mikor észrevettek az asztalnál, Jasper lehajtotta a fejét, Alice száját pedig még szívből jövőbb kacaj hagyta el.

– Mi ilyen vicces? – kérdeztem a széken fészkelődve, és automatikusan megtöröltem a számat, hátha egy odaragadt kajadarab okozta a még nagyobb derültséget.

– A férfiak… – nyögte ki Alice nevetve. – Annyira… vakok…

Fogalmam sem volt, hogy miről beszél, de tökéletesen egyetértettem vele. Kezdett elegem lenni abból, hogy Jasper és Edward sem hisznek nekem. Nem is értettem, Jasper miért nem érzi, hogy Edward az, akibe szerelmes vagyok – nem mintha azt akarnám, hogy rájöjjön. Igaz, ha csak az érzéseket képes érzékelni, nem pedig azt, hogy ki felé irányulnak, akkor érthető, hogy még nem jött rá. Végül is, a kétszázas pulzust, pirulást és kábulást Jasper közelében is simán tudom produkálni, csak más okok miatt, mint Edward esetében. De… akkor is! Hát nem nyilvánvaló, hogy mit érzek? Mindig azt hittem, hogy nyitott könyv vagyok mindenki számára – lehet, hogy tévedtem. Vagy csak a vámpírok ennyire értetlenek…

– Na gyere, én vak érzőm… – ragadta kézen Alice Jaspert. – Hadd beszélgessenek – kacsintott a hátam mögött Edwardra. Meglepetten fordultam hátra. Edward a homlokát ráncolva meredt arra a pontra, ahol az előbb még Alice állt.

– Mi volt ez az egész? – kérdeztem tőle.

– Nem tudom… – rázta meg a fejét Edward.

– Ugyan már! Tudom, hogy olvastál a gondolataikban! – húzódtam közelebb a székkel.

– Alice szerint butaság, amit Jasper mondott neki, és másik elmélete van – kaptam a nagyon homályos választ.

– Mármint, mivel kapcsolatban? – kíváncsiskodtam tovább. Edward felpattant.

– Ezt… előbb át kell gondolnom – mondta inkább saját magának, majd kisietett az ebédlőből. Döbbenten bámultam utána.

Gyorsan megettem a maradék ételt, majd fogtam a tányért, és kivittem a konyhába. Fél perc alatt elmostam – miközben azon gondolkoztam, hogy vámpírok mellett milyen egyszerű a házi munka. Ezután egy hosszabb fürdőt vettem, ami igazán jól esett és ellazított, majd visszamentem Jasper szobájába.

Tétován pillantottam végig a polcokon lévő könyveken, végül levettem egy fejlődés-lélektani tanulmánykötetet, és elhelyezkedtem az ágyon. Mindig is érdekelt a pszichológia… Jó pár órát olvasgattam, és észre sem vettem, hogy mikor csukódtak le a szemeim.

A következő pár nap unalmasan telt. A nappalokat általában olvasgatással vagy tévénézéssel töltöttem, éjszaka pedig nyugtalanul forgolódtam, aztán mikor sikerült elaludnom végül, vagy rémálmok gyötörtek, vagy sikamlós álmok Edwarddal a főszerepben – egyiknek sem örültem. Reggelente pedig olyan voltam, mint egy zombi.

Negyedik este – vagyis inkább éjszaka, mivel hajnali kettőig forgolódtam, hátha el tudok aludni –, megkerestem Esmét, és visszakértem tőle az öcsémet. Arra gondoltam, hátha a közelsége megnyugtat, és különben is olyan kevés időt töltöttem mostanában vele, hogy már szörnyen hiányzott. Esme, vonakodva bár, de egy gyors pelenkázás után áthozta Edwardot Jasper szobájához.

Magam mellett a takaróból kialakítottam egy kis vackot neki, hogy biztonságban legyen, aztán mellé bújtam és lehunytam a szemeimet. Sokkal nyugodtabban aludtam úgy, hogy az ágynemű barackillata mellett az öcsém bőrének az illatát is magamba szívhattam.

Másnap reggel – vagyis inkább dél körül már, sokkal vidámabban ébredtem, mint előző nap. Álomtalan álmot aludtam, így Edward édesen gyötrő álomképe sem zaklatott fel, és a testvérem közelségétől, ahogy kinyitottam a szemeimet, sokkal boldogabbnak éreztem magam.

– Hát, szia! Jó reggelt, pöttöm! – puszilgattam meg, miközben a kezével csapkodott, és olyan édesen kacagott, hogy attól lehetetlen volt nem vigyorogni. Gyorsan tisztába tettem, aztán felkaptam, és elindultam vele a konyha felé – közben brümmögtem, mintha valami repülő lennék, és forogtam vele néhányat.

– Szép reggelt! – suhantam el Edward és Carlisle mellett, akik épp akkor léptek ki Carlisle dolgozószobájából.

A lépcsőkön lelassítottam – nem akartam legurulni róluk, főleg nem az öcsémmel a karomban. A konyhában gyorsan melegítettem egy kis vizet, elkészítettem a tápszert, aztán Edward apró szájához helyeztem a cumisüveget. Amíg evett, azon gondolkoztam, hogy mit csinálhatnék a mai napon. Annyira tele voltam tettvággyal, hogy akár az egész Cullen-házat is kitakarítottam volna, ha nincs más lehetőségem. Viszont, tudtam, hogy kihez kell fordulnom, hogy ne a takarítás legyen az egyetlen választásom.

Amint Edward végzett az evéssel, Alice szobája felé indultam.

– Most pedig megkérdezzük Alice nénit, nincs-e valami ötlete, hogy mivel töltsük el a mai napot… – magyaráztam Edwardnak.

Felemeltem a kezemet, hogy kopogjak, de máris nyílt az ajtó, és egy vigyorgó Alice-szel találtam magam szemközt.

– Tudom, mi lesz a mai program – közölte velem, én pedig felkuncogtam. Alice és az ő szuper hallása – még kívánnom sem kellett, és már meg is kaptam, amit akartam. Legalább is, azt hittem…

– Szia, Jasper! – köszöntem, mikor Alice arrébb állt az ajtóból.

– Szia! – mosolygott rám halványan Jasper.

– Nos, Jaspernek most mennie kell… – csapta össze a kezeit Alice. Felhúzta az említettet a kanapéról, aztán a füléhez hajolt, és belesúgott valamit. Jasper összehúzta a szemöldökét.

– Biztos vagy benne? – kérdezte. Alice elégedett mosollyal az arcán bólintott. – Edward most már tényleg meg fog ölni engem… – sóhajtott fel Jasper, aztán egy csókot nyomott Alice szájára.

– Azt úgysem hagyom – felelte Alice, aztán kilökdöste Jaspert az ajtón, és becsukta utána.

Kicsit feszengve néztem körül az szobában, amiben ott járt rémálmaim tárgya. Szerencsére, az ágyat már kivitték valahová, így legalább azt nem kellett már látnom. Magamhoz öleltem a testvéremet, hogy egy kicsit megnyugodjak.

– És, mit fogunk csinálni? – kérdeztem gyorsan, hogy eltereljem a figyelmemet.

– Először is, letesszük ide Edwardot – vette ki a kezemből az öcsémet Alice, és a kanapén lévő párnák közé fektette. – Másodszor, hívjuk Rosalie-t, hogy segítsen – folytatta, mire a szemeim tágra nyíltak.

– Nem hiszem, hogy ez jó ötlet… Mármint, Rosalie nem igazán bír engem… – toporogtam idegesen. Már láttam is előre a helyzetet, ahogyan zavart csöndben hallgatunk, mert egyikünk sem tudja, hogy mit mondjon a másiknak. Csak egy szó jutott eszembe erről: kínos. Márpedig, elég rosszul viseltem a kínos helyzeteket lelkileg és idegileg.

– Nyugi, nem lesz itt gond – felelte Alice túl lelkesen, és már nyitotta is az ajtót, hogy kiszóljon rajta Rosalie-nak. Alig két másodperc telt el csak, mire Rosalie megjelent az ajtóban. Megint sugdolózás következett, én pedig kezdtem úgy érezni, hogy talán, mégis inkább takarítanom kellett volna ma.

Összerezzentem, mikor Rosalie belépett a szobába, és körbejárt engem. Olyan volt, mint mikor egy ragadozó megszemléli az áldozatát. Próbáltam nyugodtnak látszani, de nem igazán volt ínyemre ez az érzés.

– Oké, csináljuk! – bólintott végül Alice felé. – Előkészülök, addig fürödjön le, utána megmossuk a haját! – adta ki az utasításokat, majd a kanapéhoz sétált, felvette Edwardot a karjaiba, és eltűnt.

– Gyerünk! – ragadott meg Alice, és a fürdőszoba felé húzott.

– Tegnap mostam már hajat… – érintettem meg az egyik tincsemet, és az orromhoz húztam – még mindig barack illata volt.

– Nem baj, ma megint fogsz! – jelentette ki ellentmondást nem tűrően Alice. – Igyekezzünk, mert Rosalie dühös lesz, ha sokat kell várnia – vigyorgott rám, és belökött az ajtón. A kezembe nyomott egy orchidea illatú tusfürdőt, aztán közölte velem, hogy van tizenöt percem, hogy lezuhanyozzak, utána visszajön.

Tartottam tőle, hogy nagyon komolyan veszi azt a tizenöt percet, így gyorsan lerángattam magamról a ruháimat, megnyitottam a vizet, és beálltam alá. Végigdörzsöltem a testem a tusfürdős mosdószivaccsal kétszer is – vámpírok között jó, ha extrán higiénikus az ember –, aztán kiléptem a zuhanyzókabinból, és bebugyoláltam magam egy hatalmas törölközőbe. Éppen időben, mert ahogy rögzítettem a melleimen a törölközőt, kopogtatás nélkül nyílt az ajtó, és besietett rajta Alice és Rosalie.

– Még nem öltöztem fel – pirultam el.

– Nem is kell. Majd később… – legyintett Alice, majd a kezében lévő széket a mosdó elé helyezte úgy, hogy a támlája háttal volt a mosdókagylónak. – Ülj le! – tétovázva néztem rájuk, de tudtam, hogy hiába ellenkeznék. Annyira már kiismertem Alice-t, hogy tudjam, ha egyszer valamit a fejébe vesz, akkor onnan kalapáccsal sem lehet kiütni azt. És valamiért, Rosalie is elég lelkesnek tűnt ahhoz, hogy végül úgy döntsek, inkább saját akaratomból foglalom el a helyem, mintsem hogy erővel ültessenek le.

Miután leültem a rózsaszín székre, Rosalie hirtelen mellém lépett. Összerezzentem, ő pedig gúnyosan elvigyorodott.

– Nyugi, most nem bántalak…

– Ez igazán megnyugtat – ráncoltam össze a homlokomat.

Óvatosan megfogta a nyakamat, amin még mindig ott voltak halványan az ujjnyomai, és hátra hajtotta a fejemet a mosdó fölé. Először nem volt túl kényelmes, mert a nyakam jóval a mosdó pereme fölé ért, de aztán Rosalie az egyik kezét a tarkóm alá tette, hogy biztos támaszt nyújtson. Hálásan rámosolyogtam, aztán lehunytam a szemem.

Élveztem, ahogy a kellemes hőmérsékletű víz átnedvesíti a hajamat, aztán megéreztem a méz és orchidea illatot a levegőben, ahogy Alice ujjai végigdörzsölték a samponnal a fejemet. Megnyugtató és kellemes érzés volt, ahogy a fejbőrömet masszírozta. Mikor végeztek, becsavartak egy törölközőbe, aztán némi dörzsölés után előkerült a hajszárító.

– Miért is csináljuk mindezt? – kérdeztem, miután a hajam száraz lett, és előkerültek a hajtűk és a fésű.

– Ó, csak szépségszalonosat játsszunk – nevetett fel Alice. Furcsa pillantást váltottak Rosalie-val, ami nem igazán nyugtatott meg. Eldöntöttem, hogy ha előveszik az ollót vagy a hajnyíró gépet, akkor sikoltozva kiszaladok, és menekült státuszt kérek Carlisle irodájában.

Szerencsére, erre nem került sor. Miután végeztek a hajammal – ami megjegyzem, jó sokáig tartott, vagy három órát vacakoltak a fejemmel –, átvezettek Rosalie szobájába. Meglepetten tapasztaltam, hogy egy új, még gyönyörűbb és hatalmasabb ágy áll ugyanott, ahol pár napja az előző romjait láttam még. Nem is hallottam, hogy felhozták…

Az ágyon már ott volt kiterítve egy fehér, szép szabású nadrág, és egy hozzá illő fehér – és eléggé kivágott – blúz, előtte pedig egy kényelmes és csinos fehér cipő. Kérni akartam fehérneműt is, de mire megszólalhattam volna, Alice kiszáguldott, majd vissza – mindezt alig pár másodperc alatt –, és a kezembe nyomott egy fehér, csipkés melltartó-bugyi összeállítást.

– Húsz perc… – mondta Alice, mielőtt Rosalie-val kimentek volna. Most már tényleg sietve rángattam magamra a ruhákat, mert tudtam, hogy a húsz perc, az húsz perc – félő, hogy utána félpucéran is képesek lennének lerángatni a többiek elé.

Rosalie kritikus szemekkel mért végig, miután visszajöttek, én pedig elvörösödtem, mint a paradicsom.

– Hát, legalább arcpirosítóra nincs szüksége… – pillantott hátra Alice-re, én pedig még inkább zavarba jöttem. Kirúzsoztak, és a szempilláimon néhányszor végighúzták a spirált, aztán Rosalie megint megszemlélt. – Kész… – sóhajtott fel. – Remélem, hogy ezzel egy kicsit törlesztettem a múltkoriakért – pillantott a nyakamra. Aztán felkapott egy kis kerek dobozkát az asztalról, és hozzám lépett. – Ezt még eltűntetem – gyorsan egy pamaccsal felvitt valami testszínű púdert a nyakamra, és mikor belenéztem a tükörbe, nyoma sem volt a már sárgulni kezdő foltoknak.

– Köszönöm – mosolyogtam rá. – És most már megtudom, hogy mit fogunk csinálni valójában?

– Kocsikázni megyünk – jelentette ki Alice.

– Hova? – húztam fel a szemöldököm. – Nem mehetek be a városba…

– Emiatt ne aggódj! A közelébe sem megyünk a városnak – vigyorodott el Alice. – Menj, kérlek, nézd meg, hogy a fiúk kész vannak-e… – pillantott Rosalie-ra, aki bólintott, és már el is hagyta a szobát.

Érdeklődve fürkésztem Alice arcát. Kicsit féltem tőle, hogy mit talált ki, de bennem volt az egészséges kíváncsiság is. Türelmetlenül toporogtam – vámpírok az istenért, miért pont akkor nem tudnak sietni egy kicsit, mikor izgatott vagyok… Jó tíz perc is eltelt, mire Rosalie visszatért, és valamit Alice fülébe súgott – arra gondoltam, elárulom nekik végre, hogy mások előtt nem illik sugdolózni, de aztán visszafogtam magam.

– Akkor már csak egy dolog van hátra… – húzott elő a zsebéből egy kendőt Alice, és meglóbálta előttem. – Fordulj meg!

– Ne már… – nyögtem fel. Alice morcosan nézett rám.

Nagyot sóhajtottam, majd engedelmesen hátat fordítottam neki.

13. fejezet

Mint a filmeken

Mindig utáltam a sötétet, főleg, ha még botorkálnom is kellett benne. Alice szerencsére, hamar rájött, hogy sokkal egyszerűbb és biztonságosabb, ha felkap, és karban levisz addig a bizonyos kocsiig. Beültetett az anyósülésre, aztán beszállt mellém. Az autó olyan halkan és simán indult, hogy szinte észre sem vettem, hogy már haladunk.

Aztán körülbelül két percre rá ugyanilyen halkan is állt meg.

– Lefulladtunk? – kérdeztem kissé morcosan. Jellemző, hogy akkor döglik be a kocsi, mikor már majd kilyukad az oldalam a kíváncsiságtól.

– Megérkeztünk – kuncogott fel Alice.

– Ne szórakozz velem! – nyúltam a szememet takaró kendő felé, de Alice elkapta a kezemet, mielőtt elérhettem volna.

– Hé, még nem veheted le! Hamarosan… Amint a fiúk megérkeznek… – felelte, majd mikor bólintottam, elengedett. Gondolkoztam azon, hogy megpróbálom hirtelen lekapni a szememről azt a vackot, de szinte biztos voltam benne, hogy Alice figyel engem, és gyorsabb lenne, mint én.

– Meddig kell még várnunk? – kérdeztem meg nyűgösen úgy körülbelül két percnyi csend után. Csodálkoztam, hogy Alice kibírja eddig szó nélkül – ő folyton csacsog.

Nem kaptam választ.

– Alice… – a hangom idegesről ijedtre váltott. Csend. – Alice… – a kezeim automatikusan indultak meg a kendő felé, és most senki sem fogta le a kezem. Amint újra szabad volt a szemem, pislogva próbáltam visszanyerni a látásomat. Először minden homályos volt, aztán oldalra fordultam, ahol Alice-nek kellett volna ülnie, és a meglepettségtől elkerekedtek a szemeim.

– Edward? Mi folyik itt? – gyanakvóan néztem körbe. Alice pár méterrel a kocsi előtt állt egy hatalmas, a fák közé kifeszített fehér vászon előtt. Valamit piszkált egy állványon, aztán rám kacsintott, integetett, és mint a villám, elrohant.

– Azt hiszem, ki kell tekernem Alice vékony kis nyakát… – felelte elgondolkozva Edward. Értetlenül néztem rá. Dühösen szusszantott egyet, aztán magyarázni kezdett. – Alice azt mondta, hogy kocsikázni jöttetek – ami miatt már eleve majdnem megöltem –, de rosszul lettél. Ide rohantunk, beültem az autóba, hogy megnézzem, mi bajod, ő pedig ránk zárta az ajtót – felelte, mintha ezzel mindent megmagyarázott volna.

– Akkor csak két kérdés… – emeltem fel a kezemet kinyújtva a mutató és a középső ujjamat. – Egy: miért nem nyitod ki az ajtót? A jó életbe, szupererőd van! – hajtottam le a középső ujjam. – Kettő: miért akarna minket Alice egy kocsiba bezárni? – csuktam le a másikat is, és válaszra várva néztem Edwardra.

– Egy: ez a kocsi egyedi gyártmány. Előbb rágom le a karom, minthogy kitépjem az ajtaját – felelte halálkomoly arccal Edward, én pedig majdnem elnevettem magam. Férfiak… – Kettő: azt hiszem, Alice össze akart hozni nekünk egy randevút – szegezte zavartan a tekintetét a vászonra Edward.

Azt hiszem, szerencse, hogy nem volt Edwardnál fényképezőgép, mert mókás arcot vághattam – ami nem örültem volna, ha az utókorra marad… A döbbenet, sokk és izgalom keveréke ült ki a vonásaimra, és jó pár pillanatig meg sem tudtam szólalni. Mikor végre összeszedtem magam, nyeltem egy nagyot, mert a torkom teljesen kiszáradt.

– Egy randevú? – kérdeztem halk hangon.

– Nem kell félned – préselte össze a száját Edward, miközben a vásznon peregni kezdett egy régi, fekete-fehér, romantikusnak tűnő film első pár képsora. –, ez valójában nem egy randi. Csak Alice fejecskéjében. Nem tudom, honnan a fenéből vette ezt az ostoba ötletet – hagyta el egy halk morgás a torkát.

– Ostoba ötlet… – motyogtam magam elé sértetten. Edward keze megszorította a kormányt. Valószínűleg idegesítette, hogy kénytelen velem maradni. – Hát persze… – a vászonra néztem, ahol egy férfi éppen virággal állt az általa imádott nő ablaka alatt, és valami vidám, szerelmes dalt énekelt, ami jelen pillanatban kifejezetten irritált. – És akkor most meddig fogunk itt ülni? – néztem Edwardra dühösen, mikor az ablakban lévő nő egy csókot dobott szívszerelmének.

– Gondolom, amíg véget nem ér a film – pillantott rám Edward, és ő is legalább olyan dühösnek tűnt, mint én – csak épp más okból. Ő szabadulni akart a kocsiból, engem pedig idegesített, hogy annyira nem szeret még csak velem sem lenni, hogy ennyire zavarja a társaságom. – Alice utána értünk jön. Vagy, ha van egy kis esze, küld valaki mást, hogy engedjen ki minket – villantak meg sötéten Edward szemei.

– Remélem, nem felejtetted el, hogy nem bánthatod a testvéreidet miattam… – figyelmeztettem. – Alice-t meg főleg nem!

– Miért pont Alice-t nem? – érdeklődött Edward, az arcán enyhült a feszültség.

– Mert igaz, hogy néha kicsit túl kotnyeles, de mindig jót akar. És mert a barátom – feleltem, aztán elpirultam – a hasam hangosan megkordult. Edward felkuncogott, én pedig gyilkos pillantást vetettem rá.

Aztán megmozdult, én pedig figyeltem, hogy mit csinál. Hátrafordult, és a hátsó ülés alól előhúzott egy fehér szatyrot.

– Mi az? – A hangom kíváncsian csengett.

– Alice soha semmilyen részletről nem felejtkezik meg. Ha a szimatom nem csal, pattogatott kukorica és kóla – emelt ki a szatyorból egy dobozt és egy üveget Edward, majd mindkettőt felém nyújtotta.

– Köszönöm – vettem át őket. A dobozt letettem magam mellé az ülésre, és megpróbáltam lecsavarni a kupakot a kóláról. Edward vigyorogva nézte, ahogy erőlködöm – aztán intett a kezével, hogy adjam oda neki. – Nem kell, köszönöm! Megy egyedül is! – makacskodtam, és nekifeszültem az üvegnek.

Jó egy percig semmi sem történt, azon kívül, hogy elpirultam és jócskán sérült az egóm – közben Edward alig bírta visszafojtani a kuncogását, szemeit a vászonra szegezte, de láttam, hogy a válla rázkódik. Aztán halk sziszegés hallatszott, és a hirtelen felbugyogó kóla úgy tört ki az üvegből, mint a láva egy tűzhányóból. Felsikkantottam, és próbáltam távolabb tartani magamtól az üveget.

– Mit csinálsz? – kapott a kezemhez Edward, és visszafelé tolta – én a ruhám további károsodását akartam megakadályozni, ő pedig a kocsi üléshuzatának a szétázását. Persze, ő győzött – fenébe a vámpírerővel!

– Ne már! A blúzom! – nyöszörögtem, miközben a kólaárvíz lassanként alábbhagyott.

Edward, miután megnyugodott, hogy az autójának semmi baja nem esett, nevetni kezdett. Először arra gondoltam, hogy fogom a maradék innivalót, és direkt ráborítom az ülésre, de aztán elvetettem ezt az ötletet – ha be vagy zárva egy szűk helyre egy vámpírral, ne tedd próbára a türelmét…

– Tudod… – szólalt meg még mindig kacarászva. –, …ha most igazi randin lennénk, azt hiszem, a legszerencsésebb pasinak érezhetném magam – pillantott az arcomra, aztán figyelmeztetően lejjebb pislantott.

– Hé… – Elvörösödve fontam a melleim elé a karomat – az sem érdekelt, hogy így a blúzom ujja is foltos lesz. Felsóhajtott.

– Várj… – Edward megfogta a pulóvere alját, és egy mozdulattal áthúzta a fején. – Tessék, vedd fel ezt! – nyújtotta felém, miközben elfordította a fejét, és kifelé bámult az ablakon. Hálásan vettem át tőle a felsőt, és ráhúztam a szétázott blúzomra. Megborzongtam – Edward keze pedig már nyúlt is a műszerfal felé, és egy gombnyomással bekapcsolta a fűtést.

A helyzettől kissé idegesen dőltem hátra, és próbáltam az arcszínemet visszaváltoztatni az eredeti tónusúra. Ösztönösen a kukoricás doboz után nyújtottam a kezem – a frusztrált helyzetekben segített, ha evéssel terelhettem el a figyelmemet –, de még mindig nem voltam teljesen magamnál a zavartól.

Sikerült szerencsésen meglöknöm a dobozt, ami megbillent. Felnyögve kaptam utána, de Edward keze gyorsabb volt – csak pár szem kukorica pottyant le. Aztán felnézett a szemembe, és hirtelen mindkettőnkből kitört a nevetés. Hihetetlen volt, hogy ennyire béna lehetek…

Előre görnyedtem a nevetéstől, és levegő után kapkodtam. Mikor végre lenyugodtam, és felnéztem Edwardra, a szemei csillogtak – a szívem dörömbölni kezdett. Mintha egy percre megállt volna az idő. Csak bámultam rá, miközben a szám kiszáradt, a bőröm pedig bizsergett – ő pedig viszonozta a pillantást.

Aztán hirtelen elfordította a fejét – fájdalmas ürességet éreztem.

– Alice rá fog kérdezni, hogy tetszett a film… Nézned kéne egy kicsit, hogy tudd, miről szól – mondta Edward.

Egy pillanatra lehunytam a szememet, aztán visszahajtottam a fejem az üléstámlára, és látszólag a vászonra koncentráltam. Valójában fogalmam sem volt róla, hogy milyen képek peregnek előttem. A szívem még mindig majd kiugrott a helyéből – közben pedig szégyelltem magam, amiért ennyire nem tudok uralkodni az érzéseimen és a vágyaimon. Edward biztosan egy hülye libának tart.

Körülbelül háromnegyed órát ültünk teljesen szótlanul egymás mellett. Ez alatt az idő alatt lenyugodtam és teljesen ellazultam. Visszanyeltem egy ásítást és próbáltam nyitva tartani a szemeimet. Odakint már majdnem teljesen besötétedett. Végül győzött az ólomsúly.

Nem aludtam el teljesen – félálomban voltam. A testem teljesen lenyugodott, de a tudatom még homályosan érzékelte a külvilágot. Hallottam, ahogy a filmben felhangzik egy újabb szerelmes dal, és éreztem a hűvös szellőt, ami végigsimogatta az arcomat. Aztán a simogatás lejjebb haladt az ajkaimra, majd valami kemény, mégis lágy hidegség vette át a helyét. Borzongás futott végig a gerincemen, ami teljesen magamhoz térített. A szívem megint vad ritmusba kezdett, az ajkaim szétnyíltak. Felemeltem a karom, hogy megérintsem Edwardot, de a kezeim csak a levegőt találták. A szemeim felpattantak. Edward a helyén ült, szemei mereven kifelé bámultak a vászonra. Annyira valóságosnak tűnt az előbb, hogy sírni tudtam volna a csalódottságtól. Percekig csak néztem rá, de ő nem fordult felém.

Alig vártam, hogy vége legyen már a filmnek, mert úgy éreztem megfulladok. Mindketten a vászon felé néztünk, de az én gondolataim teljesen máshol jártak. Vajon Edward észrevette azt a buta mozdulatot, amivel magamhoz akartam húzni? Sejti, hogy miről álmodhattam? Oldalra pislogtam, és láttam, hogy összeszorítja a száját, és ráncolja a homlokát – biztos voltam benne, hogy ő sem a történetre összpontosít, hanem gondolkozik valamiről.

Az utolsó fél óra kínszenvedés volt – legszívesebben sikítottam volna. Aztán végre leperegtek az utolsó kockák is, én pedig megkönnyebbülve lélegeztem fel. Vártam, hogy majd történik valami – Alice megjelenik, vagy Edward mond valamit –, de minden csendes volt.

Edward felé fordultam, de még mindig ugyanúgy ült mozdulatlanul – azt hiszem, még csak nem is lélegzett.

– Edward… – szólaltam meg halkan. Összerezzent, mint aki most ébredt fel egy nagyon mély álomból.

– Igen? – a hangja rekedt volt, és nem nézett felém.

– Vége a filmnek – feleltem. A vászonra pislogott, mintha csak most vette volna észre a tényt, amit az előbb közöltem.

– Vége…

Meg akartam kérdezni, hogy Alice miért nem jön már, vagy most mihez kezdünk, de nem mertem. Volt valami nagyon furcsa Edward viselkedésében, amit nem értettem. Ha belelátott volna a gondolataimba, és biztosan tudná, hogy miről álmodtam, akkor érthető lenne az elzárkózása, de nem tudja a képességét használni rajtam, hacsak… A szívdobogásom kihagyott egy pillanatra.

Én sosem beszéltem álmomban, de a nagyi és apu is hajlamos volt rá. A fél életemet odaadtam volna azért, hogy biztosan tudjam, nem most kezdtem-e el ezt a szörnyen kínos szokást, csak azért, hogy égessem magam… Istenem, mondd, hogy nem örököltem ezt, és nem most jött ki rajtam!

Összeszorult mellkassal próbáltam meg csendben maradni, miközben magamban könyörögtem Alice-nek, hogy jöjjön már. Edward közben többször is felmordult, és egyszer, mintha a keze megindult volna az ajtókilincs felé.

Csak alig negyed óráig tartott ez a film utáni szenvedés, mégis úgy éreztem, hogy már órák óta ülünk egymás mellett körülvéve ezzel az idegőrlő feszültséggel. Aztán végre kitárult a kocsiajtó, és friss levegő ömlött be a belső térbe.

– Nos, milyen volt a film? – hallottam meg Alice csacsogó hangját. De még mielőtt válaszolhattam volna, Edward kipattant az autóból. Féltem, hogy – a tiltásom ellenére – bántani akarja Alice-t, ezért amilyen gyorsan csak tudtam, átmásztam a vezetőülésre, aztán kikászálódtam én is a szabadba.

Mire szétnéztem, már csak Alice-t láttam. Lebiggyesztett ajakkal pislogott a fák közé, aztán rám nézett.

– Annyira sajnálom… – suttogta. Először le akartam szidni, amiért ilyen helyzetbe hozott, de a szemeiben lévő szomorúság miatt elfelejtettem minden felé irányuló dühömet. – Azt hittem, sikerülni fog.

Valamit mondani akartam, de mintha a légcsövem összeszorult volna. Hirtelen tört ki belőle a feszültség zokogás formájában, és mire magamhoz tértem, már Alice karjában voltam.

– Szörnyen sajnálom… – motyogta a fülembe, miközben a hátamat simogatta. Borzasztóan szégyelltem magam, amiért így elhagytam magam, de jól esett, hogy könnyek formájában megkönnyebbülhetek egy kicsit. És mivel Alice már úgyis valószínűleg mindent tudott az érzéseimről Edward iránt – különben, miért szervezte volna ezt a randinak szánt katasztrófát –, teljesen lényegtelen volt titkolóznom, vagy megjátszanom magam előtte. Lehunytam a szemeim, és csak élveztem, ahogy a keze a hajamat és a hátamat simogatja nyugtatóan.

– Nem a te hibád, hogy nem szeret… – feleltem elhaló hangon. – Te mindent megtettél – nevettem fel keserűen.

– Honnan veszed, hogy nem szeret? – tolt el magától annyira Alice, hogy az arcomba tudjon nézni. Zavartan emeltem fel a kezem, hogy letöröljem a könnyeimet.

– Nem elég az, hogy úgy rohant el, amint kinyílt a kocsiajtó, mintha üldöznék? – remegett meg az alsó ajkam a sírástól, így ráharaptam. Alice eltöprengve nézett megint a fák közé.

– De mi történt az autóban? – kérdezte Alice, miközben visszaterelt a kocsihoz, és beültetett az első ülésre úgy, hogy a lábam kint volt a szabadban.

– Bénáztam egy csomót… -hajtottam le a fejem. – Csináltam egy kisebb árvizet a kólából – mutattam a pulóverre, és vártam, hogy Alice nevetni kezd, de ehelyett együtt érző pillantást vetett rám. – Aztán majdnem kiborítottam a kukoricát is, aztán… – A vibráló pillantás emlékétől elpirultam.

– Aztán? – nógatott Alice a folytatásra.

– Én elkábultam tőle… – sütöttem le a szemeimet. Alice leguggolt elém, és gyengéden megérintette a kezemet. Annak ellenére, hogy hideg volt a bőre, az ujjaimat az övé köré fontam. – Utána teljesen bezárkózott – ugrottam át az álmom elmesélését. Nem hittem, hogy az fontos lehet, és kínos lett volna erről beszélnem. – Biztosan nem akar megbántani azzal, hogy elmondja, nem érez irántam semmit, és ezért nem is akart beszélni velem – teltek meg a szemeim megint könnyekkel.

– Én nem hinném, hogy ez a helyzet – rázta meg a fejét Alice. Elgondolkodva fürkészte az arcomat. – Nem tudom, mi történhetett, de érzem, hogy Edward kötődik hozzád. Szeret téged. Ez olyan nyilvánvaló. Ahogy az is nyilvánvaló volt, hogy te szereted őt.

– Tévedsz… – ráztam meg a fejem.

– Én sosem tévedek – ráncolta össze az orrát Alice, aztán sóhajtott egyet. – Ha engem kérdezel, Edward épp úgy gyötrődik, mint te.

– Már miért gyötrődne? Azon kívül, hogy órákat kellett eltöltenie velem egy kocsiba zárva, és nem tudott elmenekülni előlem… – próbáltam viccelődni, de a hangom keserű maradt, bármennyire is próbálkoztam.

– Képzeld csak bele magad az ő helyébe – kérte Alice. – Több, mint hatvan évig szerette a nagyanyádat, most pedig irántad érez ilyesmit…

Igaza volt Alice-nek. Ez bizarr volt… Valakit csak azért szeretni, mert hasonlít az előző szerelmünkre. Összeszorult a szívem attól, hogy Edward csak a hasonlóságok miatt szerethet, ha egyáltalán érez valamit irántam.

– Nem akarom, hogy azért legyen velem, mert hasonlítok a nagyira. Én nem vagyok ő – jelentettem ki. Alice idegesen szusszantott egyet.

– Honnan vetted ezt a hatalmas butaságot? Én nem erről beszéltem!

– Hanem, miről? – zavarodtam össze.

– Arról, hogy szeretett valakit és most mást szeret. Úgy érezheti, mintha elárulná azt az első szerelmet – magyarázta Alice.

– Ó! – nyögtem ki. Ez még sosem jutott eszembe… De íme, Alice mondott még egy okot a hosszú „Miért lehetetlen az Edward iránt érzett szerelmem?” listámra.

– Ezen kívül… Edward nagyon szenvedett, mikor elhagyta a nagymamádat, de… Azért tette, mert úgy hitte, mellette, egy vámpír mellett, nem lehetne boldog. Mindenek elé helyezte B… Bella boldogságát – mondta ki a nagymamám nevét Alice, és az arca megrándult a fájdalomtól. – És a helyzet most ugyanaz a szemében. Ember vagy, aki jobbat érdemel nála. Miért zavarna össze a saját érzéseivel, ha aztán úgyis el kell hagynia… – A gondolattól, hogy Edward elmegy, és többé nem látom, mintha a szívem kiszakadt volna a helyéből, és csak egy űr maradt volna a helyén. A szabad kezemet átfontam a hasam előtt, mintha átölelném saját magam.

– El fog menni… – suttogtam magam elé sokkosan. Alice az állam alá nyúlt, és megemelte a fejem.

– Nem feltétlenül.

– De hát, most mondtad, hogy semmi sem változott, és igazad van! – a hangom kissé hisztérikusan csengett.

– De igen, változott. Ahogy te is mondtad: Te nem Bella vagy!

– Nem értem… – ráztam meg a fejem, és egy újabb könnycsepp folyt végig az arcomon.

– Bella beletörődött Edward döntésébe, de neked nem muszáj. Küzdj érte! Szüksége van rád! – Alice könyörgő szemekkel nézett rám. – Olyan… Olyan, mintha az igazi bátyám lenne. Mindig is Edward volt a legközelebb hozzám a testvéreim közül, és… borzalmas látni, hogy halott a tekintete is. – Reszketni kezdtem Alice arcának a látványától. Biztos voltam benne, hogyha tudna sírni, most az ő könnyei is potyognának. – Kérlek, ne add fel!

– Segítesz nekem? – szorítottam meg az ujjait. Nem tudtam még, hogy mit is kéne tennem, de abban biztos voltam, hogy szükségem lesz Alice lelki támogatására.

– Persze, bármiben, amiben csak kell! – mosolyodott el Alice olyan ragyogóan, hogy attól nekem is halvány mosoly ült ki az arcomra. Megborzongtam.

– Ó, menjünk gyorsan haza, mert még megint megfázol! – ugrott fel Alice. – Csússz át! – kérte, majd mikor teljesítettem, beült a vezető ülésre. Beindította a kocsit, és körülbelül öt perc múlva már a garázs előtt álltunk.

Mindketten csendesen, elgondolkozva sétáltunk a ház felé. Mikor beléptünk az ajtón, Esme sietett elénk. Az arca aggodalmas volt.

– Jól vagytok? Mi történt? – kérdezte.

– Persze, semmi gond – bólintott Alice.

– Edward… Úgy jött haza, mint… mint akkor… – tördelte a kezeit idegesen Esme. – Beszéltem hozzá, de észre sem vett. Aztán csak felment a szobájába, és azóta sem jött ki.

– Egy kicsit kiborult, de… megoldjuk – intett felém Alice a fejével. Esme rám nézett, kinyújtotta a kezét, és végigsimított az arcomon, majd bólintott.

– Csak óvatosan… – kérte, aztán felsietett az emeletre.

Lelkiismeret-furdalásom volt, amiért Edward – és közvetve Esme is – miattam szenved. Nem akartam egyedül maradni éjszakára, és igaz, hogy az öcsém mindig megnyugtatott, de most olyasvalakit akartam magam mellett tudni, akivel beszélni tudok, és aki meg tud ölelni, ha kiborulnék megint.

– Alice…

– Igen?

– Tudom, hogy te nem szoktál aludni, de… – kezdtem, mire hirtelen átölelt.

– Szólok Jaspernek, hogy ma veled alszom – suttogta a fülembe, aztán felrohant a lépcsőkön.

14. fejezet

Haditerv

Másnap délelőtt vendégeink érkeztek. A kinyúlt alvós pólómban és sortomban ültem az ebédlőasztal mellett, és egy nagy bögre kávét kortyolgattam – amitől azt reméltem, hogy segít majd emberi külsőt öntenem. A hajam kuszább volt, mint egy szénáskazal, és a szemeim alatt lévő fekete karikák sem javítottak az összképen. Alice előttem ült, és bár az ő külseje tökéletes volt, mintha skatulyából húzták volna elő reggel, az arca legalább olyan fásult volt, mint az enyém.

Laposakat pislogva lökdöstem az asztalon a bögrét, miközben az agyam tiltakozott az ellen, hogy ilyen mesterséges koffeinlökettel zargassam – tiltakozása szörnyű fejfájásban nyilvánult meg. Nem törődtem vele, és nagy kortyokban gyorsan kiürítettem a bögrét – undorodó fintor ült ki az arcomra. Mindig utáltam a kávé ízét, csak és kizárólag akkor voltam hajlandó meginni, ha úgy éreztem, más már nem segíthet.

Alice sóhajtott egyet, kinyitotta a száját, mintha mondani akarna valamit – reménykedve néztem rá, hogy végre megtöri a csendet –, aztán becsukta, és az ablak felé fordította a tekintetét.

Az éjszaka nagy részét azzal töltöttük, hogy tanácskoztunk – a maradék részt pedig azzal, hogy gyötrődtünk, mert semmi értelmes ötlet nem jutott az eszünkbe. Alice váltig állította, hogy százezer százalékig biztos benne, hogy Edward szerelmes belém. Én nem voltam ebben egyáltalán biztos, de ráhagytam a dolgot. Miután ezen a vitán Alice részéről túljutottunk, megpróbáltunk rájönni, hogyan értethetnénk meg Edwarddal, hogy nem tragédia, ha így érez – magamban mindig hozzágondoltam a feltételes módot, de Alice előtt kijelentő módban beszéltem Edward irántam való érzéseiről.

Az éjszaka folyamán felidéztem az összes hülye szappanoperát, amit az életem során láttam, de valahogy az azokban felhasznált női praktikák nem tűntek használhatónak. Ha nem lettem volna teljesen elkeseredve, akkor még röhögtem is volna azon a sok idiótaságon, amit a filmeken a nők kitalálnak azért, hogy megtartsák a pasijukat… Az életben egyik sem működne.

Éppen fel akartam állni, hogy kivigyem a kiürült bögrémet a konyhába, mikor Alice felpattant. A tekintete elhomályosult egy pillanatra, majd összerezzent.

– Mi az? Láttál valamit? – kérdeztem azonnal, félve attól, hogy valami baj fog történni.

– A barátaink, akikkel Carlisle beszélt… Jönnek… – felelte. – Szólok Carlisle-nak, mindjárt jövök! – száguldott fel a lépcsőkön. Mire észbe kaptam, a fél család az előtérben állt – kivéve Rosalie-t és Emmettet, akik odakint voltak őrségben megint.

Carlisle állt legelöl, mint a család feje, hogy elsőként köszönthesse a vendégeket. Mögötte Jasper és Alice egymás kezét fogva. Leghátul pedig Esme, karjaiban az öcsémmel. A pillantásom automatikusan Edwardra vetődött – ő jött le legutoljára a lépcsőről. Izgatottan vizsgálta Alice arcát. Aztán egy másodpercre felém fordult, vonásain döbbenet és fájdalom uralkodott. Végül szemei üvegessé váltak, és az ajtóra meredtek. Többet nem nézett rám.

Összezavarodva pislogtam magam elé, de mire végiggondolhattam volna, hogy mit is jelenthet Edward furcsa nézése, már nyílt is az ajtó. Elakadó lélegzettel figyeltem, ahogy szinte belebeg rajta négy nő és egy férfi. Mielőtt jobban megnézhettem volna őket, egyikük – a leggyönyörűbb közülük, hosszú, szőke haja közt eperszín tincsekkel –, gyorsan körbepillantott, és amint meglátta Edwardot, odasiklott hozzá. A gyomrom összeszorult.

– Edward! Olyan régen nem láttalak… – A hangja úgy csengett, mint ezernyi csengettyű, az arcán tisztán látható volt a lelkesedés.

– Igen, Tanya, rég volt… – Edward halványan elmosolyodott, és hagyta, hogy Tanya megölelje őt. A kezem automatikusan ökölbe szorult, körmeim a tenyerembe vésődtek. Az a pár másodperc, amíg a vámpírnő Edward nyakában lógott, egy örökkévalóságnak tűnt a számomra. Aztán végre Edward egy határozott mozdulattal eltolta magától.

Miután a vámpírnő továbblépett Carlisle-hoz is, hogy üdvözölje, végre el tudtam fordítani a tekintetem róla. Rajta kívül még három nő volt a klánban, egyikük hosszú, kukoricaszőke, másikuk aranyszőke hajú – szinte vonalzóval vágott egyenes frizurával, a harmadiknak pedig fekete tincsei között volt egy olívaszínű is. A férfinak szintén fekete haja volt olíva tinccsel – és úgy tűnt a hasonló kinézetű nő párja.

Ahogy Tanya Esme felé lépett, ijedten néztem a karjában lévő öcsémre. Hiszen, semmit sem tudok ezekről a vámpírokról… Aranybarna szemeik alapján az utóbbi időben csak állatvért ittak, ezt tudtam, de ki tudja, mennyire edzettek ebben… Ijedt lépést tettem a lépcső felé, de Esme rám pillantott, és mosolyogva bólintott, hogy semmi gond. Feszülten figyeltem, ahogy Tanya hozzá hajol, és egy másodpercre megöleli, aztán kíváncsian néz a testvéremre.

Tudtam, hogy Esme mellett nagyobb biztonságban van Edward, mint nálam, mégis az anyai ösztöneim – amik már rég kifejlődtek bennem, amióta csak az öcsém a világra jött –, azt súgták, hogy mellettem lenne a helye. Mikor Tanya végre ellépett Esmééktől, fellélegeztem.

– És ő biztosan a hasonmás… – fordult felém hirtelen Tanya. Irritált az, ahogyan nevezett.

– Isabella vagyok! – nyomtam meg a nevemet, és próbáltam határozottnak látszani.

– Igen, persze, Isabella – mosolygott rám. – Én pedig Tanya vagyok. Nagyon örvendek! – lépett felém, én pedig idegesen rezzentem össze. Cullenékban már megbíztam, tudtam, hogy soha sem bántanának, de azért nem voltam hülye. Pontosan tudtam azt is, hogy vámpírok között lenni életveszélyes, és a vendégeket még nem ismertem.

Edward keze azonnal lendült, és megragadta Tanya karját. Tanya értetlenül nézett rá először, majd keserűen elmosolyodott.

– Nincs semmi gond. Ők is olyanok, mint mi – szólalt meg mellettem Jasper. Olyan hirtelen termett mellém, hogy észre sem vettem, amíg nem szólt hozzám.

– Sajnálom, nem akartalak megijeszteni, csak üdvözölni szerettelek volna – biggyesztette le a száját Tanya, és Edward kezére pillantott, ami még mindig a felkarját szorította.

– Bocsánat – Edward udvariasan biccentett egyet, és visszahúzta a kezét.

– Nem ijedtem meg! – jelentettem ki, majd közelebb léptem Tanyához, és kinyújtottam felé a kezemet. Egy furcsa mosoly jelent meg az arcán – amolyan „Szerinted van, aki elhiszi neked, hogy nem rémültél halálra?” mosoly –, amitől legszívesebben behúztam volna neki egyet, aztán finoman megfogta a kezemet, és megrázta. Az érintése hideg volt.

A többiek óvatosan közelítettek felém – valószínűleg, nem akartak ők is megijeszteni –, pedig már inkább dühös voltam, mint rémült. Mindegyikükkel kezet fogtam, és bemutatkoztak. Kate volt a kukoricaszőke hajzuhataggal rendelkező vámpír, Irina az aranyszőke. Carmen és Eleazar pedig a sötét hajúak. Valamiért, őket tartottam a legszimpatikusabbnak – kedves volt az arcuk, és barátságosan néztek rám.

Carlisle mindenkit beinvitált az ebédlőbe. Esméhez léptem, és átvettem tőle az öcsémet, aztán hátra húzódtam az ablakhoz. Valamiért kényelmetlenül éreztem magam. Nem féltem – tudtam, hogy semmi bajom nem eshet –, csak én voltam az egyetlen emberi lény a szobában – az öcsémet kivéve –, ezért kívülállónak véltem magam.

Amint mindenki elfoglalta a helyét, valahonnan előkerült egy hatalmas térkép, amit kiterítettek az asztalra. Carlisle azokat a helyeket mutogatta, ahol a vámpír átúszhat Port Angelesbe, aztán Jasper kifejtette, hogy szerinte, mely helyeken kéne őrséget felállítaniuk, hogy elkapják őt.

Nem nagyon tudtam odafigyelni a tervezgetésükre, mert a szemeim újra és újra visszatértek Tanyához. A könyöke alig két milliméternyire volt Edward karjától, és pont úgy dőlt előre a térkép felé, hogy kitűnő belátást nyújtott a dekoltázsába. Figyeltem Edwardot is, de úgy tűnt, ő észre sem veszi a lehetőséget, és egy pillantást sem pazarol a vámpírnőre. Ettől kicsit elégedettnek éreztem magam.

A pillantásom hirtelen találkozott Tanyáéval, a szemei furcsán csillogtak, aztán rám vigyorgott. Dühösen préseltem össze a számat, és nem fordítottam el a tekintetemet.

– Én vállalom a déli megfigyelőpontot – szólalt meg. Először azt hittem, hozzám beszél, mert még mindig nem szakította meg a szempárbajunkat. – Edward velem tarthatna… Legalább, nem unatkoznánk, amíg várakozunk… – Elképzeltem, ahogy átvetem magam az asztalon, és kikaparom a szemeit – persze, a valóságban esélyem sem lenne rá, de jól esett ez az álomkép.

– Edward velem jön – szólt közbe Alice. Tanya elfordította a tekintetét, és ránézett.

– Miért pont veled?

– Mert meg kell beszélnem vele valamit – vonta meg a vállát Alice egyszerűen, és lezártnak tekintette a témát. Tanya csalódottan pislogott vissza rám, én pedig nagy kényszert éreztem arra, hogy Alice nyakába ugorjak, és össze-vissza pusziljam őt.

A megbeszélés ezek után teljesen érdektelennek tűnt, és már Edward is nyűgösködni kezdett a karomban, így kisurrantam az ajtón, és a konyhába mentem. Betettem Edwardot az etetőszékbe, amit pár napja hozott haza Esme egy bevásárlás után, aztán nekiálltam a vízforralásnak. Ahogy felpillantottam a felső szekrény üveges ajtajára, hangosan felszisszentem.

Ó, hogy az a…!

Teljesen megfeledkeztem arról, hogy még mindig úgy nézek ki, mint egy madárijesztő. A hajam tegnap este óta nem látott fésűt, és még mindig az alvós ruhám volt rajtam. A fenébe, a fenébe! Pont Tanya előtt kellett ilyen képet festenem magamról… Dühösen vertem a fejemet újra és újra a szekrényajtó fájához. Csoda, ha ezek után nem tart majd ellenfélnek? Ki hinné el, hogy egy olyan madárfészek fejű, toprongyos alak, mint jelenleg én, bármiféle hatással lehetne egy olyan félistenre, mint Edward? Persze, hogy úgy gondolja, szabad a pálya neki, és nincs, aki a céljai útjába állhatna.

A fejem ismét koppant a fán, majd az újabb ütésnél tompán és puhán puffant. Felnéztem, és egy konyharuha volt összehajtogatva a homlokom és a szekrény között, a kéz pedig, ami tartotta, Alice-hez tartozott.

– Majdnem a kezemet tettem oda először, de aztán rájöttem, hogy akkor annyi a koponyádnak – kacagott fel, én meg megborzongtam. – Miért bántalmazod magad?

– Miért nem szóltál, hogy öltözzek át gyorsan? Teljesen kiment a fejemből… – túrtam bele a hajamba idegesen. Alice értetlenül nézett rám. – Úgy nézek ki, mint akit most húztak elő egy mosógépből centrifuga után… – magyaráztam, miközben végigmutattam magamon. – Mit gondolhatnak most a vendégek? – húztam el a számat.

– Mármint, hogy mit gondolhat most Tanya? – húzta mosolyra a száját Alice. – Nyugi… A kusza külsőd kifejezetten szexi. Edward egy csomószor végigmért téged – csacsogta. Hitetlenkedve néztem rá.

– Felém sem pillantott – közöltem vele.

– Dehogy is nem! – vitatkozott. – Csak te épp Tanyával voltál elfoglalva… Meg Edward vigyázott, hogy ne vedd észre… – kacagott fel. – De az én szememet nem lehet átverni! – mutatott középső- és mutatóujjával a szemeire vidáman. Ráhagytam a dolgot, bár biztos voltam benne, hogy csak azért mondja, hogy felvidítson.

Nagyot sóhajtottam, aztán eszembe jutott valami.

– Csak egyszer láttam Edwardot rám pillantani, még mielőtt Tanyáék megjöttek – mondtam, miközben kikapcsoltam a hangosan csipogó vízforralót. A testvérem csapkodni kezdte az etetőszék lehajtható részét, hogy jelezze, éhes, és siessek már kicsit jobban. – Furcsán nézett rám. Olyan… fájdalmasan… – feszült meg az arcom. Alice hirtelen nagyon bűnbánó képet vágott, rajtam meg végigszaladt egy pánikhullám. – Mi az?

– Annyira a tegnap este járt egész végig a fejemben reggel… Nem igazán tudtam elterelni a figyelmemet, meg a vendégek miatt el is felejtkeztem róla… – magyarázkodott Alice, én meg hirtelen rádöbbentem, mit is akar ezzel mondani.

– Te hagytad, hogy Edward kiolvassa a fejedből, amit tegnap mondtam neked? – kerekedtek el a szemeim. Akkor ezért fordította el a fejét. Biztosan egy idióta libának tart…

Újra késztetést éreztem, hogy a fejem belevágjam valamibe, de aztán visszafogtam magam.

– Annyira sajnálom – nézett rám Alice könyörgően. Tudtam, hogy szörnyű lelkiismeret-furdalása lehet, amiért a bizalmasan rábízott titkaimat az akaratán kívül kiadta. Nem is igazán rá haragudtam, inkább magamra. Az én hibám, hogy nem tudok uralkodni az érzéseimen. Kellett nekem belesz… zúgni Edwardba…

– Nem tehetsz róla – sóhajtottam fel. Áttöltöttem a tápszert a cumisüvegbe, aztán a testvéremet a kezembe vettem, és etetni kezdtem.

– De… Talán, még jobb is így… – pislogott rám Alice félénken. Úgy nézhettem rá, mintha megőrült volna… – Így Edward már tudja, hogy mit érzel iránta, és átgondolhatja újabb szempontok alapján a dolgokat – magyarázta.

– Nem hiszem, hogy az érzéseim egy fikarcnyit is változtatnának a nézetein – ráztam meg a fejem. Hiszen, attól még ember maradok, bármit is érzek iránta… Miért gondolná meg emiatt magát?

– Talán… – vonta meg a vállát Alice. – Talán, mégis…

– Kérdezhetek valamit? – haraptam be az alsó ajkamat, mint mindig, ha zavarba jöttem.

– Persze.

– Tanya… Szóval, közte és Edward között volt valami? – sütöttem le a szememet az öcsém arcára. Alice felnevetett.

– Nem. Bár Tanya nem bánta volna a dolgot… De Edward mindig elutasította – mosolygott rám.

– Miért? Hiszen, olyan gyönyörű… – a hangom tele volt elkeseredéssel. Hogyan is versenghetnék valakivel, akinek egyetlen pillantásától minden férfi elkábul. Lopva megint belepillantottam a szekrény üvegébe – a látványtól bosszús sóhaj hagyta el a számat.

– Mi másképp látjuk egymást… És a magad emberi módján te is gyönyörű vagy – nyúlt ki Alice, és megigazított pár tincset a vállamon. Bár tudtam, hogy füllent, elpirultam.

– Talán… Beszélnem kéne vele… – pislantottam fel Alice-re.

– Mármint Edwarddal? – vonta fel izgatottan a szemöldökét.

– Hogy tisztázzuk a dolgokat… – magyaráztam. Bár úgy gondoltam, hogy ez lenne a legtisztább módja annak, hogy lássam, mi is a helyzet, a gondolattól is remegni kezdtek a lábaim. – De nem tudom, hogy lenne-e elég bátorságom elé állni… – vallottam be.

– Pedig lehet, hogy nem is rossz ötlet sarokba szorítani – gondolkozott el Alice. – Biztos vagyok benne, hogy Edward igyekszik majd a lehető legjobban kerülni téged. De nem hagyhatod, hogy beforduljon. Ha túl sokat gondolkozik, csak meggyőzi magát arról, hogy az a helyes, amit eltervezett.

– Még átgondolom, hogy elég bátor vagyok-e hozzá… – sóhajtottam fel.

– Én melletted vagyok, bárhogy is döntesz – mosolygott rám Alice, aztán kilibbent a konyhából.

Szerettem volna tudni, hogy mit gondol és érez Edward, de ha beszélnem kellett volna vele erről, valószínűleg úgy szedhettek volna fel ájultan a földről. Sosem tudtam igazán beszélni senkinek az érzéseimről – zavarba jöttem, ha ilyesmit kellett tennem –, ezt azt hiszem, apai ágon örököltem, de nagyon sokszor megbántam, hogy nem fejeztem ki szavakkal is a szeretetemet. Reméltem, hogy a családom tudta, mit jelent nekem, mégis így utólag zavart, hogy csak nagyon ritkán mondtam ki.

Felsóhajtottam.

Aztán Edward megpaskolta az arcomat kis kezével, én pedig ösztönösen rámosolyogtam.

– Szeretlek pöttöm, mondtam már? – susogtam neki, és adtam egy puszit az arcára.

Az emeletre mentem, hogy végre átöltözzek valami olyasmibe, amiben nem kell szégyenkeznem magam miatt, ha meglátnak, de mielőtt elértem volna a szobám ajtaját, kinyílt az orrom előtt Edward szobájának az ajtaja, és Tanya lépett ki rajta. Mikor észrevett, kéjes mosoly ült ki az arcára.

– Köszönöm az élvezetes beszélgetést, Edward! – szólt vissza, majd rám kacsintott, és elsuhant mellettem. Csak álltam ott sokkosan, miközben próbáltam összerakni magamban a képet. Edward szobája, Edward, Tanya, együtt… Egy pillanatra megfordult a fejemben, hogy berontok Edward szobájába, és kérdőre vonom, de egyfelől, az öcsém még mindig a karomban volt, másfelől mi jogon kérnék én bármit is számon Edwardon…

A fogamat csikorgatva mentem a szobámba. Letettem a testvéremet az ágyra, dühösen lerángattam magamról a ruháimat, aztán megfogtam az első ruhát, ami a kezembe akadt, és felhúztam. Magam előtt láttam Tanya önelégült arcát, és ettől őrjöngeni tudtam volna.

Tudni akartam, hogy mi történt köztük! Tudni akartam, hogy Edward mit érez irántam! Begomboltam a farmerem gombját, aztán felkaptam Edwardot, és Esme szobája felé rohantam.

– Vigyáznál rá egy kicsit? – adtam a kezébe az öcsémet, mikor ajtót nyitott. Az arca értetlen volt, de látta rajtam, hogy most nem akarok beszélni, így kérdések nélkül hagyott elmenni.

Nem akartam átgondolni a dolgokat, mert tudtam, hogy akkor csak meghátrálnék. Újra és újra felidéztem magam előtt Tanya arcát, hogy a mérgem elég erőt adjon. Kopogtatás nélkül téptem fel Edward ajtaját. Valószínűleg az utolsó pillanatban rájöhetett a lépteim zajából, hogy hozzá tartok, mert már az ajtóban állt.

– Beszélnünk kell! – a hangom magabiztos volt egészen addig, amíg Edward rám nem nézett. Abban a pillanatban, ahogy rám emelte borostyánszín szemeit, nem emlékeztem, hogy honnan volt bátorságom idáig eljönni. Mit képzeltem, mit mondok majd? Vagy mit csinálok? Legszívesebben kihátráltam volna, de akkor tényleg tiszta idiótának nézett volna. Most már késő…

– Nem hiszem, hogy lenne miről… – kezdte, de közbevágtam.

– Tudom, hogy olvastál Alice gondolataiban – jelentettem ki. Mintha valaki más beszélt volna helyettem. Egy bátrabb Isabella, aki képes volt elnyomni magában azt az Isabellát, aki azon gondolkozott, hogy fogja magát, és elszalad. – Tudom, hogy tudod, hogy mit érzek… – harapdáltam a számat, és a cipőmet vizsgálgattam. – És én is tudni akarom, hogy te mit érzel! – néztem fel rá. Oldalra hajtott fejjel nézett rám, az arcán keserű mosoly ült.

– Mint mondtam, nincs miről beszélnünk – jelentette ki. Úgy éreztem, mintha hasba rúgtak volna. Ez azt jelenti, hogy nincsenek érzései felém? Nem, Alice azt mondta, hogy ez nem igaz. Felnéztem Edwardra – egyenesen a szemébe –, és próbáltam nem elkábulni. A saját szájából akartam hallani szó szerint, hogy nem szeret.

– Nekem ez nem elég! – léptem beljebb, ő pedig automatikusan hátrált, mintha bármivel is árthatnék neki. Ha nem lettem volna felfokozott érzelmi állapotban, még viccesnek is találtam volna a jelenetet – a bárány szorítja sarokba az oroszlánt.

– Mit akarsz? – morogta a fogai közt Edward. Az arca olyan volt, mint egy maszk, én mégis láttam az idegességet a szemeiben.

– Hogy mondd ki! – követeltem, és még közelebb léptem hozzá.

– Mit? – a hangja fojtott volt. Vádlija nekiütközött a szoba bal felén álló, fehér kanapé szélének. Még közelebb léptem hozzá – nem a saját akaratomból, valami láthatatlan mágnes vonzott felé.

– Hogy nem érzel irántam semmit. – Féltem, hogy elájulok, de nem hagyhattam most futni Edwardot. Ha már idáig eljutottam, tudnom kell!

– Nekem erre nincs időm… – próbált meg Edward megkerülni engem, de nem hagytam. Persze, ha akart volna, egy mozdulattal arrébb helyez fél kézzel, de valamiért, mintha nem szeretett volna hozzám érni. Minél közelebb mentem hozzá, annál távolabb húzódott tőlem. Ez idegesített! Egészen a hátsó üvegablakig hátráltunk, míg végül ő az ablaknak feszült, én meg alig pár centire voltam tőle. Csak azért is!

– A vámpíroknak végtelen idejük van – néztem rá mérgesen, miközben próbáltam a célomra fókuszálni, és nem Edward gyönyörű arcára. – Mondd ki! Gyerünk! Mondd ki, hogy nem érzel irántam semmit! – akaratoskodtam, mint egy kisgyerek.

– Azt akarod? – a hirtelen hangszínváltozástól összerezzentem. Edward dühösen megragadott, és az ablaknak perdített. Két keze a fejem mellett nyugodott elzárva előlem az utat. – Azt akarod, hogy mondjam el, mit érzek? – az elfojtott dühtől feketén szikráztak a szemei.

– Igen… – suttogtam elhaló hangon.

– Azt érzem, hogy megőrülök, ha a közelemben vagy! – kiabálta az arcomtól alig pár centire. A szemeim rémülten vésődtek a tekintetébe. – Azt érzem, hogy megőrülök, ha nem vagy a közelemben! – Elakadt a lélegzetem. – Azt érzem, hogy meg kell védenem téged mindentől… – a hangja lehalkult, szinte összepréselt ajkakkal beszélt, mintha nehezére esne kimondani a szavakat. – És azt is, hogy szeretlek… – suttogta, én pedig éreztem, ahogy a forróság végigsöpör minden porcikámon. A lélegzetem elakadt, a szívem még sosem vert ilyen gyorsan. – De ez nem változtat semmin! – szorultak a fejem mellett ökölbe a kezei. – Mert tudod, mit érzek még? – Megráztam a fejem, mire a nyakamhoz hajolt, és mélyet lélegzett. Megborzongtam. – A véred illatát… Állandóan. Ahogy a családom is. És a többi vámpír, akikkel időről időre találkozunk.

– De ti nem bántotok, és mások sem mernek, ha velem vagytok… – próbáltam előkotorni valami érvet az elmémből, de túl ködösnek éreztem jelenleg.

– Nem csak erről van szó! – csattant fel Edward.

– Hanem miről?

– Erről! – csapott az üveg mellett a falba. Összerezzentem, és ösztönösen lehunytam a szemeimet. Mikor mégis oldalra néztem, egy hatalmas lyuk tátongott a falban. – Hogy szerethetnél valakit, aki egy simogatással megölhet? – a hangja megint dühvel teli volt.

– Nekem nem számít… – motyogtam. Edward megragadta a karomat, és átvonszolt a szobán. Próbáltam ellenkezni, de teljesen felesleges volt.

– De nekem igen – felelte, mikor már a folyosón voltam. Az ajtó hatalmasat dörrenve csapódott be előttem.

15. fejezet

Csapda

Sokkos állapotban álltam Edward ajtaja előtt vagy öt percig – az érzések kavarogtak bennem. Valószínűleg, csak azért ennyi ideig, mert aztán megjelent Alice Jasperrel az oldalán, és felráztak a döbbent mozdulatlanságból. A szívem még mindig úgy vert, mintha kilométereket futottam volna. Edward szeret, de ez mit sem számít… Lehet, hogy jobb lett volna, ha nem szedem ki belőle erőszakkal ezt a vallomást, mert most még rosszabb tudni, hogy úgyis elmegy egyszer, és itt fog hagyni egyedül. Kétségbeesett voltam, dühös és boldog. Úgy éreztem, ennyi különböző érzés túl sok egyszerre egy embernek.

– Mi történt, jól vagy? – Alice rémült arccal érintette meg a karomat. Megrebbent a szempillám, ahogy hozzám ért. Rájöttem, hogy eddig meredten bámultam magam elé. – Jasper…

– Isabella… – hallottam a nevemet Jasper szájából, aztán éreztem az érintését az arcomon, és az érzésszilánkok, amik belül kavarogtak és felsebeztek, lassan összeálltak sima üveggé.

Megmozdultam, és felnéztem rájuk. Megkönnyebbülten fújták ki a levegőt.

– Mi történt? – ismételte meg a kérdését Alice.

– Beszéltem vele… – motyogtam, miközben a szemben lévő ajtóra meredtem. Alice elkerekedett szemekkel követte a pillantásomat, aztán egy pillanatra elhomályosult az írisze.

– Gyere… – ragadta meg a kezem izgatottan, és Jasper szobája felé kezdett vonszolni. Becsukta hármunk mögött az ajtót, leültetett az ágyra, elém térdelt, aztán rám mosolygott. – Annyira büszke vagyok rád! – ölelt át engem. Megzavarodva ültem a karjaiban, mint egy mozdulatlan oszlop. Hamar elengedett, aztán az arcomra nézve azonnal rájött, hogy fogalmam sincs, miért dicsért meg. – Nagy bátorság kellett ahhoz, hogy eléállj… – magyarázta.

– Teljesen felesleges volt… – ráztam meg a fejem, és erősen kellett koncentrálnom, hogy ne bőgjem el magam.

– Nem látom Edward jövőjét tisztán – mondta Alice, én pedig rémülten néztem rá. Mit jelent ez? Hogy Edward veszélyben van? Hirtelen eszembe jutott a Jasperrel való beszélgetésünk. Lehet, hogy tényleg elmegy a Volturihoz? Képes lenne rá még mindig? Éreztem, ahogy a pánikhullám végigsöpör rajtam.

– Meg fog halni? – kapaszkodtam Alice vállába görcsösen.

– Mi? – Alice összehúzta a szemöldökét. – Nem! Nem, biztos, hogy nem. Egyszerűen csak elbizonytalanodott… Elbizonytalanítottad – nézett határozottan a szemeimbe. – Eddig tisztán láttam, hogy el akar menni, és hogy mi úgyis vele megyünk. Most viszont zavaros a kép…

– Ez még nem jelenti azt, hogy miattam változott meg a jövője. Lehet, hogy egyedül akar elmenni, vagy felkeresi a Volturit és… – kezdtem zaklatottan sorolni, ami hirtelen eszembe jutott.

– Nem – jelentette ki Alice magabiztosan. – Gondolj csak bele… Ha olyan jövőt választott volna, amiben te nem vagy benne, akkor látnám, hogy mit tervez. De most a kép zavaros… Mert talán, a jövője része leszel. Nem látom a veled kapcsolatos dolgokat, így ha Edward veled marad, nem látom az ő jövőjét sem – Alice elfintorodott. – Ez azért egy kicsit ijesztő…

– Szóval, azt mondod, hogy… – kezdtem, de befejezte helyettem a mondatot.

– Hogy nem volt értelmetlen, amit tettél – bólintott mosolyogva. – De honnan jött ez a hirtelen bátorság? Azt mondtad, hogy átgondolod… Olyan bosszantó, hogy nem látom, mikor eldöntesz valamit – szusszantott egyet morcosan. Ha nem lettem volna még mindig teljesen összezavarodva, akkor nevettem volna az arckifejezésén – így csak egy halvány mosolyra futotta.

– Dühös lettem… – vallottam be pirulva.

– Miért?

– Láttam… – vettem egy mély levegőt, hogy lenyugtassam a hirtelen újra feltámadt mérgemet. – Láttam Tanyát kijönni Edward szobájából. Annyira… bosszantó az a nő! – szorultak ökölbe a kezeim, mire Alice elnevette magát.

– Csak nehogy elfelejtsd, hogy kemény is… A kezed bánná… – vigyorgott rám.

– Igyekszem… – húztam el a számat.

– De ha úgy alakul… – csillant cinkos fény Alice szemében. – …szívesen megütöm helyetted.

– Kösz, Alice! Tudtam, hogy rád mindig számíthatok… – dőltem végig az ágyon. Még mindig fáradt voltam a kialvatlanságtól, és a mai reggel is elég energiaigényesen indult.

– Aludj egy kicsit… – simított végig az arcomon Alice – az érintése kellemesen hűvös volt. – Az őrség alatt beszélek majd Edwarddal, hátha még jobban ki tudom zökkenteni az ostoba terveiből – mosolygott rám, aztán felpattant a földről. – Álmodj szépeket! – Megragadta Jasper kezét, aki odaintett nekem, majd egyedül hagytak a szobában.

Azt hittem, hogy majd a temérdek kavargó gondolat nem hagyja, hogy elaludjak, de tévedtem. Az álmaim is éppolyan kuszák voltak, mint a gondolataim. Képeket láttam felvillanni majd eltűnni. Az egyetlen közös pont Edward volt bennük. Megpróbáltam kinyújtani felé a kezem, hogy megérintsem őt, de olyan volt, mintha lebénultam volna. Csak álltam mozdulatlanul, és akármilyen erősen is próbálkoztam, egyszerűen a testem nem akart együtt működni az agyammal.

Késő délután volt, mire felébredtem – de a jó pár óra alvás ellenére még mindig úgy éreztem magam, mint akiből kiszívták az összes energiát. Szédelegve botorkáltam le a konyhába, hogy egyek pár falatot, aztán egy pohár narancslével a kezemben elindultam a nappali felé, hogy használjam egy kicsit a számítógépet. Már nem is tudom, hogy mióta nem ültem gép előtt, de eddig fel sem tűnt a hiánya – pedig otthon napi használatban volt, már csak a barátoktól kapott e-mailek miatt is.

Rámosolyogtam Eleazarra és Carmenre, akik a kanapén ücsörögtek, és csak akkor néztek fel az elmélyült beszélgetésből, mikor én beléptem. Eleazar végigmért, aztán megrázta a fejét, és visszafordult a párjához.

Bekapcsoltam a gépet, és megnéztem azokat az oldalakat, amikre régebben szinte naponta feljártam. Nem írtam üzenetet senkinek, csak figyeltem, ahogy az ismerős nicknevek beszélgetnek egymással. Némelyiküket személyesen is ismertem, de volt, akiről csak annyit tudtam, amennyit látatlanban elmondott magáról.

Dominic – a vámpír ezen a néven beszélgetett velem a neten –, furcsa módon az igazat mondta nekem, és mégis becsapott. Azáltal, hogy tudta, úgysem hiszek neki… A sors iróniája.

Azelőtt sosem kételkedtem abban, hogy az Internet túloldalán ülők igazat mondanak nekem. Én magamról mindig a teljes igazságot mondtam, és naivan feltételeztem, hogy ez fordítva is így van. Dominic volt az első, aki annyira hihetetlen dolgokkal állt elő, hogy lehetetlen volt hinni neki. De ezt is csak viccként fogtam fel. Viszont, azok után, ami az utóbbi hónapokban történt velem, most elgondolkodva figyeltem az ismerős-ismeretlen emberek beszélgetését, és rájöttem, hogy az a feltétlen, gyermeki bizalom örökre elszállt.

Bosszúsan csuktam be az utolsó oldalt, és megnyitottam a zenelejátszó programot. A számítógép mellett találtam egy fülhallgatót, azt csatlakoztattam a hangfalhoz, majd nézelődni kezdtem a Cullenék által lementett zeneszámok között. Reméltem, hogy nem zavarja őket, hiszen, ezek csak zenék…

Alice mappájában egy csomó vidám dalt találtam, amik egy kicsit feldobták a kedvemet. Lehunytam a szemeimet, és ujjaimmal az asztalon ütöttem a ritmust.

Összerezzentem, mikor egy hideg kéz ért a vállamhoz. Ijedten kaptam le a fejemről a fülhallgatót, és szembetaláltam magam Carlisle bocsánatkérő pillantásával.

– Ne haragudj… – szólalt meg, mikor már a zene nem bömbölt a fülembe, és hallhattam őt. – Nem sokára elindulunk. Csak gondoltam szólok… Rosalie és Emmett itt maradnak veled a házban, mi pedig egész éjszaka figyeljük a partot. Ha vadászni akar, elkapjuk – ígérte. Bólintottam, mert úgy éreztem, egy csomó van a torkomban.

– Carlisle… – kaptam el a karját, mikor elindult. – Kérem, nagyon vigyázzanak! – Elmosolyodott, és most rajta volt a bólintás sora.

– Mi tízen vagyunk, ő egyedül. Jasper a legjobb harcos, akit valaha láttam, és Alice meg Edward képessége is segít minket. Nem lesz semmi baj! – próbált megnyugtatni, és bár tudtam, hogy igaza van, mégsem éreztem magam jobban. – Próbálj meg nem aggódni… – paskolta meg óvatosan a vállamat.

– Igyekszem… – sóhajtottam, bár tudtam, hogy ez úgysem fog menni.

Fél óra múlva Cullenék és a Denali klán az ajtó előtt gyülekeztek. Megöleltem Alice-t, Jaspert és Esmét, aztán minden bátorságomat összeszedve Edwardhoz léptem, aki épp Eleazarral és Emmettel sugdolózott izgatottan.

– Vigyázz magadra, kérlek! – motyogtam a földet bámulva. Legszívesebben őt is megöleltem volna – vagy legalább megérintettem volna –, de nem akartam túlságosan felzaklatni. Abban sem voltam biztos, hogy a reggeli beszélgetés jó ötlet volt-e pont most, mikor Edwardnak mindennél jobban kell koncentrálnia.

– Óvatos leszek! – a hangja komoly volt, de nem éreztem benne feszültséget. Emmett vigyorogva hátba vágta.

– Edwardnak meg sem kottyan majd az a vámpír! Fél fogára sem lesz elég… Kár, hogy én kimaradok a mókából… – ült ki az arcára a csalódottság. – Na mindegy, majd legközelebb! – tért vissza a mosoly az arcára.

– Legközelebb… – motyogtam magam elé, és megráztam a fejemet. Edward vetett rám egy utolsó pillantást, aztán visszafordult Eleazarhoz. Reszkető lábakkal visszasétáltam a lépcső mellé, és megkapaszkodtam a korlátjában.

Nem értettem, Emmett hogy veheti ezt az egészet ilyen lazán. Tényleg ilyen könnyű lenne elkapni azt a szörnyeteget? Tényleg nem lehet semmi gond? Alice és Esme olyan törékenynek látszottak, de Jaspert elnézve, nem tudtam volna elképzelni, hogy bármi baja eshet. Edward mellette vékonyabbnak látszott, de tudtam, hogy az ő izmai is kőkemények, és gyorsabb, mint bárki, aki jelenleg a házban tartózkodik – ezen kívül, ott a képessége is. És még a Denali klán is mellettük van. Próbáltam elhinni, hogy nem eshet semmi bajuk, de valamiért olyan rossz előérzetem volt.

Ahogy az ajtó bezáródott mögöttük, mintha valami vákuum kiszívta volna a levegő nagy részét a házból. Átvettem Rosalie-tól Edwardot, hogy legalább az ő közelsége megnyugtasson, és felmentem a szobámba.

Egy plüssnyuszit táncoltatva próbáltam meg nevetésre késztetni az öcsémet, és elterelni a saját figyelmemet. Edward megpróbálta elkapni nyusziuraság hosszú füleit, és valahányszor elrántottam előle, a kezeivel és a lábaival is kalimpálni kezdett.

Már este hét óra is elmúlt, és túl voltunk az etetésen, fürdetésen és pelenkacserén is, mikor Rosalie berontott a szobába.

– Mi történt? – Egy másodperc alatt végigfutott az agyamon egy kisfilm: Edward, Alice, Jasper, Esme, Carlisle… a tekintetük halott.

– Több kocsi tart erre felé. Hamarosan megérkeznek – közölte feszült arccal. – Maradj itt, legyetek csendben. Én és Emmett elintézzük őket!

– Elintézitek? – Rosalie rosszallóan felszisszent.

– Úgy értettem, hogy elküldjük őket.

– Ó, értem…

– Csak legyetek csendben! – parancsolta. Biccentettem, és az ablak felé indultam. – És ne menj az ablakhoz! Az istenért! – csattant fel. Elpirulva húzódtam hátrébb.

Idegesen mászkáltam fel-alá Edwardot a karjaimban ringatva, közben pedig arra gondoltam, milyen jó lenne, ha én is vámpírhallással rendelkezhetnék. Reméltem, hogy semmi gond nincs odalent – hangokat, amikből bajra következtethettem volna, szerencsére, nem hallottam.

Alig pár perccel azután, hogy Rosalie bejött hozzám figyelmeztetni, hallottam, ahogy legalább két autó fékez le a ház előtt. De ezután csak a teljes, idegesítő csend maradt.

– Nem lesz semmi baj… – susogtam Edwardnak, nehogy nyugtalanná váljon, aztán letettem az ágyra, a párnák közé, és az ajtóhoz osontam. A fülemet rátapasztottam a fára, hátha hallok valamit. A lágy szellőtől, ami végigcsiklandozta a tarkómat, libabőrös lettem.

– A rendőrség az. – A hátam mögötti hangtól megfagytam. Ez nem lehet… Ez nem történhet meg… Olyan lassan fordultam meg, mintha a tagjaim ólomból lettek volna. A rettenet a szemeimben valószínűleg, tisztán olvasható volt, mert a vámpír kéjesen elmosolyodott. Karjaiban ott volt a testvérem – mintha a rémálmaim váltak volna valóra. Próbáltam felébredni, de valahol mélyen tudtam, hogy ez most a valóság.

– Kérem… – a hangom mintha nem is az enyém lett volna. – Kérem, ne bántsa…

– Igazán gyönyörű kisbaba – nézett Edwardra. Szemei vörösen csillogtak. – Kár lenne érte…

– Kérem…

– Minden csak rajtad múlik – pillantott fel rám, nekem pedig kibuggyantak az első könnycseppek a szememből. – Csak csendben kell maradnod. A vámpírbarátaid ellesznek egy ideig a rendőrséggel odalent, szóval, ha szépen csendben maradsz, és azt teszed, amit mondok, akkor az öcsédnek nem lesz semmi baja. Rendben? – Megborzongtam attól a hangtól, amit velem szemben használt. Udvarias volt, dallamos, szinte kedves és mégis hideg.

– Rendben.

– Helyes. Jó kislány vagy. Tudod, ez könnyebb volt, mint gondoltam… – szélesedett ki a mosolya. – Itt van ennyi vámpír veled, mégsem tudnak megvédeni. Túl egyszerű volt átverni őket.

– Hogyan? – kérdeztem. Talán, ha elég ideig szóval tartom, Rosalie-ék valahogy rájönnek a veszélyre, és segítenek…

– Okos – vigyorodott el elégedetten. – De most nincs időnk erre. Leteszem az öcsédet az ágyra, te pedig szépen idesétálsz hozzám. Ha bármivel próbálkoznál, elég gyors vagyok ahhoz, hogy végezzek vele – közölte úgy, mintha épp az időjárásról beszélne. Óvatosan az ágyra helyezte Edwardot, én pedig mindent megtettem azért, hogy anélkül induljak meg felé, hogy összecsuklanának a lábaim.

Mikor közvetlenül a vámpír elé értem, megéreztem a hideg érintést a vállamon. Undorodva rándultam meg, de nem törődött vele. Szorosan lehunytam a szemeimet, hogy legyen elég erőm visszafojtani a sikítást, ami ki akart törni a mellkasomból.

– Betartom az ígéretemet. Megöllek és újrateremtelek – suttogta egészen közel hajolva a fülemhez. Biztos voltam benne, hogy a lábaim nem bírják tovább megtartani a súlyomat, és pár pillanat múlva összeesek. Éreztem, ahogy kicsúszik alólam a talaj, de nem értem földet. Egy kéz fonódott a derekamra, egy másik pedig a térdhajlatomba csúszott. Megpróbáltam ellökni magamtól őket, de csak egy halk, mély kacagást kaptam válaszul.

Mire észbe kaptam, Dominic – karjaiban velem – átlendült az ablakpárkányon. Láttam a ház előtt álló rendőrautókat, a város fényeit, ahogy végigfutottunk a sötét erdő fái mentén – és arra gondoltam, nem ez az, amire utoljára emlékezni szeretnék. Lehunytam a szemeimet. Már nem tudtam, hogy a könnyektől nedves-e az arcom, vagy a záporozó esőcseppektől, de nem is igazán érdekelt. Felidéztem a szüleim arcát, az öcsém arcát, és végül, hogy az elmém ne essen darabokra a félelemtől, Edward gyönyörű arcának a képébe kapaszkodtam. El fog jönni értem, és megment. Minden rendben lesz, és erre az egészre úgy gondolok majd, mint egy lidérces álomra.

Az legalább megnyugtatott, hogy az öcsém távol van a veszélytől. Ha én nem is, legalább ő túléli. Cullenék felnevelik majd. Esménél és Rosalie-nál jobb pótanyát nem is kívánhatnék neki. Vele nem eshet semmi rossz.

Hirtelen az arcomba csapódó szél elcsitult, és rájöttem, hogy megálltunk. Kinyitottam a szemem, ahogy hirtelen a lábam földet ért. A vámpírnak kellett megtartania, hogy ne essek össze hirtelen.

– Vedd le a felsődet! – parancsolta, én pedig megremegtem. Körbenéztem – még mindig az erdő közepén álltunk, hogy milyen messze Cullenék házától, azt nem tudtam volna megmondani.

– Miért? – kérdeztem. A hangom reszketésére egy kéjes vigyor volt a válasz.

– Nyugalom… Csak hagyunk egy kis hamis nyomot a barátaidnak – magyarázta. – Gyerünk, vetkőzz! Ne akard, hogy segítsek… – A gondolattól szédülni kezdtem. Gyorsan lerángattam magamról a blúzomat, és a kezébe nyomtam. Hozzádörzsölte az egyik fa törzséhez, aztán újra felkapott a karjaiba.

Úgy éreztem, halálra fagyok, ahogy a hideg szél végigborzongatta a hátamat, mikor újra futni kezdett velem – a keze hidege sem sokat segített a dolgon. A fogaim vacogtak, de egyáltalán nem törődött vele.

Aztán pár perc múlva ismét megálltunk, és újabb ruhadörzsölés következett. Még háromszor ismételtük meg ezt a folyamatot, aztán negyedszerre a földre hajította a blúzomat – ami már cafatokban lógott az ujjai között.

– Most pedig irányt váltunk. Mire rájönnek, hogy ez a hamis nyom, már rég árkon-bokron túl leszünk. – Dominic pillantása túl elégedett volt ahhoz, hogy bármiben is reménykedhessek. Ismét a karjaiba kapott, és elindult merőlegesen arra, amerre eddig tartottunk. Két percbe sem telt, amíg elértük a folyót, bár egy örökkévalóságnak tűnt.

– Ne! Várjon! – nyögtem fel, mikor megállás nélkül belegázolt a jéghideg vízbe. Egy mozdulattal felhajított a hátára, de a karomat továbbra sem engedte el. Nyüszítő hang hagyta el a torkomat, ahogy a lábaim belemerültek a habokba. Úgy éreztem, nem bírom elviselni ezt a fagyos érzést. Mikor nyakig belemerültünk, megint gyorsított a tempóján. Párhuzamosan haladtunk a parttal. Úgy szeltük a habokat, mint egy kisebb motorcsónak. Próbáltam a fejem kint tartani, de így is nyeltem egy csomót a vízből. Fájt a lélegzés, és a porcikáimat, mintha lángok nyaldosták volna. Mikor már úgy éreztem, tényleg nem bírom tovább, és a lelkem is halálra fagy, végre elindultunk a part felé.

Reszketve karoltam át magam, miután ledobott a fűbe. A fogaim hihetetlen gyorsasággal koccantak egymáshoz – csoda volt, hogy nem tört ki egyik sem.

– Gyerünk… Kelj fel! – hallottam meg magam fölött a hangot.

– Kérem… – suttogtam, de a hangom, mintha a testemmel együtt megfagyott volna. Úgy érzetem, ha most meg kell mozdulnom, darabokra esem.

Bosszús szusszantást hallottam, de senki nem ragadott meg, és kapott fel a vállára. Nem érdekelt, hogy miért nem indulunk tovább, a lényeg az volt, hogy mozdulatlanul fekhettem. A bőröm annyira hideg volt, hogy először meg sem éreztem az érintést. Mikor az agyam felfogta az oldalamon végigsikló ujjakat, úgy rándultam össze, mintha villámcsapás vagy áramütés ért volna.

Fel akartam ülni, de a kéz visszanyomott, és a hátamra gördített. A vörös szemek alig pár centire voltak az arcomtól.

– Tudod, valószínűleg elég sok időnk van még… – Dominic arcára olyan mosoly ült ki, amitől pánikszerűen a tüdőmben akadt a levegő. – A barátaid nagy része még mindig a tengerparton vár rám – nevetett fel gúnyosan. – És a másik kettőnek is valószínűleg jó fél órájába kerül majd, amíg lerázzák a rendőrséget, aztán pedig a rossz nyomot fogják követni. – Ahogy beszélt, az ujjai végigkúsztak a derekamon. Automatikusan védekezni próbáltam, holott tudtam, hogy semmi esélyem nincs. Megpróbáltam ellökni magamtól a kezét, de csak nevetett, és a karjaimat a fejem fölé szorította.

– Még sosem vártam ilyen sokat senkire… Először felbosszantott, hogy segítséget találtál – nézett a szemeimbe. Megpróbáltam elfordítani a fejemet, de megragadta az állkapcsomat, és nem hagyta. – De tudod, igazából tetszik, hogy be kell törjelek. A többiek annyira unalmasak voltak. Mindent elsőre megtettek, amit csak parancsoltam. Túl gyorsan rájöttem, hogy nem hozzám valók. De te… – Mutatóujja végigsimított a számon. Az arcom megfeszült. – Szórakoztató vagy – nevetett fel. – Évszázadok óta nem szórakoztam ilyen jót. Ennek ellenére… – tekintete végigkövette a mutatóujja mozgását. – …már épp itt az ideje, hogy megkapjam, amit akarok. Remélem, hogy nem teszek benned túl nagy kárt… Sajnálnám, ha nem tudnálak átváltoztatni… – Mielőtt észbe kaphattam volna, a szája fájdalmasan az enyémnek nyomódott. Sikítani akartam, de csak elkeseredett nyöszörgés hagyta el a torkomat.

Ahogy az ajkai a nyakamra kúsztak, Istenhez rimánkodtam, hogy ne tudjon ellenállni a verőerem lüktetésének. Azt akartam, hogy inkább harapjon meg, öljön meg, de ezt ne… Csak ezt ne…

Keze az államról a mellkasomra csúszott, és keményen belemarkolt a mellembe. A fájdalomtól megfeszültem a szorításban – éreztem, hogy valami megpattan a csuklómban, de a kín tompa volt a hideg miatt.

Halk zokogás tört fel a torkomból, amire kéjes nyögés volt a válasz. A vámpír felemelte a fejét a vállamról, és izgatottan figyelte, ahogy a szememből induló könnycseppek végiggördülnek az arcomon. Közelebb hajolt, és nyelvével végigkövette a nedves útvonalat. Keze elengedte a mellemet. Halk, fémes hangot hallottam, de csak később fogtam fel, hogy a farmerem cipzárja adta ki.

– Nem – nyögtem ki, és összeszorítottam a lábaimat. Talán, ha ellenkezem vele, elveszti a fejét, és még azelőtt megöl, mielőtt… Nem, egyszerűen ez nem történhet meg velem.

– Tudod, hogy úgyis azt teszek veled, amit csak akarok… – nevetett fel a vámpír. Újra rányomta a száját az ajkaimra, keze pedig szétfeszítette a combjaimat. – Tökéletes kis játékszer vagy… – lihegte.

Olyan hirtelen pattant fel rólam, hogy először fel sem fogtam. Hallottam a morgását, de nem értettem, hogy mi történhetett. Aztán idegen morgások vegyültek a szél morajába, én pedig zokogva szólongattam azt, aki reméltem, hogy a morgást kiadja.

– Edward…

16. fejezet

Család

Minden elsötétült előttem. A morgások erősebbé váltak, és mire észbe kaptam, Dominic már eltűnt mellőlem. Egyszerűen ott hagyott a földön. A megkönnyebbüléstől felerősödött a zokogásom. Megpróbáltam felülni, de ahogy a kezemre támaszkodtam, mintha kést döftek volna a csuklómba. A fájdalomtól szédülni kezdtem.

A morgás volt az, ami kitisztította a fejemet egy kicsit. Ahogy felpillantottam, a lélegzet a tüdőmbe szorult. Sosem láttam még ilyen hatalmas farkasokat. Öten voltak, de három azonnal elvágtatott mellettem, és bevetették magukat a fák közé, egyenesen a vámpír után. Kettő viszont maradt. Fehér, éles fogaik veszélyesen tűntek elő a szájukból, ahogy morogva néztek a társaik után.

Aztán közeledni kezdtek felém. Az egész testem lüktetett a fájdalomtól, a fejem mintha ólomsúlyból lett volna. Hátradőltem, és tehetetlenül vártam, hogy cafatokra tépjenek. Aztán a sötétség magába szippantott.

Hangos beszélgetésre tértem magamhoz – túl hangosra. A fejemhez emeltem a kezemet, és nyüszítő hang tört fel a torkomból.

– Engedjétek oda hozzá! – A hang dühös volt, és vagy ezer közül is felismertem volna.

Edward… – hívtam őt.

– Meg kell vizsgálnia egy orvosnak! Eresszetek már el! – morgás szakadt fel a torkából.

Edward… Miért nincs mellettem még?

– Nyugodj meg… Ha nekik esünk, attól nem lesz jobb neki – Carlisle hangja nyugtató volt, aztán a hangszíne megváltozott, mintha valaki máshoz beszélne. – Kérlek… csak megnézem, hogy nem esett-e baja.

– Nem, én is odamegyek! – csattant fel Edward. – Jó, rendben… Csak ő… De ezt még megbánjátok, bolhazsákok! – A hangjából színtiszta düh áradt.

Éreztem, ahogy egy hideg kéz megérinti az arcomat. Dominic! Hirtelen összerándultam, és sikoltva ültem fel. Rémülten kúsztam arrébb, míg bele nem ütköztem egy kisebb fába a hátam mögött.

– Semmi baj… – Carlisle hozzám beszélt, de kezét megadóan feltartotta az alig pár méterre álló farkasok felé, akik vicsorogva figyelték minden mozdulatát.

Zavartan néztem körbe, hogy felmérjem a helyzetet. Carlisle előttem térdelt, alig két méterre, a vonásai aggodalmasak voltak. A háta mögött Edwardot Emmett és Jasper szó szerint lefogták – nem igazán értettem, hogy miért, egészen addig, amíg meg nem láttam a rájuk morgó másik három hatalmas farkast.

– Isabella… – próbálta Carlisle magára vonni a figyelmemet. – Fáj valamid? – kérdezte, én pedig azt akartam felelni, hogy mindenem, de a szám nem akart engedelmeskedni. Csak a riadalomtól kitágult szemekkel bámultam rá. – Közelebb megyek, jó? Nem bántalak, csak meg akarlak vizsgálni… – magyarázta nekem. Olyan óvatosan kúszott közelebb hozzám, mintha attól félne, ráugrok és megharapom. Nevetni akartam, de csak halk zokogásra voltam képes.

Ahogy hozzámért, megint megrándultam, de ő csak suttogott hozzám. Nyugtató, kedves dolgokat… Elálmosodtam tőlük. Aztán a kezembe nyilalló fájdalom magamhoz térített. Felszisszentem. A morgás hangosodott.

– Nem tört el, de be kéne fáslizni… – hallottam Carlisle hangját. A hónom alá akart nyúlni, hogy felemeljen, mikor vad ugatás hangzott fel mellettünk. Carlisle kérdőn nézett hátra Edwardra.

– Nem akarják engedni, hogy magunkkal vigyük – Edward szemei feketén villámlottak a farkasok felé.

– Mi történik? – motyogtam. Még mindig rémült voltam és zavarodott, de kezdtem visszatérni a valóságba. A szemeim ide-oda jártak – láttam, hogy Edward ide akar jönni hozzám, de Emmették még mindig nem hagyják.

– A quileute-ok földjén vagyunk – felelte Carlisle kissé idegesen. Próbáltam végiggondolni, hogy ez mit jelent, de a fejem még mindig kóválygott. Quileute-ok, farkasok, határvonal… Határvonal!

– Átléptétek? – a szemeim elkerekedtek. Mit jelent ez? Kirobbantottam egy háborút a farkasok és a vámpírok között? Hirtelen a szemeim előtt lejátszódott egy jelenet: a hatalmas farkasok nekiugranak Edward torkának, és… Reszketni kezdtem újra.

– Csak én. Megkaptam az engedélyt rá, hogy megnézzelek… – felelte Carlisle, majd a legnagyobb farkas felé fordult. – Muszáj ellátnom, itt nem megy. És teljesen ki is van hűlve. Ígérem, hogy nem esik bántódása. – A farkas megrázta a fejét, mintha nemet mondott volna.

– Nem ti döntitek el! Ő hozzánk tartozik! – csattant fel Edward, és láttam, hogy Emmett és Jasper megfeszülnek, hogy visszafogják. Féltem, hogy nem bírják sokáig…

– Veletek akarok menni – mondtam kissé ijedten, mire a farkas, mintha meglepett pofát vágott volna. – Ők a barátaim. Velük akarok menni – céloztam most már direkt a farkasnak, mire halk morgás volt a válasz. Aztán a farkas hátralépett egyet, de a szemei undorodva mérték végig Carlisle-t.

– Hozd át! – hallottam Edward sürgető hangját. Carlisle óvatosan a karjába vett – egy kissé távolabb tartva magától, kinyújtott karokkal, és lassan megindult a többiek felé. Csak most vettem észre, hogy távolabb a fák között, ott vár Rosalie és Alice. Ahogy átléptük a határt, Emmett és Jasper elengedte Edwardot. Láttam, ahogy tétován megindul felém, de Rosalie megelőzte. Megállt Carlisle előtt, és kinyújtotta felénk a kezét.

– Add át! Én viszem! – A hangja furcsán kemény volt, de ahogy a karjaiba vett, a pillantása olyan lággyá vált, mint még soha. Nem értettem, de nem is igazán foglalkoztatott most.

Mindenem fájt, és szörnyen szédültem. A fogaim össze-összekoccantak és a végtagjaim mintha kőből lettek volna. Éreztem, hogy valamit rám terítenek, és ráeszmélve hiányos és zilált öltözetemre, egy pillanatra szégyenérzet futott végig rajtam – aztán erő hiányában rögtön el is halt.

Azt hiszem, elalhattam Rosalie karjaiban, mert legközelebb egy puha ágyban tértem magamhoz. A történtek úgy vágtak végig rajtam, mint egy ostor – minden egyes emlék végigpörgött az agyamon olyan gyorsan, mintha egy videokazettát képpel pörgettem volna gyorsítva. Összerándultam, és hirtelen felültem.

Rosalie azonnal ott termett az ágyamnál, és visszafektetett.

– Semmi baj – igazította meg rajtam a takarót – megéreztem a megszokott barackillatot, ami az ágyneműből áradt, és ez kicsit megnyugtatott.

– Edward? – kérdeztem azonnal. Tudni akartam, hogy biztonságban hazaért-e, és nem keveredett konfliktusba a farkasokkal. Rosalie kicsit arrébb állt – a szoba legtávolabbi sarkában egy széken ott ült Edward.

– Itt vagyok – a hangja megtört volt. Nem nézett rám, a földet fixírozta. Elöntött a szégyenérzet. Én sem bírtam magamra nézni, azok után, hogy az az állat majdnem…

– Nyugalom… – éreztem meg Rosalie kezét a kezemen. Észre sem vettem, hogy a légzésem kapkodóvá vált, és reszketni kezdtem.

– Hol az öcsém? – pillantottam körbe. Utoljára pont ezen az ágyon láttam. Csak kicsin múlt, hogy ne veszítsem el őt is. Rose az ajtóhoz sétált, és Esmét szólította – aki pár pillanat múlva meg is érkezett karjában a testvéremmel.

Úgy öleltem magamhoz, mintha ezer éve nem láttam volna. Fejemet az apró mellkasára hajtottam, hogy halljam a szívverését, és elrejtsem a könnyeimet a többiek elől – bár valószínűleg, úgyis tudtak róluk.

Nem tudom, meddig ültem ott Edwardot ölelve és az egereket itatva, de mire felemeltem a fejemet, a szoba majdnem teljesen kiürült – csak Rosalie állt nem messze az ágyamtól. Mindig meglepett egy kicsit, hogy a többiek ilyen hangtalanul tudtak mozogni. Ha nem bíztam volna bennük feltétel nélkül, ijesztőnek találtam volna a dolgot – így csak lenyűgöző volt.

– Leülhetek az ágyra? – szólalt meg Rosalie halkan.

Bólintottam. Meglepett, hogy ennyit törődik velem, mióta visszahoztak – talán, lelkiismeret-furdalása van, amiért az ő felügyelete alatt raboltak el… Pedig nem tehet róla. Sem ő, sem Emmett. Ezt meg akartam mondani neki, de ahogy kinyitottam a számat, megszólalt.

– Tudom, hogy mit érzel most… – kezdte. – De az első és legfontosabb, hogy tudd, te semmiről sem tehetsz! – nézett rám. Zavartan hajtottam le a fejemet, de az állam alá nyúlt, és óvatosan felnyomta, míg a szemünk egy vonalba nem került. – Nem kell szégyenkezned valami miatt, amit egy vadállat tett veled. Mikor… mikor ember voltam, velem is megtörtént, csak én nem voltam annyira szerencsés, mint te – a mosolya keserű volt. A felismeréstől kellemetlen érzés keletkezett a gyomromban.

– Mit tettél? Hogy tudtál…? – kezdtem.

– Hogy tudtam túltenni magam rajta? – az arca egy pillanatra megkeményedett, aztán elégedettség és gúny jelent meg rajta. – Megöltem őket – jelentette ki. Egy pillanatra elkerekedett szemekkel néztem rá. Aztán elképzeltem, mi lenne, ha Dominic ember lenne, és lehetőségem lenne végezni vele… – Megijesztettelek, sajnálom – túrt bele a hajába Rosalie.

– Nem. A helyedben én is ezt tettem volna – bólintottam komoran. Abban a pillanatban tényleg úgy hittem, képes lennék megtenni – soha nem gyűlöltem még úgy senkit, mint azt a szörnyeteget.

– Nem hinném… – Rosalie megrázta a fejét, és egy önkéntelen, kedves mozdulattal megütögette a kezemet – aztán gyorsan vissza is húzta a sajátját, mintha szégyellte volna az emberi gesztust. – Az, ami történt velünk, csak és kizárólag azoknak a szemétládáknak a hibája. – Az, hogy sorstársakként emlegetett minket, valamiért könnyebbé tette az egészet… Mintha nem lettem volna egyedül. Volt valaki, aki értette és átérezte, hogy milyen iszonyatot érzek, ha csak rágondolok az este történtekre. – Tudom, hogy ezt nehéz most még tudatosítanod magadban. Nekem is hosszú ideig tartott, míg megértettem, hogy nem az öltözködésem, a mozdulataim, a szavaim vagy bármi velem kapcsolatos lett volna az oka a történteknek. Ilyesmi bármelyik nővel megtörténhet. És soha nem a nő a hibás, bárki bármit is mond! – a hangja olyan határozott volt, hogy hinni akartam neki.

– Mi történt a rendőrökkel? – jutott hirtelen eszembe. Próbáltam elterelni a figyelmemet a történtekről, és ez megfelelő témának tűnt.

– Valaki felhívta őket névtelenül, hogy a házunk környékén láttak téged. Mire Emmett fel tudott jönni, hogy elrejtsen titeket, már csak a kicsit találta. Azonnal tudta, hogy mi történt… – mutatott az orrára Rosalie annak jeleként, hogy az idegen vámpírszag alapján jöttek rá az elrablásomra. – Elrejtette Edwardot, gyorsan körbevezettük a rendőröket, aztán felhívtam Carlisle-ékat, és azonnal utánad indultunk mi is, amint a zsaruk elmentek. Emmett és én is szörnyen sajnáljuk, hogy nem figyeltünk jobban. A mi hibánk… Azt hittük, itt biztonságban vagy, és nem mer idejönni érted. – Rosalie idegesen állt fel – valószínűleg zavarba hozta a bocsánatkérése.

– Nem a ti hibátok – ráztam meg a fejem. Rosalie biccentett egyet felém.

– És… hogy találtatok meg? Volt… volt egy hamis nyom…

– Amikor elindultunk keresni, éreztük a szagodat és a kutyák szagát is – az ellenkező irányból. Jasper úgy gondolta, hogy nem véletlenül jöttek elő pont most… – magyarázta. – Ketté váltunk. A családommal a farkasok után mentünk, mert minket ismernek már, Tanyáék pedig a másik nyomot követték. Véletlen, hogy pont mi találtunk rád… Mire odaértünk… ott voltak már a kutyák is, elkergették azt a… – Rosalie felső ajka visszahúzódott, fogai mögül halk morgás hangzott fel. Megrázta a fejét, és a hang elhalt. – Haza akartunk hozni, de azok a bolhás dögök akadékoskodtak. Kár, hogy Edward nem tépte darabokra őket… – nevetett fel sötéten, de mikor meglátta az arcomat, elhallgatott. – Pihenj egy kicsit… Visszaviszem a kicsit Esméhez, aztán hozok neked valamit enni – emelte ki a karomból Edwardot – csak azért nem tiltakoztam, mert még mindig fáradtnak éreztem magam.

Ahogy Rosalie kilépett a szobából, a résnyire nyitott ajtón Edward sunnyogott be. A feje le volt hajtva – véletlenül sem nézett volna rám –, és szó nélkül ült vissza a sarokban lévő székre. Zavart, hogy kerüli a pillantásomat, és bármit is mondott Rosalie, mocskosnak éreztem magam.

– Edward… – szólaltam meg halkan. Olyan bűntudatos pillantással pásztázta tovább a padlót, hogy tudtam, mindenképpen beszélnem kell vele. Bár fájt, hogy nem bír rám nézni, megértettem őt.

– Szükséged van valamire? – kérdezte megtört hangon.

– Megértelek… – hagytam figyelmen kívül a kérdését, és feleltem a magamban lejátszódó gondolatokra.

– Tessék? – most először pillantott fel rám. A tekintete értetlen volt.

– Megértem, hogy mit érzel most… velem kapcsolatban – nyögtem ki, és a torkomat a sírás fojtogatta. Biztos voltam benne, hogy ő sem hibáztat a történtek miatt, de a tudat, hogy egy ilyen szörnyeteg hozzám ért és majdnem meg… megerőszakolt, valószínűleg, túl sok volt neki.

– Értem – hajtotta le újra a fejét. – Azt hittem, nem törődsz majd bele ilyen könnyen… – Úgy ült a széken, mint egy szobor. Az arcvonásai kemények voltak, kezei ökölbe szorítva a combján feküdtek.

– Nincs más választásom… – ráharaptam a számra, hogy elfojtsam a kitörni készülő sírást. – Nem tudom letörölni magamról annak a… annak a szörnyetegnek az… érintését – a hangom el-elakadt. Kínszenvedés volt kimondani minden egyes szót. Edward megfeszült, ujjai elfehéredtek a szorítástól. – Megértem, hogy így már undorodsz tőlem… Hogy így már tényleg nem… nem akarsz engem – Hiába küzdöttem kibuggyantak az első könnycseppek a szememből.

Edward elkerekedett szemekkel nézett fel rám. Nem tudtam elviselni a pillantását, ezért az ágytakaró mintáira szegeztem a tekintetem. A szemem sarkából láttam, ahogy feláll, és tétován elindul. Azt hittem, hogy kimegy a szobából, de mikor az ágy felé jött, a szívem önkéntelenül is dübörgésbe kezdett. Még akkor sem néztem fel, mikor éreztem, hogy besüpped mellettem a matrac.

– Te… te tényleg azt hiszed, hogy… bármiféle ellenérzésem van veled szemben, csak mert… az a szemét állat… – motyogta, én pedig kezdtem elveszteni a fonalat. – Annyira kis bolond vagy… – sóhajtotta.

Éreztem, ahogy egy hideg ujj megérinti az arcomat, és letörli a könnyeimet. Az érintés nyomán lángba borult a bőröm. Felemeltem a fejemet, és amint megpillantottam Edwardot elvesztem. Mézszín szemei szomorúan csillogva nyelték el a tekintetemet. A légzésem felgyorsult, és úgy éreztem, mintha valami láthatatlan mágnes vonzana hozzá. Nem gondolkoztam, egyszerűen előre hajoltam, és a szám az ajkaihoz nyomtam.

Apró borzongások futottak végig a gerincem mentén. Edward szája jéghideg volt, de a legédesebb dolog, amit valaha ízleltem. Ösztönösen többet és többet akartam belőle. Halk sóhaj hagyta el az ajkait, ahogy óvatosan visszacsókolt. Még előrébb dőltem, kezem a nyakára siklott – bőre olyan sima és kemény volt, mint a márvány. Ahogy megérintettem, összerezzent, aztán csak arra eszméltem, hogy lágyan eltol magától. Csalódottan nyögtem fel, és próbáltam megállítani a szobát, ami ringlispílként forgott velem.

A szemeimet lehunyva próbáltam összeszedni a gondolataimat. A szívem még mindig gyors ütemben vert. A történtek után lehet, hogy ellenérzéseket kellett volna éreznem a testi közelség iránt, de mégsem éreztem. Ez a csók teljesen más volt, mint az, amit az a vadállat kierőszakolt. Csók… Nem is lehet igazából annak nevezni a tegnapit. Durva volt, fájdalmas, undorító. Még csak nem is hasonlított ahhoz, amiben részem volt alig pár másodperce.

Edward közelsége egyáltalán nem ijesztett meg. A csókja pedig olyan volt, mint egy friss forrás hideg vize – lemosta a másik, nem kívánt érintést. Az illata, az íze, a bőre tapintása mind beleivódott a testembe, a lelkembe, a gondolataimba, és egy pillanatra elfelejtettek velem minden rosszat.

Tökéletes volt a csók, és féltem, hogyha felnyitom a szemhéjam, a reményeim tovaszállnak. Végül mégis csak kilestem a pilláim mögül, Edward még mindig ugyanott ült, ahol az előbb, az arca még mindig ugyanolyan közel volt hozzám, mint a csók előtt közvetlenül. A szemei le voltak hunyva, és mélyeket lélegzett. A kábulat újra elkapott, de mielőtt előre mozdulhattam volna, Edward szemei felnyíltak. A tekintete tele volt gyengédséggel, szomorúsággal és bűntudattal. Hátrébb húzódott, és nagyot sóhajtott.

– Ezt nem lett volna szabad. Sajnálom – a hangja mélyebb volt, mint általában, mikor megszólalt.

– Nem volt… jó? – kétségbeesetten gyűrögettem a takarómat.

– Tökéletes volt. – Edward pillantásától lángba borult az arcom. – De… Nem tisztességes, hogy kihasználom a lelki állapotodat. És az sem, hogy játszom az érzéseiddel, mikor tudom, hogy… – elhallgatott hirtelen.

– Hogy elmész úgyis? – fejeztem be helyette, és a gyomrom azonnal diónyira zsugorodott.

– Nem könnyíted meg a helyzetemet… Néha… néha úgy érzem, nincs elég erőm megtenni – vallotta be szégyenkezve.

– Akkor ne tedd! – kaptam a lehetőségen. Keserűen felnevetett.

– Mihez kezdjek veled, te gyönge kis ember… – kinyújtotta a kezét, és gyengéden végigsimított az arcomon. Szinte belebújtam a tenyerébe.

– Szeress… – feleltem suttogva, és zavaromban még jobban elpirultam.

– Abban nincs hiba… – Edward mosolya szomorkás volt, de az én szívem ki akart törni a mellkasomból.

– Más nekem nem számít.

– Pedig kéne… Én semmit sem tudok adni neked – komolyodott meg az arca.

El akarta húzni a kezét, de ráfektettem a sajátom, hogy visszatartsam. Igaz, bármikor elhúzhatta volna így is – mert hát, mi az én erőm az övéhez képest –, de nem tette. Ez még inkább reménnyel töltött el. Most először éreztem, hogy talán, van esélyem meggyőzni Edwardot.

Azt mondta, szeret. Rá kell jönnie, hogy szükségem van rá. Hogy nem hagyhat el, mert azt nem fogom kibírni. És hogy neki is szüksége van rám. Eddig nem hittem, hogy Alice-nek igaza van, és képes lehetek megingatni Edwardot az elhatározásában, de most szinte kézzel foghatóan éreztem, ahogy a páncélokon, amikkel eddig védte magát, egyre több és több lyukat ütök. Hirtelen erősnek és eltökéltnek éreztem magam.

– Nekem nem is kell semmi, csak te – vágtam rá.

– Buta lány… – csóválta meg a fejét. – Sokkal többet érdemelsz egy olyannál, mint én.

– De nekem nem kell több! – csattantam fel. Arrébb rúgtam a lábaim mellett fekvő melegvizes palackot, és feltérdeltem az ágyon. – Te tökéletes vagy nekem! Miért nem érted már végre meg? – dühös és zaklatott voltam.

Azt akartam, hogy felfogja, hogy nincs más férfi, aki boldogabbá tehetne engem. Mert őt szeretem. Igen… Bárhogy is próbáltam tagadni, hogy ez tényleg szerelem, már késő. Szerelmes voltam. Eszeveszetten, őrülten és örökre. Ha ezt elmondtam volna valakinek, valószínűleg nem hitt volna nekem, őrültnek nézett volna vagy egy ostoba tinédzser lánynak, aki összekeveri a szerelmet a vággyal, de én tudtam. Tudtam, hogy mit érzek, és most már értelmetlen lett volna tagadni. Magam előtt mindenképpen.

– Nem lenne szabad még meghallgassalak sem… Nem tudod, mit beszélsz…

– De igenis tudom! – feleltem durcásan, de amint kimondtam, már meg is bántam. Szörnyen gyerekesen hangzott, márpedig nem akartam gyereknek tűnni Edward szemében. – Kérlek, csak gondold át a mérleg másik serpenyőjében lévő dolgokat is! – próbáltam inkább érvelni, hogy legalább egy kicsit komolyan vegyen.

– Alice és te úgysem hagytok békén addig, nem igaz? – sóhajtott fel megadóan.

Elvigyorodtam.

– Nem hát!

– Nem ígérek semmit sem… – tette hozzá gyorsan látva rajtam a túlzott lelkesedést.

– Rendben – próbáltam visszafogott lenni, de már ennyitől is szárnyalni tudtam volna. Ha csak egy kicsi esélyt ad nekem, nem fogom elszúrni!

– Rendben – nézett a szemeimbe mélyen.

Az idő megint mintha megállt volna… Elmerültem a tekintetében, és a külvilág teljesen megszűnt. A szívem ismét tamtamba kezdett, a szám kiszáradt, a bőrömet pedig mintha elektromosság bizsergette volna. Ahogy Edward arca óvatosan közeledett felém, elfelejtettem lélegezni és az összes értelmes gondolat kiszállt a fejemből.

Lehunytam a szemeimet, és vártam, hogy megérezzem az ajkait a sajátomon. Zavartan néztem fel, mikor fél perc múlva sem történt semmi. Edward hátrahúzódott, majd felpattant az ágyról, én pedig értetlenül néztem rá – egészen addig, míg meg nem hallottam a kopogást az ajtón.

17. fejezet

Farkasok

Zavartan pislantottam fel Carlisle-ra, mikor belépett a szobába. Egy pillanatra megtorpant, és fürkészően figyelt mindkettőnket, aztán elmosolyodott, és az ágyhoz lépett. Még mindig kissé kábultan néztem fel rá. Hagytam, hogy megvizsgáljon – és csak most vettem észre, hogy a mellkasom, a karom és a combjaim tele voltak kék és lila foltokkal. A csuklóm még mindig érzékeny volt, de szerencsére, tényleg nem tört el, csak meghúzódott.

A vizsgálatok közben Edward végig az ágy mellett állt, az én szívem pedig olyan hangosan kalapált, hogy azt hittem, szégyenszemre kiugrik a mellkasomból. Próbáltam fegyelmezni magam Carlisle jelenlétében, de szörnyen nehéz volt. Alig vártam, hogy végre megint kettesben legyek Edwarddal. Azt, hogy ennyire sikerül áttörnöm a kettőnk közötti falat, álmomban sem hittem volna – és most először reméltem, hogy végül sikerül teljesen le is döntenem.

– Még pár napig ne nagyon terheld a kezedet – kérte Carlisle. – És Rosalie-val küldetek fel vitaminokat meg egy kis forró levest, nehogy a kihűlésed újabb meghűléshez is vezessen – ütögette meg biztatóan az ép kézfejemet.

– Köszönöm – feleltem hálás hangon. Ez alatt a pár hét alatt teljesen megváltozott az életem. Új családot kaptam. Tényleg úgy éreztem, hozzájuk tartozom most már. Befogadtak, szerettek és én is szerettem őket. Edwarddal meg kell értetnem, hogy ha elmegy, tényleg mindent elvesz tőlem, ami még segít egyben maradnom.

– Beszélnünk kéne még valamiről… – szakította félbe a gondolataimat Carlisle.

Kényelmetlenül mocorogni kezdtem – ha valaki ilyen hangsúllyal mondja, hogy meg kell beszélni valamit, akkor nem lehet túl kellemes a téma. Reméltem, hogy nem a tegnap estét akarja velem Edward előtt megbeszélni. Rosalie-val is kényelmetlen volt, de Carlisle-lal és Edwarddal biztosan olyan szörnyű lenne, hogy elsüllyednék szégyenemben az ággyal együtt.

– Mielőtt elhoztunk volna az erdőből, a farkasok küldtek egy gondolatot Edwardnak… – pillantott hátra a válla fölött a fiára Carlisle.

– Azt mondták, hogy két napon belül látni akarnak téged, hogy tudják, jól vagy, és nem ártottunk neked – morogta dühösen Edward. Még a feltételezés is sértette, hogy a családja vagy ő bármi rosszat tehetne velem.

– Nem kényszeríthetünk semmire, de… – kezdte Carlisle.

– Természetesen, elmegyek hozzájuk – bólintottam. Próbáltam elűzni minden félelmemet a találkozóval kapcsolatban. Igaz, hogy azok a hatalmas farkasok rémisztőnek tűntek első pillantásra, de ugyanúgy jófiúk, mint Cullenék. És mellesleg valamiféle rokonok is – azt hiszem. Bajom tehát nem eshet, és talán, többet megtudhatnék a nagypapáról is.

– Köszönjük – bólintott Carlisle. – Holnap hajnalban kiviszünk a határhoz. A múltkor nem nagyon volt lehetőségem részletesen elmagyarázni, mi is folyik itt pontosan, és nem akarom, hogy véletlenül valamelyikük félreértse a körözési plakátokat vagy a tegnapi esetet. Nem lenne jó egy összetűzés a farkasokkal és a rendőrséggel is – Carlisle arca kissé aggodalmas lett egy pillanatra, aztán elmosolyodott. – De biztosan nem lesz semmi gond. A farkasok elég értelmesek, hogy megértsék a helyzetet. – Edward halkan felhorkantott. – Most pihenj! Hajnalban visszajövök érted – állt fel az ágyról Carlisle, és tétovázva egy puszit nyomott a fejem búbjára.

– Köszönök… mindent! – szóltam utána még mielőtt kilépett volna az ajtón.

Ahogy magunkra maradtunk, kinyújtottam a kezemet Edward felé. Bizonytalanul pillantott rám, de aztán végül odajött hozzám. Belekapaszkodtam a karjába, és lefelé húztam, míg végül le nem ült az ágy szélére. Összefontam az ujjainkat, és hüvelykujjammal simogattam az övét. Nem nézett rám, de hallottam, hogy felsóhajt.

Mikor kopogás nélkül kinyílt az ajtó, egy szempillantás alatt elhúzta a kezét és talpra ugrott. Rosalie rosszalló pillantást küldött felé, majd elterelte az ágy mellől, és az ölembe helyezte a tálcát. A gőzölgő leves mellett volt egy pohár friss víz és néhány tabletta, amelyek közül csak a C-vitamint ismertem fel első ránézésre. Gyorsan bekapkodtam a gyógyszereket, hogy túl legyek a rossz dolgokon, aztán felemeltem a kanalat, és a számhoz emelve fújni kezdtem a levest.

– Mmm… Ez finom – nyeltem le az első kortyot. Rosalie elégedetten kihúzta magát. Megvárta, amíg megeszem az egész tányérral, aztán elvette a tálcát. Az ajtó felé haladtában, mintha odasúgott volna valamit Edwardnak – de nem voltam biztos benne –, aztán visszasietett a konyhába.

Edward visszasompolygott az ágyhoz, és leült a szélére. Felültem, hogy közelebb bújjak hozzá, de kezét a vállamra fektette, és óvatosan visszanyomott. Morcosan néztem rá, mire felkuncogott.

– Rosalie azt mondta, hogy ha nem hagylak pihenni, akkor a pokol lángjai simogatások lesznek ahhoz képest, amit tőle kapok – ajkai lehengerlő vigyorra húzódtak. Hozzám hajolt – a lélegzetem elakadt –, és egy lágy csókot nyomott az ajkam mellé. – Szóval, pihenj… – húzódott vissza, én pedig pár másodpercnyi kábultság után még morcosabban néztem rá.

Magamhoz öleltem a karját, hideg kézfejét az arcom alá temettem. Próbáltam aludni egy keveset, de nem igazán sikerült. Edward közelségétől és illatától nyugodt voltam pillanatnyilag, de féltem, hogy ha elalszom, akkor rémálmaim lesznek. Így csak csukott szemmel hallgattam, ahogy Edward halkan dúdol nekem valamit.

Olyan hihetetlen volt, hogy itt ült mellettem. Attól tartottam, hogy csak álmodom, és mikor felébredek, a csalódástól teljesen összeroppanok majd. Szükségem volt Edwardra. Nélküle és az öcsém nélkül már rég megőrültem volna. Az én két Edwardom… Halványan elmosolyodtam, és mintha egy lepkeszárny-legyintésnyi időre megéreztem volna Edward hideg ujját az ajkaimon.

A délután és este folyamán Rosalie többször is bejött ellenőrizni, hogy megvan-e a megfelelő nyugalmam és kényelmem a pihenéshez, és ahányszor csak megjelent dühös szemekkel méregette a testvérét.

– Mi baja van Rosalie-nak? – kérdeztem Edwardot nővére tizenegy órai látogatása után. Attól tartottam, hogy bár Rosalie együttérzésből nagyon kedves volt velem az utóbbi huszonnégy órában, az alapellenszenve, amivel irántam viseltetett, egyáltalán nem változott. Talán, nem tart megfelelőnek Edwardhoz…

– Úgy hiszi, hogy nem tisztességes, amit csinálok veled – komorult el Edward arca. – És utálom, mikor igaza van.

– Nincs igaza! – szorítottam meg Edward kezét. Nem válaszolt.

Alig pár órát aludtam az éjszaka. Olyan volt, mintha lehunytam volna a szememet, és a következő másodpercben már hajnal is volt. Edward simogatása ébresztett – és bár fáradt voltam, ez volt a legédesebb ébresztőm hosszú idő óta. Edward utasítására Rosalie elkísért a fürdőszobába, és ott is maradt végig velem – szerencsére, volt annyira együttérző, hogy elfordult a kellemetlenebb pillanatokban. Kicsit idegesített, hogy sosem lehetek egyedül, de ha Edward ettől megnyugodott, akkor legyen… A lényeg, hogy velem maradjon. Mindörökre.

Mivel mindenem sajgott, Rosalie a megszokott farmer-blúz összeállítás helyett egy lengébb nyári ruhát hozott nekem, és állítólag a hideg miatt – bár szerintem, inkább a foltjaim eltakarása volt az ok –, kölcsönadott egy fehér kardigánt is. Edward azonnal előttünk termett, amint kiléptem a fürdőszobából. Valószínűleg, észrevette, milyen óvatosan lépkedek – a combjaim fájtak, valahányszor véletlenül egymáshoz dörzsölődtek –, mert odalépett hozzám, és egyetlen, laza mozdulattal a karjaiba emelt. Hálásan bújtam hozzá, viszont, mikor leértünk a földszintre a többiekhez, kicsit zavarba jöttem. Szerencsére, senki nem említette meg, hogy Edward miért is cipel engem.

Carlisle, Tanya, Rosalie, Emmett és Edward vittek a farkasok elé. Az út nem tűnt túl hosszúnak, maximum húsz perc volt. Edward nem akart velem túl gyorsan rohanni, nehogy a sérüléseim fájjanak, és a többiek is tartották a mi lassabb tempónkat. Már kezdett felkelni a nap, mikor éreztem, hogy Edward teste megfeszül, és halk morgás tör fel a torka mélyéről. Kíváncsian kémleltem körbe, de csak jó öt perc után vettem észre a távolban a farkasokat. Hatalmasabbak voltak, mint emlékeztem rájuk.

Ahogy a határhoz értünk, mindenki megállt, Edward pedig letett a földre, de egy lépésnyire sem távolodott el mellőlem. A farkasok minden mozdulatunkat követték. Látszott a szemeikben a bizalmatlanság és a megvetés, ahogyan Edward, Rose, Emmett és Tanya szemében is. Az egyedüli, aki teljesen nyugodtan – és szinte megértően – pillantott a farkasok felé, az Carlisle volt.

– Elhoztuk őt, láthatjátok, hogy semmi baja – mutatott felém Carlisle. A farkasok végigmértek engem.

– Azt kérdezik, hogy miért vagy velünk… – közvetítette Edward a legelöl álló, legnagyobb és legerősebbnek kinéző farkast figyelve. Megpróbáltam összeszedni a gondolataimat, hogy el tudjam mondani a lényeget.

– Először is, szeretnék… szeretnék köszönetet mondani azért, hogy megmentettetek – kezdtem el. A farkasok szeme mintha egy kissé meglágyult volna, magam mellől viszont hallottam Rosalie morgását. – Az a… vámpír, akit elkergettetek, megölte a családomat, és engem üldöz már hónapok óta. Cullenék vigyáznak rám, és… – Edward morgása szakított félbe. – Mi az?

– Semmi… – szűrte a fogai között, és villámló szemekkel meredt a farkasok vezetőjére.

– Szóval… Cullenék befogadtak, és megvédenek engem és az öcsémet is – fejeztem be a mondatot.

– Igen, a testvére is jól van! – csattant fel Edward. Dühösen fonta össze a karjait maga előtt. Mielőtt megszólalhattam volna, Carlisle átvette a szót.

– A városban ki van téve néhány körözési plakát, mert a rendőrség keresi Isabellát. – A farkasok felélénkülve fordultak felém. Hátrébb léptem egy kicsit. Edward karja kinyúlt, és védelmezően magához ölelt. – A vámpír hamis nyomokat helyezett el, amiből a rendőrség úgy gondolja, hogy Isabella a szülei gyilkosa. – Le kellett hunynom a szemem egy pillanatra, hogy összeszedjem magam. Mikor felnéztem, a farkasok szemében gyanakvást láttam.

– Nem ő volt! – feszült meg Edward, aztán idegesen Carlisle-ra nézett. – Azt kérdezik, miért higgyenek egy… vérszívónak? – fintorodott el. Carlisle vetett rám egy pillantást, aztán a legnagyobb, sötétbarna színű farkas szemébe nézett.

– Nem kell nekünk hinnetek. Higgyetek a saját véreteknek – mondta.

– Ezt meg hogy érted? – tolmácsolta az újabb gondolatot Edward.

– Isabella, Jacob Black unokája, vagyis Ephraim Black leszármazottja. – Carlisle kijelentésére a farkasok vad csaholásba kezdtek – mintha beszélgettek volna egymással. Az izgalom és hitetlenkedés tisztán érezhető volt a reakcióikból. Aztán az a farkas, aki eddig a kommunikációt vezette, hirtelen hátat fordított nekünk, és bevetette magát a fák közé. Kérdőn és kissé ijedten pillantottam Edwardra, de az arca a helyzethez képest nyugodtnak tűnt.

Lépések zaja hallatszott arról, ahol a farkas az imént eltűnt. A régi legendák alapján, és azok után, amiket Edward mesélt nekem még régebben, tudtam, hogy a quileute-ok képesek farkas és emberi alakot is ölteni, mégis meglepett, mikor az állat helyett egy huszonöt év körüli fiú lépett ki a bokrok közül.

A felső teste mezítelen volt – alul is csak egy hosszúszárú, fekete alsónadrág fedte, izmai minden mozdulatnál megfeszültek. Kicsit zavarba jöttem a látványától… Fekete haja, rövid, szinte tüskés volt, szemei mogyoróbarnák. Magasabbnak tűnt, mint bármelyik korabeli fiú, akivel valaha találkoztam. Az arcvonásai erőteljesek, de arányosak voltak. Igazán jóképűnek lehetett nevezni. Egy pillanatra felrémlett előttem néhány régi fénykép, amin Jacob nagypapa volt még fiatalon. A fiú testfelépítése és külső jellemzői nagyon emlékeztettek rá.

– Tényleg egy Black leszármazott vagy? – állt meg alig pár méternyire tőlünk. A szemei izgatottan végigjártak engem. A történtek után kellemetlennek találtam ezt, de próbáltam nem kimutatni.

– Az vagyok. A nagyapám Jacob Black volt, az apám pedig Charles William Black.

– A rokonaid nagy tiszteletnek örvendenek a törzsünkben. Sajnáltuk, hogy a Black család eltűnt a szemeink elől egy jó pár évtizede… – szólalt meg ismét az indián. – Jonathan Uley vagyok, a csapatunk Alfája – mutatkozott be. Kérdőn pillantottam Edwardra.

– Az Alfa a vezető a farkasok között. Ő parancsol a többieknek – magyarázta Edward.

– Ó, értem… – motyogtam. – Nagyon örülök… – mosolyogtam halványan Jonathanra.

– Ő ott, Joshua – mutatott a jobb oldalán álló farkasra. A farkas barátságosan bólintott egyet felém – viszonoztam a biccentést. – Aidan, Daniel és Benji – mutatta be sorba a többi farkast is. Az utolsó, mindannyiuk közül a legkisebb, felvakkantott. – Benjamin – javította ki magát Jonathan egy fintor kíséretében. Önkéntelenül felkuncogtam.

– Hello – emeltem fel a kezem, és intettem egyet feléjük. Csaholni kezdtek, mintha csak ők is üdvözöltek volna. Végigfuttattam rajtuk a pillantásomat. Benjamin nyurga kis farkas volt, a szőre homokbarna színű, és hosszabb, mint a többieké. Ő volt a legkevésbé ijesztő, mert a szemeiből kedvesség áradt. Danielnek csak egy árnyalatnyival volt sötétebb a színe, de a szőre sokkal rövidebb volt. Aidan vöröses árnyalatú volt, és a pofája hosszúkás formában nyúlt előre. Joshua pedig olyan fekete volt, mint az éjszaka.

– Tudom, hogy a helyzet elég… bonyolult – szólalt meg ismét Jonathan. – De a testvéreim és én, szeretnénk jobban megismerni téged és a testvéredet – a hangja óvatos volt, mintha tudatosan válogatta volna meg a szavait.

Bizonytalanul pillantottam először Edwardra, aztán Carlisle-ra. A farkasok most már, hogy nevük is volt, és egyiküket láthattam emberi alakban is, kevésbé tűntek félelmetesnek, mint először, és természetes érzésként feltámadt bennem a kíváncsiság. Szerettem volna tudni, honnan származom. Megismerni a múltamat, a nagyapám múltját. És talán… az öcsém jövőjét. Ha egyszer átváltozna… Szüksége lenne hozzá hasonlóak társaságára.

– Én is szeretnélek megismerni titeket – Edward halkan felszisszent. Bocsánatkérően néztem rá, remélve, hogy megért engem.

– Csodás! – Jonathan arcára vigyor ült ki. – Akkor holnap este?

– Megőrültél, korcs? – csattant fel Edward. Jonathan dühös arccal és összeszorított öklökkel lépett előre egyet.

– Hallottad! Meg akar ismerni minket! Vagy talán semmibe veszed a szabad akaratát? – a hangja vádló volt. Társai a háta mögött morogni kezdtek.

– Még mindig veszélyben van. Nem fogom addig rátok bízni! – feszült meg Edward teste, és úgy figyelte a vele szemben állót, mintha darabokra akarná tépni.

– Mert mellettetek aztán nagy biztonságban van, nem igaz? – vonta fel sötét szemöldökét gúnyosan Jonathan.

– Fogd be, különben… – kezdte Edward, de aztán idegesen elhallgatott.

– Különben? – Hangzott el az újabb gúnyos kérdés. – Tudod jól, vérszívó, hogy igazam van. Nálunk legalább olyan biztonságban lenne, mint nálatok… Ha nem nagyobban… Szóval? Mit szólsz, Isabella? – pillantott rám Jonathan, figyelmen kívül hagyva Edward dühös morgását. – A vérszívók elhoznak a határig, utána pedig mi vigyázunk rátok… Jó móka lesz – mosolygott rám bíztatóan. – Esküszöm, hogy nem lesz semmi bajotok. Vigyázunk rátok! Aztán, visszamehetsz hozzájuk – intett lefitymáló arccal Cullenék felé.

Zavartan toporogtam. Nem akartam megbántani Cullenékat, de a farkasok egyszer már elüldözték Dominicot – félt tőlük. Valószínűleg, biztonságos lenne velük. És több ok is szól amellett, hogy meg akarjam ismerni őket közelebbről. De a testvérem életét nem mertem kockára tenni…

– Én szívesen elfogadnom a meghívást… – bólintottam. Éreztem, ahogy Edward karja megfeszül körülöttem. – De ha nem bánjátok, az öcsémet otthon hagynám. Még kisbaba, nem hiszem, hogy jó ötlet lenne magammal hozni… Ha így is áll a meghívás…

– Áll – vágta rá azonnal Jonathan. – Akkor holnap este hétkor? – nézett Carlisle-ra.

– Itt leszünk – bólintott Carlisle.

– Akkor holnap… – Jonathan arca elégedettnek tűnt. – Addig igyekezzetek életben tartani őt, mert ha nem…

– Vigyázunk rá! – Edward arcvonásai eltorzultak a visszafojtott dühtől.

– Számon kérjük rajtatok, vérszívó! – vetette még oda Jonathan. – Viszlát, Isabella! – fordított hátat nekünk, aztán besétált a fák közé. Mikor ugatás hangzott fel onnan, ahol eltűnt, a többi farkas is hátrálni kezdett, aztán elvágtattak.

– Edward… – fordultam azonnal Edward felé.

– Majd otthon megbeszéljük – felelte. Az arcvonásai kemények voltak, és még mindig arra felé nézett, amerre a farkasok elrohantak. Ahogy a karjaiba vett, a pillantása lágyabb lett.

A visszafelé úton egy csomó érzés és gondolat kavargott bennem. Reméltem, hogy Cullenék nem haragszanak majd rám, és megértik, hogy miért is akarom megismerni a farkasokat. Nem akartam megbántani őket – főleg nem Edwardot. Felemeltem a kezem, és futás közben végigsimítottam az arcán. Egy csókot nyomott a tenyerembe gyorsan. Megnyugodva elmosolyodtam.

Ahogy visszaértünk a Cullen-házba, Edward azonnal felvitt az emeletre. Leültetett az ágy szélére, aztán az ablakhoz sétált. Percekig csak bámult kifelé, én pedig a számat harapdálva figyeltem.

– Sajnálom. Tudom, hogy utáljátok őket, de… – kezdtem, mikor már nem bírtam tovább a csendet.

– De ők a múltad – bólintott komolyan Edward. – Érthető, hogy tudni akarod, honnan jöttél.

– Nem akarom, hogy bántson, amit teszek… – felálltam az ágyról, és Edward mögé léptem. Kezemmel megérintettem a hátát – éreztem, hogy összerezzen. Nem bírtam ki, muszáj volt hozzá bújnom. A dereka köré csúsztattam a karomat, és fejemet a lapockájához szorítottam – még így a vékony ingen keresztül is éreztem a belőle áradó hideget, de nem érdekelt.

– Nem te bántasz engem… – szólalt meg végül. – Igaza volt a korcsnak. Megígértem, hogy nem esik bajod, és mégsem tudtalak megvédeni. – Lábujjhegyre álltam, és apró csókot nyomtam a nyakára. Nem tudom, honnan vettem a bátorságot, hogy ilyen közvetlen legyek vele, de ösztönösen éreztem, hogy mit akarok tenni – hogy mit kell tennem. – Isabella… – sóhajtotta, majd lefejtette magáról a kezeimet, és távolabb lépett.

– Nem a te hibád volt. Senki sem hibázott.

– Hagyjuk ezt! – rázta meg a fejét.

– Rendben – bólintottam. – Akkor nem haragszol rám?

– Nincs miért haragudnom – fordult felém, és a szemei lágyan végigsimogattak. A szám teljesen kiszáradt.

– Akkor jó – bólintottam, és mosolyt erőltettem az arcomra.

Bár boldog voltam, bennem volt az állandó félelem, hogy valami olyasmit mondok vagy teszek, amivel átlépem Edwardnál a határt, és megint bezárkózik előttem. Legszívesebben odamentem volna hozzá, hogy újra átöleljem, de nem mertem kockáztatni. Visszasétáltam az ágyhoz, és lehuppantam rá.

– Azt hiszem, éhes vagyok… – szólaltam meg újra pár perc után. Valójában, a gyomrom apró méretűre zsugorodott, és kételkedtem benne, hogy akár egyetlen falat is lemenne a torkomon, de úgy éreztem, muszáj beszélnem.

– Alice és Rosalie már a konyhában vannak – felelte Edward. – Azt hiszem, pirítóst csinálnak… Kicsit égett lesz, de inkább ne említsd nekik – mosolyodott el.

– Oké, nem fogom – kuncogtam fel.

Alig pár pillanat múlva tényleg megérkezett a reggelim. Alice és Rosalie, mint mindig, érdeklődve várták a reakciómat – próbáltam a kevésbé szenes részekről harapni, nehogy csalódást okozzak nekik.

– Indulunk? – pillantott Alice Edwardra, mikor befejeztem az evést.

– Én ma nem megyek – rázta meg a fejét Edward.

– Hová? – néztem rájuk kíváncsian.

– Vége a tavaszi szünetnek az iskolában – felelte Alice. – Edward és én most fogunk érettségizni, hányadszorra is? – vigyorodott el.

– Ki számolja már… – vonta meg a vállát Edward.

– Edward egy időben gyűjtötte a ballagási kalapjainkat, és kitette őket a falra – vigyorodott el Alice.

– Menned kéne. Azok után, hogy kint volt a rendőrség, nem kéne felkeltenünk magunkra a figyelmet azzal, hogy másképp viselkedünk, mint eddig – szólt közbe Rosalie.

– Nem hagyom magára Isabellát – jelentette ki Edward.

– Esme, Carlisle, Emmett, Jasper, Tanyáék és én is itt vagyunk vele.

– Akkor is maradok – Edward arcára makacs kifejezés ült. Alice felsóhajtott.

– Nem fog jönni. Eldöntötte. Akkor én megyek… Egyedül… Magányosan… Mint a kisujjam… – vonult lassan és színpadiasan a küszöbig. Búcsúzóul még rám vigyorgott, aztán ugrándozva elhagyta a szobát.

– Menned kellene – morgott Rose, aztán a haját hátradobva a válla felett Alice után indult.

– Én ellennék egye… – kezdtem, de Edward egy szempillantás alatt az ágyamnál termett, kezeivel körbefogta az arcomat. Elakadt a lélegzetem.

– Nem – felelte, és egy apró csókot nyomott a számra.

18. fejezet

Quileute-ok

Észrevétlenül elrohant az idő, és mire észbe kaptam, már másnap késő délután volt. Idegesen rágcsáltam a körmömet a szekrény előtt állva, miközben azon gondolkoztam, hogy mit vegyek fel a farkasoknál tett látogatáshoz. Végül valami kényelmes és elég meleg felső és egy vászonnadrág mellett döntöttem.

Edward az ágyon ült, és mogorván bámult maga elé. Nem tetszett neki az ötlet, hogy távol legyen tőlem, az meg még kevésbé, hogy rábízzon néhány bolhás korcsra – ahogy ő mondta. Bár megnyugtatott, hogy rám nem haragszik, és megért engem, nem esett túl jól látni, hogy ennyire zavarja az, amit tenni készülök.

Alice és Jasper ebéd után bent voltak nálam, és megnyugtattak, hogy ez a hangulat hamarosan elmúlik Edwardnál, ha látja, hogy épen és egészségesen térek vissza a farkasoktól. Reméltem, hogy így lesz.

Miután felöltöztem a fürdőszobában – most Alice felügyeletével –, Edward megint csak az ajtóban várt már rám. Egy másodperccel sem hagyott tovább magamra, mint ahogy szükséges volt. Megint egy kisebb csapat kísért ki a határhoz – a különbség csak annyi volt, hogy most Tanyát és Rosalie-t leváltotta Alice és Jasper.

Már messziről megláttam a magas férfialakot – akiről közelebbről kiderült, hogy Jonathan az. Egyedül volt, legalább is, úgy tűnt, de sejtettem, hogy a társai nem messze várnak ránk. Edward feszültsége a tetőpontjára ért, mikor letett a földre a határvonal mentén. Tétován álltam mellette, figyelve a vonásait, aztán lábujjhegyre emelkedtem, és egy puszit nyomtam az arcára. Távolabb akartam lépni, de nagy meglepetésemre, megragadta a vállaimat. Háttérzajként hallottam a farkasok morgását, miközben Edward a számra nyomta az ajkait.

Ezek után, nem számított csodának, hogy kissé elkábulva lépkedtem Jonathan felé.

– Ha bármi baja esik, megbánjátok! – nézett Edward egyenesen Jonathanra, aki elhúzta a száját, de azért bólintott.

– Épségben visszahozom – felelte.

– Tizenegyre – vágta rá Edward.

– Éjfél. Egy perccel sem korábban – kontrázott rá Jonathan.

– És egy perccel sem később, vagy véged, korcs!

– Viszlát, Isabella! – integetett utánam Alice. Visszaintettem feléjük, aztán elindultam Jonathan után. Kicsit féltem attól, hogy nagyobb utat kell megtennem majd a fák, bokrok és kiálló gyökerek között, amik életveszélyesek voltak a számomra, de legnagyobb meglepetésemre, alig öt perc után egy ösvényre jutottunk, aminek a közepén ott állt egy dzsip. Körülötte ott volt a négy farkas. A legkisebb – Benjamin – azonnal odaszaladt hozzám, amint meglátott. Megállt pár méternyire tőlem, gondolom, hogy ne ijesszen meg túlságosan, aztán lesunyta a fejét, mintha azt jelezné, hogy ártalmatlan rám nézve. Összeszedtem minden bátorságomat, és odaléptem hozzá. Óvatosan kinyújtottam a kezemet, és megérintettem a füle mögött a fejét. Világosbarna bundája puhább volt, mint gondoltam.

Halk, elégedettnek tűnő hangot hallatott, ahogy vakargatni kezdtem, aztán felemelte a fejét, és végignyalt a kezemen. Felnevettem.

– Na gyerünk, fiúk! Induljunk! – szólalt meg hirtelen Jonathan. Annyira belemerültem a farkas simogatásába, hogy teljesen el is felejtkeztem arról, hogy még a hátam mögött áll. Benjamin felpattant hirtelen, aztán a többi farkassal együtt befutott a fák közé. Körülbelül egy perc múlva négy félmeztelen fiú sétált ki elém.

A legfiatalabbnak tűnő lépett először elém, és kinyújtotta felém a kezét.

– Kösz a fülvakarást! – vigyorgott rám.

– Akkor, te vagy Benjamin? – fogtam meg a kezét mosolyogva. Bólintott, aztán hátrébb lépett.

– Én Daniel vagyok – mutatkozott be a mellette álló fiú. Bár mindannyian hasonlítottak egymásra, ő és Benjamin valahogy mégis jobban, mint a többiek. Talán, a szemeik miatt – azonos mogyoróbarna árnyalatú volt az íriszük. Daniel egy pár évvel idősebbnek tűnt, és pár centivel magasabb volt, mint Benjamin és a következő fiú, aki hozzám lépett.

– Aidan – mosolygott rám. – Örülök, hogy megismerhetünk.

– Én is – biztosítottam róla. Az utolsó fiúra néztem. Fekete szemei sötéten meredtek rám. Valamiért ő volt a legrémisztőbb a farkasok közül.

– Te pedig akkor csak Joshua lehetsz – léptem közelebb hozzá. Morcos arccal bólintott. Zavarba jöttem a távolságtartásától – nem tudtam, miért ilyen velem, mikor a többiek olyan közvetlenek.

– Ne is törődj vele! – vonta meg a vállát Benjamin, és a kezemet megfogva az autó felé húzott. – Csak nem szeret emberi alakban lenni, miközben vérszívók vannak a közelben.

– Már nincsenek, csak idehoztak – feleltem, mire Jonathan a hátam mögött felnevetett.

– Az, amelyikkel olyan jóban vagy – fintorodott el, ahogy kimondta. –, még mindig itt cirkál a határvonal mentén. Tiszta ideg… – Még hangosabb nevetés hagyta el a száját, miközben a fák közé pillantott. Összeszorult a gyomrom. Eszembe jutott, hogy talán, jobb lenne visszamenni, de mielőtt meggondolhattam volna, Benjamin kinyitotta nekem az ajtót, és besegített az anyósülésre.

Az autóút nem volt hosszú. Negyed óra múlva meg is érkeztünk. Jonathan leparkolt, aztán kisegített a kocsiból. Mikor észrevettem az engem figyelő új tekinteteket, zavarba jöttem. Két velem egykorú lány épp tűzifákat hordott egy kupacba – gondolom, sötétedéskor tábortüzet akartak gyújtani –, de mikor észrevettek, megálltak a munkában, és felénk siettek. Mögöttük egy kempingszéken egy hosszú, ősz hajú indián ült, melegbarna szemei mosolyogva üdvözöltek, mikor a közelbe értünk.

– Ő itt Saore – húzta magához az egyik lányt Aidan csillogó szemekkel. A lánynak hosszú, ébenfekete haja és ugyancsak fekete szemei voltak. Majdnem olyan magas volt, mint Aidan – pedig a farkasok alapból szörnyen magasra nőttek –, de mivel arányosak voltak a testének részei, mégis kecsesnek tűnt.

– Üdv itthon! – küldött felém egy meleg mosolyt Saore. Jól esett, amit mondott. Féltem, hogy kívülállóként érzem majd magam La Push-ban, de a sok barátságos arc láttán úgy éreztem, mintha rég nem látott, kedves rokonokat látogatnék meg éppen.

A másik lány, aki jóval alacsonyabb volt minden jelenlévőnél, kivéve engem – és kinézetre egyáltalán nem tűnt indiánnak –, azonnal hozzám lépett, és röviden magához ölelt. Kissé zavartan viszonoztam – nem voltam hozzászokva az ilyen közvetlen testi kontaktusokhoz.

– Juliette vagyok – mutatkozott be, miután hátrébb lépett, aztán megfogta a kezemet, és a farakás felé kezdett húzni. – Sütünk egy kis húst meg egyéb finomságokat, remélem, éhes vagy! – csacsogta. Valamiért emlékeztetetett Alice-re.

Ahogy a táborhelyre értünk, az öregember lassan felemelkedett a székéről, és felém csoszogott. Benjamin mellém lépett.

– Ő itt a nagypapám – mutatta be a férfit. – Ő pedig… – kezdte volna, de a ráncos kéz a magasba emelkedett.

– Ő Isabella… Le sem tagadhatnád, hogy Bella Swan unokája vagy! – fürkészte barátságosan csillogó szemekkel az arcomat. – Pont olyan vagy, mint ő.

– Ismerte a nagyit? – kérdeztem kíváncsian. Pont az volt az egyik oka annak, hogy elfogadtam ezt a meghívást, hogy minél többet megtudjak a családom múltjáról, és arról, hogy honnan is származom valójában. Régen eszembe sem jutott, hogy kíváncsi legyek a La Push-ban élő emberekre. Érdekesek voltak a mesék róluk, de megvolt a saját kis életem, és nem éreztem úgy, hogy valami vagy valaki hiányozna belőle. De most, hogy már csak az öcsém és én maradtunk, valamiért felértékelődött bennem a származás és a család kérdése.

– Még szép, hogy ismertem! Ott voltam az esküvőjén! – nevetett fel az öregember. – Nekem kellett egy kis párnácskán odaegyensúlyozni a gyűrűket Jacobékhoz, én meg idegességemben a földre ejtettem őket. Vagy fél óráig tartott, mire mindkettő meglett.

– Ön… – az emlékeimben kutattam a megfelelő név után. – Seth? A kis Seth Clearwater? – tátottam el a számat csodálkozva. Egy csomó történetet hallottam már a kedves, szeleburdi Sethről, és furcsa volt látni most azt az öregembert, aki lett belőle.

– Én lennék az, személyesen – bólintott mosolyogva. – Örülök, hogy köztünk vagy – szorongatta meg a kezemet. – Most, ha nem haragszol, visszaülnék… Öreg csontjaim már nem nagyon bírják az ácsorgást. Gyere, foglalj helyet te is! – mutatott az egyik fa mellett az összehajtható, kempingszékekre. Mire elindulhattam volna, hogy hozzak egyet, Benjamin már meg is előzött. Leültem Seth nagypapa mellé.

– Benji, menj, és hozz még fát! – hessegette el a körülöttem somfordáló fiút Juliette.

– Benjamin vagyok! – húzta össze morcosan a szemöldökét a megszólított – ettől inkább tűnt mókásnak, mint rémisztőnek –, de azért elindult a közeli domb felé, hogy teljesítse a feladatát.

– Mesélj egy kicsit magadról! – kérte Juliette, miközben leült az egyik szikladarabra. Daniel a lábának dőlt. Azt hiszem, ők is egy párt alkothattak, legalább is, abból, ahogy egymásra néztek, erre következtettem.

Zavarba jöttem a kérésétől. Mit mesélhetnék magamról… A gyerekkorom olyannak tűnt, mint egy előző élet, a jelenem pedig annyira zűrzavaros volt, hogy nem tudtam volna értelmes gondolatokat formálni róla.

– Mit szeretnétek tudni? – kérdeztem.

– Hány éves vagy? – kérdezte Aidan. Saore a kezében lévő papírtányérral meglegyintette a fejét.

– Ilyet nem kérdezünk egy nőtől!

– Nem tudom, mit vagytok úgy kiakadva ezen a témán… – vonta meg a vállát Aidan.

– Persze, könnyű annak, aki nem öregszik – kapott válaszként egy nyelvnyújtást.

– Nem öregszetek? – jutott el az agyamig Saore mondata. Eszembe jutott Jacob nagypapa ráncos arca. – Az nem lehet…

– Amíg nem adjuk fel a farkaslétet, addig állunk az öregedésben. Csak akkor kezdünk megint öregedni, ha többet nem változunk át – magyarázta Jonathan.

– Ó! – mondtam. Saore-ra néztem, és tudtam, hogy egyre gondolunk. Lehet, hogy meg fogunk öregedni, miközben azok, akiket szeretünk, fiatalok és életerősek maradnak. Megborzongtam.

– Szóval, hány éves is vagy? – ismételte meg a kérdést Aidan, miközben vigyorogva kitért Saore újabb legyintése elől, a karjai közé kapta, és magához szorította őt.

– Tizenhét – mosolyogtam rájuk. – Vagyis… májusban leszek tizennyolc – javítottam ki magam.

Közben Benjamin visszatért egy nagy rakás faággal a kezében, amiket ledobott a többi közé.

– Kérdezhetek valamit? – szólalt meg, miközben lehuppant a fűbe.

– Persze – bólintottam.

– Miért a vámpírokhoz mentél védelemért?

– Benjamin! – szisszent fel Jonathan. Az arca bosszússá vált.

– Nem volt más választásom – feleltem figyelmen kívül hagyva Jonathant. – Nem tudtam, hogy ti… hogy az őseim kik voltak valójában. Azt hittem, csak Cullenék védhetnek meg – magyaráztam.

-És most? Miért vagy a vérszopókkal még mindig? – Joshua hangja kissé ellenségesebbnek tűnt, mikor Cullenékról beszélt, mint a többieké. Ez nem igazán tetszett.

– Mert szeretem őket. Ők lettek a családom – néztem egyenesen a szemébe. Állta a tekintetemet.

Összerezzentem, mikor hirtelen lépések zaja ütötte meg a fülemet. Egy tömzsi, kedves arcú indián nő tartott felénk, kezében egy nagy tálca hússal. Mikor meglátott, megtorpant egy pillanatra.

– Miért nem szóltatok, hogy már megérkezett? – csattant fel aztán. Gyorsan az elé siető Daniel kezébe nyomta a tálcát, aztán kezét a szoknyájába törölgetve közeledet felém. – Szervusz kedvesem! – ölelgetett meg úgy, hogy közben az összes levegő kipréselődött a tüdőmből. Gyanakodni kezdtem, hogy talán, a nők közül is lehet olyan, aki farkaserővel bírhat. – És még meg sem kínáltátok semmivel? – tette csípőre a kezét. Ahogy végignézett a hatalmas indiánfiúkon, azok úgy húzták be a nyakukat, mint a kiskölykök, akik rossz fát tettek a tűzre. – Elnézést az udvariatlanságért! Mindjárt hozok neked valami innivalót, aztán ha a fiúk végre hajlandóak megmozdulni – nézett megint feléjük anyai szigorral az arcán, mire mindannyian felpattantak a helyükről. –, akkor elkezdhetjük kisütni az ételeket is. Mindjárt jövök… – sietett vissza a távolban álló házak irányába.

Amíg Jonathanék meggyújtották a tüzet, a lányok mellé somfordáltam.

– Az előbbi hölgy, ki volt? – kérdeztem kíváncsian.

– Ó, ő Benjamin és Daniel édesanyja. És Seth nagypapa lánya. Esthernek hívják – tájékoztatott Juliette. Ahogy beszélt, szőke haját és kék szemeit bámultam – de csak akkor vettem észre, hogy ezt teszem, mikor felhívta rá a figyelmemet.

– Fogadjunk, hogy most azon gondolkozol, hogy egy fehér lány hogy került ide… – kuncogott fel.

– Ó, bocsánat, én nem… – jöttem zavarba hirtelen.

– Semmi gond – mosolygott rám kedvesen. – Tudod, én nem vagyok quileute. Vagyis vér szerint nem. Itt már igen – mutatott a mellkasa bal oldalára.

– És hogy találkoztatok? – érdeklődtem.

– A szüleimmel Forksba költöztünk. A helyi iskolába jártam. Aztán egyszer lementünk a la pushi tengerpartra, és ott Dan meglátott engem. És bevésődtünk…

– Hogy mit? – kérdeztem vissza.

– Bevésődtünk. Ez egy farkasszokás. Ha meglátják a számukra legmegfelelőbb párt, akkor onnantól kezdve csak érte élnek – pirult el. – És nagyon nehéz egy olyan férfit nem szeretni, aki érted veszi minden egyes lélegzetét – vetett szerelmes pillantást Danielre, aki nem messze tőlünk épp próbálta meggyújtani a tüzet.

– És ez nem… zavaró? – haraptam be a számat. – Mármint, olyan, mintha nem lenne választásotok… – gondoltam végig a hallottakat.

– Miért akarnánk mást választani, ha megtaláltuk a tökéleteset? – vonta meg a vállát mosolyogva, aztán felpattant mellőlem, és odasietett Danielhez az akkor már lobogó tűz mellé.

Esther nem sokára visszatért egy újabb tálcával, amin egy nagy kancsó limonádé és poharak álltak. Jól esett a hűs ital. Jonathan nem messze tőlem ült le, és a testéből valamint a tábortűzből áradó hőtől melegem lett.

– Tudod, szombaton lemegyünk a tengerhez úszni a többiekkel… Esetleg velünk tarthatnál – szólalt meg, miközben egy nyársat nyomott a kezembe, amire hús és krumplidarabokat tűzdelt.

– Hát, nem is tudom… – motyogtam zavartan. Nem akartam, hogy Edward türelme elfogyjon, és összevesszünk.

– Jól érzed magad velünk, nem? – kérdezte.

– Persze – bólintottam. – Nagyon is.

– Akkor? Biztonságban lennél.

– Tudom.

– Félsz a vérszívó véleményétől? – húzta el a száját.

– Nem, én csak nem akarom, hogy aggódjon értem. De… Majd megpróbálom megbeszélni vele, jó? – próbáltam időt nyerni úgy, hogy ne bántsam meg az azonnali visszautasításommal. Először látni akartam, hogy Edward hogy viselte a távollétemet, és hogyan viselkedik majd, ha visszamentem. Aztán majd ráérek eldönteni, hogy megemlítem-e neki a tengerparti kirándulást.

– Rendben – bólintott.

Szerencsére, ezek után hanyagoltuk a vámpírtémát. Hallgattam, ahogy pattog a tűz, és élveztem az ételek ízét. Közben, figyeltem, ahogy a fiúk úgy falnak fel mindent, mint egy sáskaraj. Mikor szép lassan elfogyott minden étel, Joshua előhozott az egyik házból egy gitárt, Daniel pedig megjelent egy kisebb kongaszerű dobbal. A halk dallamok betöltötték a levegőt. Lehunytam a szemem, és hallgattam, ahogy Saore és Juliette egy vidám indián dalocskát énekelget egy lányról, aki beleszeretett a holdba, az istenek pedig csillaggá változtatták, hogy örökre a szerelmével lehessen. A dob ritmusára önkéntelenül is mozogni kezdett a lábam.

Összerezzentem, mikor valami szőrös ért a karomhoz. Benjamin visszaváltozott farkassá, és a farkát csóválva bújt a kezemhez, kérve, hogy simogassam őt. Furcsa volt a tudat, hogy valójában ő egy ember, de próbáltam úgy gondolni rá, mintha csak egy kedves kutyust vakargattam volna – máskülönben biztosan zavarba jöttem volna.

– Hé, Benjamin, játsszunk! – emelt fel egy sárga műanyagtányért Daniel, miután a zenélést pihentették egy kicsit. Körbenézett, hogy az édesanyja nincs-e a közelben, aztán elhajította a levegőbe, mint egy frizbit. Benji úgy pattant fel mellőlem, mint akit ágyúból lőttek ki. A domb felé rohant, amerre a frizbi tartott, fejét felfelé fordítva, hogy lássa merre is repül a célpont.

Már majdnem a domb tetején járt, mikor hirtelen felugrott a levegőbe, és fogaival elkapta a tányért. Lelkesen, ide-oda cikázva rohant visszafelé, miközben a fejét rázva mutatta zsákmányát, aztán a következő pillanatban már csak azt láttam, hogy a lábai összeakadnak, és barna hógolyóként gurul lefelé, bele egyenesen az egyik bokorba.

Ijedten ugrottam fel, de a következő pillanatban kidugta a fejét az ágak közül – most már emberként –, hajából levelek meredeztek szanaszét.

– Direkt volt, emberek, direkt volt! – kiabálta felénk elvörösödve, miután kikapta a szájából a tányért. Egyszerűen nem lehetett kibírni nevetés nélkül, egy emberként kezdtünk el hahotázni rajta.

Szegény Benjamint a testvérei egész este ezzel az esettel piszkálták. Dan és Aidan újra és újra bemutatták, hogyan is esetlenkedett szerencsétlen, nekem pedig, bármennyire is sajnáltam, nagy erőfeszítésembe telt visszafojtani a kuncogásomat. Kárpótlásul, miután ismét visszaváltozott farkassá, hogy visszakísérjenek Edwardhoz, még egyszer jól megvakargattam a fejét.

Nehezemre esett elbúcsúzni. Tényleg jól éreztem magam, és úgy éreztem, hogy ők is szeretnének még viszontlátni. Ahogy visszaültem az autóba, lelkiismeret-furdalásom támadt, amiért megszerettem azokat, akik utálják az új családomat, de egyszerűen nem lehetett nem szeretni Benjamint vagy a lányokat. Joshua volt az egyetlen, akivel szemben még fenntartásaim voltak, mert nem értettem a viselkedését.

Jonathan vezetett, én pedig mellette ültem, és az ablakon át figyeltem, ahogy a többi farkas árnyékként rohan mellettünk. A gondolataim már Edwardnál jártak. Most éreztem csak, hogy mennyire hiányzik. Szerettem volna minél hamarabb érezni magam mellett.

– Ezt eltennéd? – nyújtott egy kis fecnit felém Jonathan, miután lefékezett azon az ösvényen, ahonnan elindultunk korábban. – A telefonszámom. Ha bármire szükséged van, vagy csak szeretnél találkozni velünk, egy szavadba kerül…

– Köszönöm – habogtam, és a nadrágom zsebébe tettem a cetlit. – Tényleg köszönök mindent! Még találkozunk, ígérem!

– Helyes – bólintott elégedetten Jonathan. – Menjünk, a vérszívód már vár… – szállt ki az autóból.

– Viszlát, fiúk! – intettem a farkasok felé, akik csaholva vettek tőlem búcsút – kivéve Josh-t aki lefeküdt a kocsi mellé, és sötét pillantást vetett felém.

Próbáltam elfojtani a lelkesedésemet, ahogy közeledtünk a határ felé. Nem akartam Edwardot azzal bántani, hogy kimutatom, mennyire élveztem a farkasok társaságát. Ahogy megláttam őt, azonnal meggyorsítottam a lépteimet. Úgy állt a határ mentén, mint egy kőszobor, egészen addig, míg át nem léptem azt. Megragadta a karomat, és a mellkasára vont. Belefúrtam a fejemet az ingébe.

– Jól vagy? – tolt el pár másodperc után.

– Nincs rajta egy karcolás sem – felelt helyettem Jonathan. – Viszlát, Isabella! – köszönt el, majd a fák felé indult.

– Menjünk… – kapott fel Edward a karjaiba, és tudtam, hogy bármennyire is jó máshol, én most vagyok igazán otthon.

19. fejezet

Választások

Edward úgy viselkedett, mintha évekig távol lettem volna tőle. Nem csak hogy egész este nem hagyott egyedül, de még a két méteres körzetemet is csak addig volt hajlandó elhagyni, amíg a fürdőszobában elintéztem a különböző emberi dolgaimat. Nem mintha zavart volna… Élveztem, hogy a közelemben van, hogy újra és újra megérint, mintha csak meg akarna győződni róla, hogy nem fogok kámforrá válni egyik pillanatról a másikra, mint valami délibáb.

Nem mertem említeni a farkasokat és a velük töltött estét. Nem mintha féltem volna Edwardtól, inkább csak nem akartam neki fájdalmat okozni azzal, hogy elmesélem, mennyire jól éreztem magam velük. Elhatároztam, hogy megtartom magamnak az élményeimet, de mikor lefeküdtünk, Edward kérdezgetni kezdett.

Épphogy csak bebújtam a takaró alá, mikor éreztem, hogy leül az ágyam szélére. Azóta a szörnyű este óta, valahányszor lefeküdtem aludni, ő az ágyam mellé térdelt, vagy az ágy szélére ült, és vigyázta az álmaimat. Ezt már megszoktam tőle. Most viszont egy mozdulattal lerúgta a cipőit, és mellém feküdt. Megfordultam, és kíváncsi izgatottsággal néztem rá.

– Ugye, nem baj? – kérdezte gyorsan. Megráztam a fejem. – Elfáradtál?

– Egy kicsit… – vallottam be. A teljes igazság az volt, hogy bár a testem elfáradt, lelkileg és szellemileg még teljesen frissnek éreztem magam. Jonathanék társasága feltöltött energiával.

– Jól érezted magad? A blökiknél… – húzta el a száját. Hallottam a hangján, hogy próbál kedves és érdeklődő lenni, de nem bírta ki, hogy a gúnyt teljesen elrejtse. Elmosolyodtam.

– Nem kell erről beszélgetnünk.

– Mindenről szeretnék tudni, ami veled történik – simított végig a karomon.

– Biztosan? – Bólintott. – Oké… Igen, nagyon jól éreztem magam – kezdtem, aztán elmeséltem mindent, ami történt. Hogy mindenki milyen kedves volt, a hússütést, a zenélést és éneklést, valamint Benjamin vicces bukfencét. Edward figyelmesen végighallgatott, aztán adott egy csókot a homlokomra.

Másnap reggel a lehetőségekhez képest vidáman és frissen ébredtem. Esme áthozta az öcsémet, én pedig levittem a nappaliba játszani. A nagyobbik Edward leült mellénk a földre, és figyelte, ahogy az ujjaimat nyújtva támaszként járni tanítom a kicsit. Ha volt miben kapaszkodnia, már vígan totyogott előre, de amint elengedtem, lehuppant a hátsófelére. Viszont, ha négykézláb mászhatott, oda kellett figyelnem rá, mert pillanatok alatt eltűnt a szemeim elől, mint egy kis mini versenyautó.

Valamiért Edward zongorája nagyon tetszett neki. Folyton a lábaihoz mászott. Talán, a fa sima tapintása, vagy a hófehér szín miatt. Megértettem, tényleg gyönyörű hangszer volt.

– Szeretnél játszani rajta? – szólalt meg Edward. Valószínűleg észrevette az ösztönös vágyódó pillantásokat, amiket a zongora felé vetettem. Mostanában hiányzott a zene.

– Nem zavarna? – pislantottam rá. Még élénken élt az emlékeimben, mikor nekem támadt, mert a nagyi altatóját kezdtem el pötyögni. Megrázta a fejét, és hogy bizonyítsa, felnyitotta a zongorafedelet.

Kissé megilletődve ültem le a padszerű székre. Ujjaimat a billentyűkre helyeztem, és egy egyszerű ujjgyakorlattal próbáltam megolajozni berozsdásodott emlékezetemet. Mivel egyetlen műre sem emlékeztem már Bella nagyi altatóján kívül, így csak improvizáltam. Éreztem, hogy Edward leül mellém, de a tekintetemet nem vettem le a billentyűkről.

Csodálatos érzés volt hallani a hangokat, amiket kicsiholtam a hangszerből. Igaz, nem volt tökéletes, de büszke voltam magamra, hogy ennyire még emlékszem. Aztán egyszer csak meghallottam a mély hangokat, melyeket nem az én ujjaim játszottak, és amik mintha az én szólamomra válaszolgattak volna.

Automatikusan megálltak a kezeim, és hallgattam Edward játékát, ami minden önbizalmamat romokba döntötte. Hihetetlen, hogy még ebben is jó – mit jó, zseniális. Morcosan összeráncoltam az orromat.

Az összes tudásomat összeszedve újabb dallamot kezdtem játszani. Hallottam magam mellett Edward kuncogását, ami csak még inkább arra ösztönzött, hogy a lehető legjobb teljesítményt nyújtsam. Ahogy leütöttem az utolsó hangot, Edward egy sokkal bonyolultabb és gyönyörűbb improvizációval válaszolt. Tátott szájjal figyeltem, ahogy ujjai száguldoznak a billentyűkön, miközben a zenét hallgatva libabőrös lett a karom.

Mikor befejezte a melódiát, várakozva rám vigyorgott. Megráztam a fejem, hogy kitisztítsam a gondolataimat. Újabb kör következett, de akármilyen bonyolult dallamot is játszottam, Edward mindig lehagyott. Végül feladtam, tudtam, hogy úgysem győzhetek. De ha a háborút nem is nyerhetem meg, egy kis csatát talán igen… Elmosolyodtam, miközben Edward újabb játékra készülődött. Ujjai fürgén futottak végig a billentyűkön.

Bal kezemet óvatosan a combjára csúsztattam. Elégedetten éreztem, hogy megrándul. Aztán ahogy az ő ujjai a billentyűket simogatták, úgy siklottak az enyémek is egyre feljebb és feljebb. Éles C hang szólalt meg a Cisz helyett – félreütött, majd elkapta a csuklómat.

– Sosem játszol tisztességesen. – Olyan szemekkel nézett rám, hogy elakadt a lélegzetem. Szabad kezével átnyúlt a derekam mellett, én pedig erős szívdobogás közepette vártam, hogy megcsókoljon. Lehunytam a szemeimet, aztán meghallottam az előbb félbeszakadt dallamot két oktávval feljebb lejátszva. Bosszúsan néztem fel, Edward arcán féloldalas, elégedett, csibészes mosoly volt. – Ha neked szabad, nekem is… – vonta meg a vállát, aztán visszafordult a zongorához, és játszani kezdett.

– Mondtam már, hogy milyen gonosz vagy? – szólaltam meg, miközben azon gondolkoztam, hogy sértődjek meg vagy inkább nevessek azon, hogy Edward megint legyőzött, méghozzá a saját módszereimmel.

– Épp itt volt az ideje, hogy észre vedd! – még mindig játszva, rám pillantott. Gúnyosan mosolygott, de a szemei komolyak maradtak.

– De én így is szeretlek – csúszott ki a számon. A keze hirtelen megállt a billentyűkön, én meg visszafojtott lélegzettel bámultam rá. Nem akartam még kimondani ezt a szót. Ő már egyszer mondta nekem, hogy szeret, de mivel akkor épp dühös és összezavarodott volt, nem voltam biztos benne, hogy az számít-e.

A legtöbb férfi meg szokott ijedni az ilyen érzelemkinyilvánításoktól, mert félnek az elkötelezettségtől, és tartottam tőle, hogy Edwardot is megijesztettem ezzel az egyetlen egyszerű, de mégis sokat jelentő szóval, amit most csak véletlenül és tréfából ejtettem ki.

Elfordítottam a fejemet, aztán felsikkantva ugrottam fel. Edward ijedten pattant fel, nem értve, hogy mi is a bajom. Vigyorogva guggoltam le, és kinyújtottam az öcsém felé a karjaimat, aki eddig alig pár méterre játszott tőlünk. Most viszont, inogva bár, de talpon állt teljesen egyedül, mindenféle támasz nélkül. Edward megnyugodva mellém térdelt, és érdeklődve figyelte a jelenetet.

– Gyere… Gyere ide hozzám, törpe! – hívogattam a kicsit, miközben ő a lábait óvatosan egymás elé helyezte. Az első pár lépése bizonytalan volt, aztán mint, akit kilőttek, megindult felém. Az utolsó pár centinél kinyújtotta előre a kezecskéit. Az egyikkel megfogta az én felé nyújtott kezemet, a másikkal pedig Edward felé kapálózott.

Edward bizonytalanul kinyújtotta felé a kezét, és hagyta, hogy az apró ujjak támaszt találjanak rajta. Egy pillanatig lélegzetvisszafojtva nézett le az öcsémre, aztán elvigyorodott.

– Ügyes vagy, annyira ügyes vagy! – lelkendeztem, aztán felkaptam az öcsémet, és megpörgettem a levegőben. – Gyere, még egyszer! – letettem alig másfél méterrel távolabbra, aztán visszamentem Edward mellé, és hívogatóan intettem neki.

Megindult felém, aztán hirtelen tett egy apró irányváltást, és Edward kezei közé futott be kacagva.

– Ó, te kis áruló! – nevettem fel Edwarddal együtt. Csillogó szemekkel nézett rám, aztán egyik pillanatról a másikra az arca elkomorult. Óvatosan a kezembe adta az öcsémet, és az ajtó felé fordult. Csak most vettem észre, hogy Esme ott áll az ajtófélfának dőlve, és minket figyel.

– Vigyáznál rájuk, kell egy kis idő… – kérte Edward tőle, aztán kisietett a szobából. Értetlenül néztem utána.

– Mi történt? – kérdeztem félénken Esmétől, aki közelebb jött hozzánk. A szemei szomorúak voltak.

– Azt hiszem, egy kicsit kiborítottam a gondolataimmal – sóhajtott fel.

– Mire gondoltál? – Reméltem, hogy nem tartja tolakodónak a kérdésemet.

– Arra, hogy szépek vagytok együtt. Mint egy igazi, boldog család – magyarázta. Szomorú mosoly játszott az ajkain.

– Ó! – nyögtem fel. Valószínűleg a szeretlek szó és Esme gondolatai túl nagy sokk voltak együtt Edwardnak. Aggodalmasan haraptam be az ajkamat. Nem akartam, hogy bármi elijessze, és újra felépítse maga körül azokat a falakat, amiknek a tégláit már félig lebontottam. Ha most magára hagyom a gondolataival, biztosan csak a sötét oldalát látja majd a dolgoknak. – Esme, kérlek, vigyáznál egy kicsit az öcsémre? – kérdeztem.

– Utána akarsz menni? – Bólintottam. – Nem kéne neki egy kis időt hagyni?

– Nem hinném – ráztam meg a fejemet.

– Hát jó – sóhajtott, és átvette Edwardot. – Sajnálom, nem kellett volna felzaklatnom a gondolataimmal. – Rámosolyogtam Esmére, hogy tudja, nincs semmi baj, aztán felrohantam az emeletre. Reméltem, hogy Edward a szobájában húzódott meg, és nem hagyta el a házat, mert ki biztosan nem engednének, és én is ódzkodtam attól, hogy egyedül sétálgassak az erdőben.

Szerencsém volt. Edward épp akkor pattant fel a földről, ahol ült, mikor benyitottam hozzá. Dühösen vonta össze a szemöldökét.

– Megmondtam, hogy nem maradhatsz egyedül még a házban sem! Hol van Esme?

– Odalent a testvéremmel. Én kértem meg, hogy vigyázzon rá – feleltem. Nem akartam, hogy Edward bármiben is hibáztassa a nevelőanyját.

– Visszakísérlek hozzá – indult el felém, de én beljebb léptem, és becsuktam az ajtót. Körbenéztem a szobában – mikor legutóbb itt jártam, nem igazán sültek el jól a dolgok. Reméltem, hogy Edward most nem szándékozik az orromra vágni az ajtót.

– Nem hagyom, hogy megint butaságokon rágd magad – közöltem, és próbáltam határozottnak látszani. Morcos arcot vágott, és bosszúsan felsóhajtott.

– Nehezebb veled, mint… – harapta el a mondat végét, és elfordulva tőlem visszafordult az üvegfal felé.

– Nem vagyok a nagyanyám! – csattantam fel. Hirtelen szörnyen dühösnek éreztem magam. Majdnem hangosan felnevettem kínomban, mikor rájöttem, hogy a rég elhunyt nagyanyám emlékére vagyok féltékeny. Szánalmas. Mégis olyan erősen tört rám az érzés összeszorítva a mellkasomat, hogy sírni tudtam volna.

– Tudom, hogy nem vagy ő – motyogta Edward maga elé.

– Sajnálod, igaz? Hogy nem ő vagyok. Azt kívánod, hogy bárcsak ő lennék! – kiabáltam felé, miközben csak egy hajszálnyi józanész tartott vissza attól, hogy ne essek neki ököllel márványkemény hátának. Úgy fordult felém, mint aki az őrület szikráit keresi a szemeimben.

– Nem, dehogy is! – a hangja megrökönyödött volt.

– Hazudsz – szűrtem a fogaim között a hangokat. Görcsösen ökölbe szorultak a kezeim, hogy vissza tudjam tartani a könnyeimet.

Olyan lendülettel indult el felém, hogy önkéntelenül hátrébb léptem egy lépést. Hátam az ajtóhoz szorult. Muszáj volt lehajtanom a fejemet, mert kicsordultak az első könnycseppek a szememből. Éreztem, ahogy Edward karjai a derekam köré csúsznak, és magához húz. Fejemet belefúrtam a mellkasába.

– Tudom, hogy nem vagy Bella. – Összerezzentem, ahogy kimondta a nagyi becenevét. Most először tett ilyet, amióta csak megismertem. – Nem is akarom, hogy ő legyél. Nagyon hasonlítasz rá, de nagyon különbözöl is. És tetszenek a különbségek. Szeretem, amilyen te vagy.

– Tényleg? – a hangom bizonytalanabb volt, mint amilyennek szántam.

– Tényleg – hallottam a halk susogást a fülemnél. Aztán Edward kezei elengedtek, és hátrébb lépett. – De ez nem jelenti azt, hogy okos dolog, amit most csinálunk.

– Már megint itt tartunk? – töröltem meg gyorsan az arcomat.

– Nem már megint, még mindig.

– Megmondtam már, hogy semmi sem érdekel azon kívül, hogy veled lehetek. Én tényleg komolyan gondolom, vagy nem hiszel nekem? – fürkésztem az arcvonásait.

– De igen, hiszek neked. Elhiszem, hogy most így gondolod – bólintott komoly arccal. – De mi lesz egy év múlva, tíz év múlva? Még csak egy gyerek vagy… Nem tudhatod, mi a jó neked.

– Nem vagyok gyerek. – Nagy erőfeszítésembe telt, hogy a hangomból ne hallatsszon ki az a dac, ami a tinédzserekre olyan jellemző. Elmosolyodott – de a mosolya keserű volt. – Amíg tudom, hogy te is érzel valamit irántam, úgysem fogok leszállni rólad! – vontam meg a vállamat. – Szóval, felesleges rágnod magad, mert nem menekülhetsz előlem – próbáltam utánozni azt a féloldalas mosolyt, ami rá jellemző akkor, ha valami ironikus dolgot mond. – Ha elmész, megkereslek. Ha újra megszöksz, utánad megyek. Én nem hagyom magam lerázni. Nem követem el ugyanazt a hibát, amit a nagyi – néztem a szemeibe határozottan.

Elhúzta a száját, aztán leült a kanapéjára. Odamentem hozzá, és elétérdeltem. Kezeimet az övéire fektettem, amik a térdén pihentek.

– Edward… – szólaltam meg végül kissé bizonytalanul. Az esti beszélgetésünk után úgy döntöttem, hogy megkérdezem Edwardtól a szombatot. Látszólag, egész jól viselte a farkas témát, még ha a gúnyos megjegyzéseket nem is tudta elhagyni, és nem akartam Jonathanékat sem megbántani azzal, hogy még csak rá sem kérdezek. Valamint, ha Edward a quileute-okon gondolkozik, akkor legalább nem azon zakatol az agya, hogy el kéne hagynia.

– Miért érzem azt, hogy ez a hangsúly nem sok jót ígér? – mosolygott rám.

– Jonathanék meghívtak szombaton a tengerhez – mondtam, mire halk morgást hallatott. – Még nem mondtam igent – tettem gyorsan hozzá.

– Akkor mit mondtál?

– Hogy megbeszélem veled…

– Nagyszerű! – rázta meg a fejét. – Most a farkasok biztosan azt hiszik, hogy terrorban tartalak, és nem teheted szabadon azt, amit szeretnél.

– Dehogy is hiszik azt! – ráncoltam össze a homlokomat.

– Dehogy nem. Ha valami rosszat rám lehet kenni, azt rám is kenik.

– Mondtam nekik, hogy ez nem így van. – Edward a fogai közt mormolt valamit, amiben benne volt a bolhás dögök kifejezés. Felsóhajtottam. – Én nem értem ezt az egészet… Miért utáljátok egymást annyira, ha egyszer mindketten a jó oldalon álltok?

– Nem mi kezdtük – vonta meg Edward a vállát. Felkuncogtam.

– És még én vagyok a gyerek – vigyorogtam rá. – Ő húzta meg először a hajam, óvónéni, én csak visszahúztam. – Újra potyogni kezdtek a könnyeim, de most a nevetéstől. Edward egy pillanatig összehúzott szemöldökkel nézett rám, aztán egy pillanat alatt a földön találtam magam. A szívem azonnal dörömbölni kezdett, ahogy Edward teste óvatosan, de határozottan hozzám simult.

– Vondd vissza, hogy gyerekes vagyok! – nézett Edward egyenesen a szemembe, miközben lehengerlő mosolyt villantott felém. Fogai veszélyesen csillantak meg, de én egyáltalán nem féltem tőle. A kábulattól csak arra voltam képes, hogy ellenkezve megrázzam a fejem. Az ajkát a számra nyomta egy pillanatra. – Vondd vissza! – Újabb fejrázást kapott válaszként. Megint közelebb hajolt hozzám, én pedig vágyakozóan megemeltem a fejem, hogy minél előbb elérjem. Kuncogva húzódott vissza. Szemei vágyakozva, de határozottan néztek vissza rám. – Vondd vissza!

– Nem – nyögtem ki az önbecsülésem utolsó szilánkját összeszedve.

– Túl határozott vagy – a mosolya egyszerre volt elismerő és keserű. Lehajolt, és óvatosan megcsókolt. Elégedetten sóhajtottam fel. – El szeretnél menni szombaton? – kérdezte végül elhúzódva tőlem, miközben kisimított egy tincset az arcomból.

– Ha téged nem bánt, akkor igen – néztem a szemeibe.

– Kibírom – pattant fel rólam, aztán a kezét nyújtva felhúzott engem is. – Persze, csak pár órára… – simított végig a karomon. Megborzongtam az érintésétől.

Ahogy hátrébb lépett tőlem, próbáltam mély levegőket venni, hogy az agyam megint képes legyen az értelmes gondolkozásra.

– Kaphatnék egy telefont? – kérdeztem végül. – Szólnék Jonathanéknak, és megbeszélném velük, hogy mikor és hol találkozzunk. – Mire kimondtam a kívánságomat, Edward kezében már ott is volt a mobilja.

– Mi a szám? – kérdezte.

– Ó, az a nadrágomban maradt – kaptam a fejemhez. – Mindjárt hozom! – indultam az ajtó, felé, de Edward elkapta a karomat.

– Hé, hé, hé! Még nem szűnt meg az állandó felügyelet feletted! Csak velem együtt mehetsz – nyitotta ki előttem az ajtót. Kissé bosszús sóhaj hagyta el a számat.

– Alig pár ajtónyira van csak a szobám…

– Az nem számít – vonta meg a vállát Edward.

Egészen a szobáig követett. Amíg előkerestem a szekrényből az előző nap viselt nadrágomat, és kihalásztam a zsebéből a cetlit, az ajtófélfának dőlve figyelt engem, aztán átadta a telefont. Épp tárcsáztam a papírra felírt számot, amikor hirtelen megjelent Tanya Edward mellett. Gondolkoztam azon, hogy félbehagyom a hívást, de egy mély hang beleszólt a másik oldalon. Próbáltam egyszerre két helyre figyelni, de Tanya amúgy is olyan gyorsan beszélt, hogy esélyem sem volt megérteni, így kissé dühösen, de minden figyelmemet Jonathanra fordítottam.

– Szia, Isabella vagyok! – szólaltam meg végül.

– Szia! – Jonathan hangja először lelkesnek tűnt, aztán kissé idegesnek. – Ugye, nincs semmi gond, nem azért hívtál?

– Nem, nem. Minden rendben – feleltem gyorsan. – Csak azért hívlak, mert szeretném elfogadni a meghívást a tengerpartra.

– Ó, ez klassz! – Jonathan lelkesedése visszatért. – A vérszívó mégis elengedett? – kuncogott bele mély hangon a telefonba. Bosszúsan szusszantottam egyet.

– Nem kellett engedélyt kérnem rá. A magam ura vagyok!

– Persze, persze – hadarta gyorsan. – Akkor szombaton, délelőtt tízkor a határnál? – kérdezte.

Edward felé pillantottam, hogy megkérdezzem, megfelel-e így a dolog, de ki sem kellett nyitnom a számat, rám nézett és bólintott. Tanya ragadozó mosolyát látva majd megevett a düh, hogy nekem nincs vámpírhallásom, amivel egyszerre két helyre is tudnék figyelni.

– Rendben, ott leszek – válaszoltam Jonathannak.

– Nehogy otthon hagyd a fürdőruhádat – figyelmeztetett.

Mivel nem volt saját fürdőruhám, már előre láttam, hogy Alice mennyire fog örülni annak, hogy vehet nekem egyet. Csak reménykedni tudtam, hogy egy nem túl extrém darabot választ majd. Legfeljebb könyörgök neki, ha nagyon muszáj…

– Oké, nem fogom. Akkor szombaton… Szia, Jonathan! – köszöntem el.

– Nate. Hívj csak Nate-nek – szólt közbe gyorsan.

– Rendben, szia, Nate! – javítottam ki magam.

– Szép napot, Isabella! – Kinyomtam a telefont, és az ajtó felé fordultam. Tanya felém nézett, aztán végigsimított Edward karján, és kilibbent a szobából. Összehúzott szemekkel néztem utána.

– Most mi jár a fejedben? – kérdezte Edward kuncogva.

– Azon gondolkozom, hogy megkérem Alice-t üsse meg helyettem ezt a libát – vallottam be. Az igazság az volt, hogy ebben a percben, nagyon is jó ötletnek tűnt a dolog. Lehet, hogy Alice aprónak tűnt, de biztos voltam benne, hogy nagyot oda tudna sózni, ha akarna. Márpedig, ha én kérném, megtenné.

– Nem hiszem, hogy erre szükség lenne – rázkódott meg Edward válla az elfojtott nevetéstől.

– Nem emlékszel? – léptem közelebb hozzá. – Önálló, határozott lányka vagyok. Majd én eldöntöm, hogy mi szükséges és mi nem az – simítottam végig ott a karján, ahol az előbb Tanya is tette, aztán el akartam lépni mellette, de megfogta a csuklómat, és visszahúzott egy csókra.

20. fejezet

Tanya

Reggel Edward nem volt mellettem. Ez volt az első eset jó pár napja, hogy magamra hagyott és egyedül kellett ébrednem. Azonnal kipattantam az ágyból. Furcsa érzés öntött el. Hirtelen rettegni kezdtem. Nem azért, mert féltem egyedül, biztos voltam benne, hogy van a közelben valaki, aki figyel rám, és megvéd, ha kell. Inkább attól rettegtem, hogy Edward örökre elment. Persze, legbelül tudtam, hogy nem hagyna magamra – legalábbis addig, amíg veszélyben vagyok –, mégis az első gondolat, ami átfutott a fejemen az volt, hogy elhagyott, és sosem látom többé.

Mikor meghallottam a folyosóról a hangját, megkönnyebbült sóhaj hagyta el az számat. Az ajtóhoz osontam egy pillanatra megfeledkezve arról, hogy a vámpírfülek mindent hallanak.

– Nem érdekel! Hallja csak! – Rosalie hangja direkt felhangosodott, ahogy a kezem elérte a kilincset.

Megtorpantam – ezt nekem szánta? Rólam beszél?

– Rosalie! – Edward dühösnek hangzott.

– Alice azt mondta, hogy a tanárok már kérdezősködtek rólad, és a városban is folyton azt kérdezgetik, merre jársz. Persze, most még elhiszik a betegség sztorit, de egy idő után feltűnő lesz, hogy nem gyógyulsz meg. De persze, te megint csak magadra gondolsz! – Rosalie halkan morgott még valamit, aztán csend lett.

Szóval, az a gond, hogy Edward nem jár iskolába… Miattam. Azt akartam, hogy mindig velem legyen, de nem azon az áron, hogy bajba sodorja a családját. Gyorsan visszaszökdeltem az ágyhoz, és bekuporodtam a takaró alá, várva, hogy Edward visszajöjjön a szobába.

– Ugye tudod, hogy engem nem lehet átverni? – hallottam meg a hangját az ágyam mellől. Lustán, macskásan nyújtózkodtam egyet, aztán kinyitottam a szemeimet, és rápillantottam.

– Nem tudom, miről beszélsz… – vigyorogtam rá, aztán megdörzsöltem a szemeim.

– Ha nem hallottam volna, ahogy az ajtóhoz jössz, még hinnék is neked – ült le az ágy szélére, és egy csókot nyomott a homlokomra.

– Be kéne menned az iskolába… – vetettem fel. Az alsó ajkamat beharapva vártam, hogy Edward válaszoljon. Komoly szemekkel nézett rám, aztán kinyújtotta az egyik kezét, és végigsimított az arcomon. Lehunytam a szemem és felsóhajtottam.

– Nem akarlak egyedül hagyni.

– Biztonságban vagyok. A többiek azok után, ami történt, úgy vigyáznak rám, mintha porcelánból lennék – próbáltam megnyugtatni. Tényleg úgy volt, ahogy mondtam. Ha a mosdóba kellett mennem, valamelyik Cullen nő biztosan elkísért, egyéb esetekben pedig ott volt mellettem Edward, de biztos voltam benne, hogy Jasper vagy Emmett szívesen átvenné a helyét, ha szükséges lenne. Az igazság az volt, hogy hiányzott Jasper társasága. Valószínűleg, azért nem jött a közelembe mostanában, mert nem akarta Edwardot felidegesíteni. Erről is beszélnem kell majd Edwarddal… Az nem járja, hogy még mindig butaságok miatt haragudjon a testvérére.

– Tudom, hogy vigyáznak rád – főleg azok után, ami történt… – hajtotta le szégyenkezve a fejét. Megérintettem a kezét. – Egyszerűen csak úgy érzem, hogy mellettem vagy a legnagyobb biztonságban. Legalább is, a külső veszélyektől – tette hozzá, miközben az arca megfeszült.

– Én is melletted érzem magam a legnagyobb biztonságban. Mindentől! – nyomtam meg az utolsó szót. Tényleg így volt. Edward mellett semmitől sem féltem. Tudom, hogy úgy vélte, tartanom kéne tőle, de az, hogy Edward bármikor árthat nekem, ugyanolyan lehetetlennek tűnt, minthogy a következő pillanatban piros pöttyös labdák kezdenek potyogni az égből. Önkéntelenül is felfelé sandítottam, de semmi sem zuhant a fejemre. Felkuncogtam, miközben Edward mormogott valamit, amiből csak a kis bolond és a genetikai hiba szót tudtam kivenni.

– Akkor a téma lezárva, veled maradok – bólintott végül Edward. Tiltakozóan térdeltem fel az ágyban.

– Nem, nem, nem. Az, hogy én mit szeretnék, nem azonos azzal, hogy mi a helyes. Ti vagytok a családom… – sütöttem le a szemeimet. – Ha bajba kerültök miattam, szörnyű lelkiismeret-furdalásom lesz – gyűrögettem a takaró sarkát.

– Máskor is hiányoztam már pár napot – vonta meg a vállát Edward.

– Igen, tudom, de Rosalie-nak igaza van. Ki tudja, hogy meddig tart ez az egész… – összeszorult a gyomrom a gondolattól, hogy akár még hónapokig vagy talán, évekig is veszélyben lehetek. – Ugyanúgy kell élnetek az életeteket, mint eddig. Kérlek, Edward! Tedd meg értem! – helyeztem a kezemet az arcára, és magam felé fordítottam. A tekintete szomorkás volt, de a szája mosolyra húzódott.

– Ha így akarod… – egyezett bele végül. – De halálra fogom unni magam. – Közelebb hajoltam hozzá. A szám majdnem a füléhez ért.

– Gondolj arra, hogy éjszaka csak a tied vagyok… – Hallottam a halk sóhajt. Az igazság az volt, hogy csak annyit tudtam a vámpírok szexuális életéről, amennyit a nagyanyám naplójának az elején olvastam. Tudtam, hogy képesek rá, és tudtam, hogy Bella nagyi és Edward között sosem történt meg az, mert arról biztosan írt volna – gondolom… Viszont arról fogalmam sem volt, hogy mik a veszélyei ennek. Én még sosem voltam együtt férfival, így a szüzességem elvesztése valószínűleg vérrel is együtt járna. Egy pillanatra megborzongtam – furcsa volt, mert egyszerre vágytam az ismeretlen megtapasztalására és féltem is tőle. Próbáltam csak a tényekre koncentrálni.

Vér… Vajon az a vér is zavarná Edwardot? És ha a szomjúsága kibírható is lenne, ott van még a testi ereje. Hittem, hogy tudná magát annyira kontrollálni, hogy ne bántson engem, de vajon, ez mekkora erőfeszítésébe kerülne? Megérné neki? Vagy a szex nyújtotta előnyöket legyőznék az önuralom kínjai? Nem akartam, hogy Edward szenvedjen.

– Most mire gondolsz? – nézett rám. Elpirulva jöttem rá, hogy még mindig ott ül mellettem. Egy kissé elkalandoztak a gondolataim…

– Semmire – pattantam fel gyorsan az ágyról, és a szekrényhez léptem. Edward sajnos, nem hagyta ennyiben a dolgot.

– Bosszant, hogy nem látom a gondolataidat… – vonta össze a szemöldökét.

– Megnyugtat, hogy nem látod a gondolataimat – nevettem fel. Elmosolyodott.

– Mire gondoltál? – kérdezte újra, és elővette azt a kábító pillantást, amitől az ember agya azonnal leállt.

– Semmi… re… – nyögtem, de láttam Edward tekintetében, hogy nem szabadulok, amíg nem teszek vallomást. – Én csak… azon gondolkoztam… szóval… a szexen. – Biztos voltam benne, hogy olyan vörös lettem, mint egy túlérett paradicsom. Az arca elkomorult egy kissé.

– Ó!

– Én mondtam, hogy jobb, ha nem tudod, mire gondolok – megvontam a vállamat, és visszafordultam a ruháim felé, hogy kiválasszam a mai napra megfelelőt. Edward mögém lépett, karjai a derekam köré fonódtak. Éreztem, ahogy egy puszit nyom hátul a fejemre.

– Erről majd még beszélnünk kell, de nem most… – felelte. – Esme már vár odalent a számodra finom reggelivel – húzta el a száját. Ő az illatozó, ízletes ételeket undorítónak találta.

Felkaptam az egyik felsőt és nadrágot, aztán miután Edward elengedett, az ajtóhoz sétáltam. Alice már ott várt. Azt hittem, hogy engem akar kikísérni a mosdóba, de a vállán egy hátizsák volt.

– Láttam, hogy eldöntötted, hogy ma velem jössz – mosolygott Edwardra, aztán rám. – Jó reggelt! Esme mindjárt itt lesz, és mehetsz zuhanyozni.

– Oké, köszi – mosolyogtam vissza. Mire a folyosó közepéig sétáltam, Esme már meg is jelent. Edward megállított még a fürdőajtóban egy pillanatra.

– Vigyázz magadra nagyon! Amint vége az utolsó órámnak, már itt is vagyok – nézett a szemembe. Próbáltam arra koncentrálni, hogy ne kérjem meg mégis, maradjon velem. Megöleltem, aztán mosolyogva bólintottam egyet.

– Várni foglak – intettem utána, ahogy Alice-szel együtt eltűntek a lépcsőkön. Felsóhajtottam.

– Meglásd, hamar elrepül a nap – szorította meg bíztatóan a vállamat Esme. Próbáltam mosolyt erőltetni az arcomra, de nehéz volt. Furcsa volt Edward közelsége nélkül.

Sokáig folyattam magamra a vizet, hogy minél több idő elmenjen a fürdéssel is, aztán levettem a samponos üveget a zuhanyzófülkébe szerelt polcról, és a hajamat is megmostam. Közben azon gondolkoztam, amit Edward mondott nekem. Hogy a szex témáról még beszélni fogunk… Vajon ez azt jelenti, hogy kész rá, hogy megtegye? Izgatottan nyeltem egyet, aztán kicsit tekertem a hideg vizes csapon, hogy lenyugtassam magam. A szemeim előtt így is izgató képek jelentek meg. És vajon, én készen vagyok rá, hogy megtegyem? Gondolkoztam el. Edward előtt, eddig összesen egy fiú csókolt meg, az is igazából csak szájra puszi volt. Természetesen, az erdőben történtek nem számítanak, az nem volt… csók… Megborzongtam.

Szóval, ami tapasztalatom volt, azt mind a tévéből, könyvektől és barátokkal való beszélgetésből szereztem. De ezek közül egyik sem világosított fel a vámpírral való szeretkezés mibenlétéről. Elgondolkozva fordultam az üvegfal felé, ami eltakart engem, és ami mögött tudtam, hogy ott áll Esme, várva, hogy végezzek a zuhanyzással.

Talán… Beszélnem kéne Esmével. Hogy tudjam, milyen… Jó lenne, ha úgy nagyjából, legalább sejtéseim lennének a dologról vámpírszemszögből. Viszont, az, hogy valakivel erről beszéljek… Már a gondolatától is zavarba jöttem. Az otthoni felvilágosítás is csak annyiról szólt, hogy anyu megkérdezte, van-e valami még, amit nem tudok, és lenne-e kérdésem, én közöltem, hogy minden világos, aztán ki-ki elvonult a saját szobájába.

Próbáltam összeszedni a gondolataimat, de mikor kiléptem a fülkéből, még akkor is zavarosnak éreztem mindent. Esme elfordult, amíg megtörölköztem és felöltöztem. Miután a fogam is megmostam, és kezembe vettem a fésűmet, tétován néztem rá a tükörből. Rám mosolygott, aztán közelebb lépett.

– Valami gondod van?

– Mi? Nem. Miből gondolod? – motyogtam.

– Pont úgy néztél rám, mint Alice szokott, mikor eszébe jut egy ötlet, és engedélyt valamint segítséget akar kérni tőlem, de sejti, hogy a lelkesedésem nem lesz túl nagy… – magyarázta.

– Hát… Én igazából, kérdezni szeretnék… Csak… Szóval… – dadogtam össze-vissza. Aztán vettem egy mély levegőt, és összeszedve minden bátorságomat, kiböktem. – Milyen egy vámpírral szerelmeskedni?

– Ó, értem… – mosolygott rám kissé zavartan. – Tudod, már egy ideje sejtettem, hogy egyszer ez is előjön majd. Gyere, menjünk le a konyhába, és amíg eszel, beszélgetünk… – fogta meg a kezem, és maga után húzott. Úgy hittem, ő is csak időt akart nyerni ezzel, hogy átgondolja, mit is mondjon nekem.

Leültetett a konyhapulthoz, és elém tett egy nagy tányér palacsintát és szirupot. Jó íze volt, de biztos voltam benne, hogy a felét sem tudom majd megenni, olyan ideges voltam. Esme egy ideig még rendezgette az evőeszközöket, aztán végül felém fordult.

– Nos… Mit szeretnél pontosan tudni?

– Hát, én… – elgondolkoztam egy pillanatra. Úgy véltem, jobb, ha a legegyszerűbb kérdéssel kezdem. – Szóval, ha az ember először… csinálja, és vérzik, az… – motyogtam. Oké, mégsem ez a legegyszerűbb kérdés – szusszantottam fel.

– Úgy vélem, hogy Edw… vagyis, egy vámpír… – sütötte le a szemét Esme, én meg veszettül vagdosni kezdtem a palacsintámat. – Szóval, ha elég fejlett az önuralma már, akkor valószínűleg, nem lesz gond a vérzésből. Nem tudom, hogy egy emberrel milyen lehet együtt lenni, de ez egy nagyon… intenzív érzés. Meg merném kockáztatni, hogy elnyomja egy időre még a szomjúságot is.

– Az jó – sóhajtottam fel egy kissé megkönnyebbülve. Akkor a szüzesség témát letudtuk.

– Viszont… – szólalt meg ismét Esme fél percnyi gondolkozás után. – Pont azért, mert ez egy ennyire erőteljes érzés, egy vámpír más szempontból könnyebben elveszítheti a kontrollját.

– Más szempontból?

– Az erőnkre gondolok. Ami számunkra egy egyszerű ölelés, az egy ember számára halálos lehet… – Esme szemei aggodalmasan néztek rám. Tudtam, hogy nem csak miattam, hanem Edward miatt is aggódik. Ha valami rosszul sülne el, Edward biztosan elviselhetetlen lelkiismeret-furdalást érezne.

– És szerinted, képes… egy fejlett önuralmú vámpír visszafogni magát? – próbáltam én is általánosságokban beszélni, mert úgy kevésbé volt zavaró a társalgásunk. Esme hirtelen az ajtó felé fordult, de én összerezzentem a nem várt hangtól.

– Igen, képes. – Tanya mosolyra húzta a száját. Egyfelől zavart, hogy kihallgatta a beszélgetésünket, másfelől viszont örültem neki, hogy tudja, Edward hozzám tartozik, testestül-lelkestül. Vagyis, reméltem, hogy így lesz nem sokára… – Remélem, nem baj, hogy megzavartam a beszélgetést, de azt hiszem, hogy nekem erről több tapasztalatom van… – kacéran ringatva a csípőjét közelebb jött hozzánk. Kérdőn vontam fel a szemöldökömet. – Tudod, előnyben részesítem az emberi férfiakat… Bár, azért néhány vámpírférfit sem utasítanék vissza – vigyorgott rám teljes fogsorral. A kezem bizseregni kezdett, ezért inkább megragadtam a szirupos üveget, és erőteljes mozdulatokkal rázni kezdtem a palacsinták fölött. – Ha gondolod, adhatok néhány tippet…

– Miért? – néztem Tanyára elkerekedett szemekkel. Esme a kezemhez kapott, és az ellenkező irányba fordította, mert az édes folyadék már kezdett túlfolyni a tányér peremén.

– Esme, kérlek, beszélhetnék egy kicsit kettesben Isabellával? – kérte Tanya.

Kissé riadtan rándult össze a gyomrom, de próbáltam nem kimutatni ezt. Esme kérdőn nézett rám, én pedig, ha nehezemre is esett, bólintottam. A kíváncsiságom mindig is erősebb volt, mint a félelmeim.

– Tudom, hogy nem kedvelsz… – ült le Tanya mellém, miután magunkra maradtunk. – De én kedvellek téged. – Hitetlenkedve felhorkantottam, mire nevetni kezdett. – Tudod, szórakoztató vagy… Jó veled játszani.

– Játszani? – ráncoltam össze az orromat.

– Igen, versengeni Edwardért – magyarázta meg, én pedig nyugtalanul mocorogni kezdtem a székemen.. – Persze, tudom, hogy úgysem nyerhetek. Sosem volt esélyem Edwardnál… Nem igazán értem, miért, de így van – vonta meg a vállát. – Talán, csak az emberlányok érdeklik… – nevetett fel. – Tudod, izgalmasak vagytok ti emberek. Tudni, hogy bármikor megölhetnénk titeket egyetlen mozdulattal… És mégis legyőzni ezt a késztetést. Mint egy verseny saját magunkkal. Azt hiszem, ez olyan érzés lehet, mint nálatok az extrém sportok általi adrenalinlöket.

– Én nem csak egy játék vagyok Edwardnak! – vágtam közbe. Nem tetszett, hogy Tanya úgy beszélt rólam – és a többi emberről –, mint egy játékszerről, ami örömet és izgalmat okoz.

– Tudom, hogy nem – bólintott. – Edward úriember. Nem játszik egy nő érzéseivel. De visszatérve az eredeti témánkhoz… Sok emberférfival volt már dolgom, és egy kis gyakorlással elérhető a megfelelő önuralom. Meg persze, néhány egyszerű trükkel.

– Miféle trükkökkel? – Izgatottabb volt a hangom, mint szerettem volna. Tanya felkuncogott.

– Először is, a szemkontaktus… Nagyon fontos, hogy szeretkezés közben végig fenntartsd Edwarddal – mondta ki a nevét, én pedig rögtön elpirultam. Nem értettem, hogy Tanya hogyan tud ilyen zavartalanul és természetesen beszélni a szexről. Nekem sosem ment volna… – Ezzel tudatosítod benne, hogy ott vagy, hogy vigyáznia kell rád. A szem, a lélek tükre, és ha látja a szemeidet, akkor látja mögöttük azt a nőt is, akit óvnia kell.

– Értem – bólintottam.

– Az is jó, ha sokat beszélsz hozzá, ha a nevét mondod. A név emberivé tesz. Segít elnyomni a vámpírt a tudatunk mélyén. Meg egyébként is izgató, ha beszélnek hozzád szex közben – nevetett fel csillogó szemekkel. Próbáltam egyenletesen lélegezni – nem sok sikerrel. – És persze, mielőtt élesben kipróbáljátok először a dolgot, nem árt egy kis próbajáték, ha érted, mire gondolok… – Úgy éreztem, hogy az arcom lángokba borult.

– Én… Köszönöm a tanácsokat – nyögtem ki nagy nehezen. Furcsa volt pont Tanyától megkapni azt a segítséget, amire szükségem volt.

– Még most sem kedvelsz, nem igaz? – nevetett fel.

– Én nem… Én csak… – próbálkoztam a tiltakozással, de mosolyogva leintett.

– Semmi gond, megértem. A legtöbb nő potenciális veszélyforrásként tekint rám. A különbség csak annyi, hogy a többieknek tényleg van félnivalójuk – dobta hátra hosszú, eperszőke haját egy érzéki mozdulattal. Látszott rajta, hogy tisztában van a szépségével, és tudja, hogyan használja fel azt a céljai elérésének érdekében. – Remélem, hogy segítettem… Sajnálnám, ha Edwardnak szenvednie kéne… – komorult el az arca hirtelen. Biztos voltam benne, hogy arra gondolt, amire nemrég Esme is. Hogy rossz vége is lehet a dolognak. – És érted is kár lenne, emberlány… – paskolta meg a kezemet, aztán a konyhaajtó felé libbent. – Azért még nem adtam fel… Talán, Edward mégis csak meggondolja magát egyszer… – kacsintott rám a küszöbről visszafordulva. Fejcsóválva felnevettem.

– Esélyed sincs! – kiabáltam utána. Hallottam az elhaló csilingelő kacagást.

A teljesen szétáztatott palacsinta végül a kukába került, de nem bántam. Nem igazán voltam éhes. A tányért gyorsan elmosogattam, aztán a nappali felé indultam, ahonnan beszélgetés hallatszott ki. Emmett és Jasper a kanapén ültek és valami videojátékkal játszottak a nagyképernyős tévén. Mikor beléptem, mindketten felém fordultak, de valami csoda folytán mégis képesek voltak kitérni a karaktereikkel egymás csapásai elől.

– Szia! Nem akarod megnézni, hogy verem laposra Jaspert? – vigyorgott rám Emmett.

– Azt sajnos, nem nézheted meg, mert előbb fogom én laposra verni őt – mosolygott rám Jasper. Odasétáltam hozzájuk, és lehuppantam a földre törökülésbe. Egy ideig figyeltem, ahogy a nagyszakállú viking és a kigyúrt izmú germán hogyan püfölik egymást, aztán mikor meguntam, a fejem a kanapéra hajtottam, és lecsuktam a szemeimet.

Egy hűvös, de lágy érintésre ébredtem, ami végigsimított az arcomon.

– Edward… – suttogtam azonnal, mire egy kuncogást kaptam válaszul.

– Szerencséd, hogy az én nevemet suttogod automatikusan – vigyorgott rám, miközben felemelt a földről. Belefúrtam a fejemet nyakának hajlatába, és mélyen beszívtam az illatát.

– Ki másét mondanám? – nyomtam egy puszit a füle alá. Hagytam, hogy felcipeljen a szobánkba – Jasper szobájába, de mióta benne laktam kezdtem rá a sajátomként tekinteni.

– Nem is tudom… Azét a titokzatos fejlett önuralmú vámpírét… – rázkódott meg a válla az elfojtott nevetéstől. Elvörösödtem.

– Esme elmondta?

– Csak a gondolatai kiabáltak túl hangosan. Nem tehet róla… – védte azonnal Edward a nevelőanyját, miközben letett az ágyra. Karjaim még mindig a nyaka köré voltak kulcsolva, és nem is szándékoztam elengedni őt, így fölém hajolva támaszkodott meg a kezeivel a fejem mellett kétoldalt.

– Hiányoztál – suttogtam, miközben Edward tekintete az enyémbe merült. Valószínűleg csak azért voltam elég bátor ahhoz, hogy kimondjam ezt, mert még nem voltam teljesen magamnál. Edward hallgatagon nézett rám. Morcosan összeráncoltam az orromat. – És én neked? – tettem fel kissé élesen a kérdést, mire elnevette magát.

– Minden percben arra gondoltam, hogy otthagyom az egészet, és hazajövök hozzád – felelte. Elégedetten elmosolyodtam, aztán megemeltem egy kicsit a fejem, és lassan megcsókoltam Edwardot. Akadozó lélegzettel és szívveréssel túrtam az ujjaimat Edward hajába, másik kezem pedig végigcsúszott a gerincén. Éreztem, ahogy összerezzen, aztán elhúzódott tőlem. Lefejtette a karjaimat magáról, és felült.

– Esme és Tanya azt mondták, hogy… – kezdtem, miközben próbáltam levegőt venni.

– Tudom, hogy mit mondtak! – túrt bele a hajába Edward. – De akkor sem lehet. Nem kockáztathatom az életed.

– Nem fogsz bántani – ültem fel, és megérintettem a hátát az egyik kezemmel. Felugrott az ágyról, és a következő pillanatban már az ablaknál volt.

– Miért izgat ez ennyire most hirtelen? – mormolta maga elé.

– Nem tudom – vallottam be. Fogalmam sem volt, mikor vagy miért merült fel először bennem a gondolat komolyan, egyszerűen csak jött.

– Nem felejthetnénk el? – kérdezte. Felkeltem az ágyról, és odasétáltam hozzá.

– Miért? Nem kívánsz engem? – haraptam be a számat. Mély torokhangú nevetést kaptam válaszként, ami elég keserűen hangzott. Felém fordult, kezét az arcomra simította.

– Túlságosan is kívánlak. Pont ez a baj.

– De… – próbáltam megszólalni, de az ujját a számra tette.

– Ezt felejtsd el. Nem fogom megtenni – fordult vissza az ablak felé. Felsóhajtottam. Tudtam, hogy jelenleg Edward túl feldúlt ahhoz, hogy értelmesen lehessen beszélni vele. De azt is tudtam, hogy ha egyszer elhatározok valamit, akkor nem hátrálok meg.

21. fejezet

Emlékek

Reggel Edward megint elment az iskolába Alice-szel. Az éjszakánk kicsit érdekesre és kínosra sikeredett, mivel a szexről való beszélgetésünk után Edward nemhogy nem feküdt be mellém az ágyba, de még csak a szélére sem ült. Helyet foglalt ugyanazon a széken, amin pár nappal ezelőtt is kuporgott, és egész éjszaka meg sem mozdult – legalább is, amíg ébren voltam, biztosan nem. Reggel aztán egy csókot nyomott a homlokomra, mintha a húga lettem volna.

Az egész délelőttöm dühöngéssel telt el. Legalább Edward magyarázta volna meg rendesen, hogy miért is ilyen elutasító a szex gondolatával szemben. Értettem én, hogy veszélyes, de Tanya és Esme is azt mondta, hogy nem lehetetlen, és biztos voltam benne, hogy Edward képes annyira uralkodni magán, hogy ne essen bajom. Az igazság az volt, hogy Edward visszautasítása miatt csak még inkább foglalkoztatott a gondolat. Mint egy kisgyerek, akit eltiltanak a sárban dagonyázástól, és ezért ezt a mókát látja a világ legvonzóbb dolgának.

Egész nap képek peregtek a fejemben Edwardról és rólam a lehető legpikánsabb és legromantikusabb helyzetekben – ez csak azért volt rossz, mert minden egyes percben volt velem valaki, és mikor rákérdeztek, hogy miért bámulok magam elé üveges szemekkel, és hogy jól érzem-e magam, mert nagyon kipirultam, az okozott pár elég kínos pillanatot.

Végül úgy döntöttem, hogy lefoglalom a gondolataimat valamivel, ezért amíg Esme és Rosalie az öcsémmel játszott, én leültem a sarokba, és Bella nagyi naplóját kezdtem olvasgatni. Már jó régóta a kezembe sem vettem a könyvecskét. Egyfelől, nem volt rá időm és energiám a sok zűrzavar közepette, másfelől, szégyelltem még magamnak is bevallani, de féltékenységet éreztem aziránt a kötelék iránt, ami a nagyi és Edward között volt.

Magamról tudtam, hogy legalább olyan erős szerelmet érzek Edward iránt, mint amit Bella nagyi érzett – ha nem nagyobbat. De abban nem voltam biztos még mindig, hogy Edward vajon tényleg annyira kötődik-e hozzám, mint én hozzá. Végül is, a nagymamám volt élete nagy szerelme, akkor én mi lehetek mellette… Citrom helyetti citrompótló, ló helyetti szamár és cukormentes édesség. Ami mind szép és jó, csak épp, nem a legjobb, ami lehetne…

Észre sem vettem, hogy Jasper bejött a szobába, csak mikor leült mellém a kanapé elé a földre, és megérintette a kezemet. Azonnal éreztem, hogy megkönnyebbülök és a szívemre nehezedő súlyok szappanbuborékokká válnak. Persze, azt is tudtam, hogy ez a kellemes érzés csak ideiglenes.

– Nem kéne ezt olvasgatnod, ha felkavar… – pillantott Jasper a barna bőrkötéses napló felé.

– Nem ez a baj – ráztam meg a fejem. – Ez csak egy emlékeztetés arra, hogy sosem leszek elég jó Edwardnak. A napló nélkül is tudom ezt.

– Te tényleg így gondolod? – Jasper hitetlenkedő tekintettel nézett rám. Lesütött szemekkel bólintottam. – Gyere! – pattant fel hirtelen Jasper a földről, és felém nyújtotta a kezét. Hagytam felhúzni magam, aztán Esméék felé pillantottam. – Ha nem gond, elrabolom egy időre Isabellát – szólt oda nekik Jasper. Esme mosolyogva bólintott, aztán visszafordult az öcsémhez, aki épp egy játékautót próbált darabokra szedni.

– Hová megyünk? – kérdeztem, miközben Jasper felvezetett az emeletre.

– A napló helyett mutatok neked olyan emlékeket, amiktől megérted, milyen fontos is vagy Edwardnak – felelte. Izgatottan lépkedtem utána. Fogalmam sem volt, mit akarhat mutatni, de bármire, ami Edwarddal kapcsolatos volt, kíváncsi voltam.

A szobámhoz mentünk, ami eredetileg Jasperé volt. Nem pakolásztam Jasper térfelén, így azt a dobozt sem láttam még, amit előhúzott a szekrény aljából. Kinyitotta, és odaintett maga mellé. Letérdeltem a doboz mellé és belekukkantottam. Tele volt dvd-kkel, fényképekkel és még pár apró emléktárggyal. Nem értettem, hogy pár fotó vagy film hogyan bizonyíthatná, hogy Edward mennyire szeret engem. Hiszen, még azelőtt készülhettek, hogy én betoppantam volna az életükbe.

– Nézd csak! – Jasper előhúzott egy fényképet, és a kezembe nyomta. A kép egy parkszerűségben készült. Az idő borús volt, ezért is lehettek Cullenék a szabadban.

– Mit kéne látnom rajta? – pislantottam fel Jasperre értetlenül.

– Nézd meg jobban! – követelte. Egy sóhaj után ismét a képre pillantottam, és próbáltam rájönni, hogy mit is kéne látnom. Cullenék egy padon ültek egymás mellett, és bár nem voltak túl mosolygós kedvükben, nem volt rajtuk semmi különös. Esme és Carlisle ültek középen, egymást átkarolva. Mellettük jobb oldalon ott ült Rosalie, Emmett a pad mögött állt, kezét Rose vállára téve. Jasper Carlisle balján foglalt helyet, az ölében pedig ott üldögélt Alice.

– Hol van Edward? – nyilallt hirtelen belém a felismerés. Jasper elégedett szomorúsággal mosolygott rám.

– Itt épp otthon kuporog a szobájában, és azon elmélkedik, hogy felkeresse-e a Volturit. Ahogy itt is… És itt… – nyújtotta át sorra a fényképeket. Bár a Cullen család tagjai semmit sem változtak, a fotók hátuljára írt dátumok mutatták az idő múlását. Végül egy nagy köteg képet tartottam a kezemben, amikről mind hiányzott Edward.

– Ez is csak azt bizonyítja, hogy Bella nagyi volt élete szerelme… – meredtem a képekre, miközben a szívem fájón szorított a mellkasomban. Nem csak azért, mert az eddigi gondolataimat most már tények is bizonyították, hanem mert tudni, hogy Edward szenved, pokoli érzés volt.

– Tévedsz. Bella volt az első igazi szerelme – javított ki Jasper. Értetlenül néztem rá.

– Én is ezt mondtam…

– Megint csak tévedsz – mosolygott rám halványan.

– Nem értem, hová akarsz kilyukadni – vallottam be. Lehet, hogy az én értelmi képességeimmel volt a baj, de számomra az, amit Jasper mondott, és amit én állítottam, ugyanazt jelentette.

– Bella volt Edward első igazi szerelme. A lány, aki feltámasztotta a szívét. És a lány, aki nem volt hozzá való, ezért össze is törte azt – Jasper újra a kezébe vette az egyik képet. – Ha most készítenénk egy fotót, rajta lenne újra Edward is, és mosolyogna. Tudod, miért? – pillantott rám. Megráztam a fejem. – Mert te is a képen lennél mellette. Te vagy az a lány, aki meggyógyította a szívét. Egy fagyott szívet könnyebb felolvasztani és összetörni, mint egy törött szívet megragasztani. De neked sikerült. Ha Edward érzései nem lennének erősek irántad – a lehető legerősebbek –, akkor a szíve még most is darabokban heverne – helyezte vissza a fényképet a dobozba Jasper.

Visszafojtott lélegzettel hallgattam Jasper magyarázatát, miközben az agyam olyan gyorsan pörgött, hogy belefájdult a fejem. Jasper szájából olyan igaznak és egyszerűnek hangzott az egész. El akartam hinni, hogy tényleg így van. Hogy Bella nagyi volt az első, de én vagyok az igazi.

– De… a helyzet ugyanaz. Mi van, ha én is összetöröm Edward szívét? – a torkom összeszorult a gondolattól, hogy bármilyen módon árthatok Edwardnak – akaratomon kívül. – Mi van, ha Edward úgy dönt, hogy el kell mennie? Mi van, ha… elhagy engem is? – próbáltam nyugodt maradni, de a számból rémülten törtek fel a kérdések. – Tudom, hogy most nyugodtabb, érzem… De azt is érzem, hogy még nem döntött végleg.

– Ha Edward azt mondaná, hogy nem szeret és elmegy, mit tennél? – kérdezett közbe Jasper. A kezeim remegni kezdtek a gondolattól. Azt vártam, hogy Jasper majd megpróbál megnyugtatni, de most nem éreztem a felszabadító érzelemhullámokat. Talán, azt akarta, hogy magamtól, mindenféle lelki manipuláció nélkül találjam meg a válaszaimat.

– Szeret engem… Nem tudom, hogy mennyire, de szeret. Tudom, hogy így van, bármit is mond. A szavak… A szavak nem számítanak – motyogtam magam elé. – És amíg tudom, hogy szeret, addig a világ végére is követném őt. – Felhúztam a lábaimat, és karjaimat a térdem köré fontam átölelve magam. Jasper megérintette a kezem, és abban a pillanatban ellazultam.

– Ez a különbség Bella és közted – mutatott rá Jasper. – Ő nem volt elég erős ahhoz, hogy megakadályozza Edwardot élete legnagyobb hibájának az elkövetésében, és nem volt elég erős, hogy küzdjön érte. Te viszont, nem adnád fel. Ő csak egy oroszlán külső mögé bújt cica volt, aki néha-néha próbálgatta a karmait, te viszont, igazi nagymacska vagy, és foggal-körömmel küzdesz, ha valamit el akarsz érni. Sokkal erősebb és határozottabb vagy, mint Bella volt! Többek között, ezért is vagy te a tökéletes pár Edward számára. Ha valami hülyeséget akarna elkövetni, te majd jól ellátod a baját – kacagott fel mély hangon. Elmosolyodtam.

Jasper mellett minden olyan könnyűnek tűnt, és nem csak azért, mert hatással tudott lenni az érzéseimre. Annyira letisztultan látott mindent, olyan egyszerűen. Ha nekem valami gondom volt, napokig, hetekig, sőt, hónapokig rágódtam rajta, míg végül az egészet túlbonyolítottam, és szörnyűbbnek tűnt a helyzet, mint amilyen valójában volt. Jasper ezzel szemben, igazi stratégaként, azonnal átlátta a gondokat, és ahelyett, hogy hosszú ideig töprengett volna mindenen, nekiállt, és pillanatok alatt megoldotta a dolgot.

– Tényleg ilyen egyszerű lenne? – sóhajtottam fel.

– Minden olyan egyszerű, amilyen egyszerűvé tesszük – vigyorgott rám Jasper.

– Köszönöm – mosolyogtam vissza rá, aztán óvatosan kinyújtottam a karomat – hagyva neki egy kevés időt, hogy visszautasítsa a gesztusomat –, és a nyaka köré fonva megöleltem őt.

– Mi folyik itt? – Edward hangja elég ijesztő volt ahhoz, hogy azonnal elhúzódjak Jaspertől, és felpattanjak a földről. Belépett a szobába, és ledobta az ágyra a táskát, amit reggel magával vitt az iskolába.

– Mi csak… beszélgettünk… – dadogtam zavartan. Tudtam, hogy Edward mit hitt régebben a Jasperrel kapcsolatos érzéseimről, de reméltem, hogy elmúltak már ezek a tévképzetei. A szemébe nézve viszont rájöttem, hogy tévedtem.

– Ölelkezve? – húzta el gúnyosan a száját.

– Isabella csak megköszönt nekem valamit – szólt közbe Jasper. Felemelte a dobozt a földről, és visszahelyezte a szekrénybe.

– Csak megköszönt… – morogta Edward maga elé.

– Na jó, ebből elég! – szólaltam meg egy hatalmas sóhaj után. – Edward, ülj le! – mutattam az ágyra. Felvont szemöldökkel nézett rám. Keresztbe fontam a karjaimat a mellkasom előtt, és álltam a pillantását. Reméltem, hogy hamar megadja magát, mert egy idő után – úgy körülbelül öt másodperc – kezdett erőt venni rajtam a kábulat, amit Edward sötét pillantása okozott, valahányszor elmerültem benne.

– Jasper, te oda! – mutattam az ágy másik végébe, miután Edward végre leült. Jasper azonnal engedelmesen helyet foglalt. – Meddig akarsz még ilyen gyerekesen viselkedni a testvéreddel? – fordultam Edward felé. Hirtelen nagyon viccesnek tűnt a helyzet – mintha egy kibékítő show forgatásán lettem volna műsorvezető –, egészen addig, míg újra eszembe nem jutott, hogy miért is ül most előttem életem szerelme és az egyik legjobb barátom.

– Ameddig úgy viselkedik veled, ahogy… – vonta meg a vállát Edward.

– Hogyan? Mint egy barát? Talán, nem lehet a barátom? – érdeklődtem.

– Egy barát nem ölelne meg így – préselte össze a száját Edward.

– Ó, értem… Szóval, akkor Alice és Esme is szerelmesek belém… Hmmm… – emeltem a mutatóujjamat színpadiasan az államhoz, mintha erősen gondolkoznék valamin. – Tudod, ők napjában úgy tíz-hússzor is megölelnek ennél még sokkal bizalmasabban is. Eddig azt hittem, hogy ez csak baráti kedvesség, de talán, igazad van…

– Ez nem vicces! – mordult fel Edward, és villámló tekintettel meredt rám.

– Nem, nem az. És tudod, hogy még mi nem vicces? Hogy nem bízol a testvéredben. És persze, bennem sem. Ez nem vicces! – Edward arca megmerevedett.

– Én… bízom benned – motyogta.

– Ha bízol bennem, hogy lehetsz még mindig féltékeny Jasperre? – Edward szólásra nyitotta a száját, de én közbevágtam. – És ha most azt mered mondani, hogy nem is vagy féltékeny, esküszöm, feláldozom a csontjaim épségét, és megütlek! – Pár pillanatig csend volt. Edward a padlót bámulta, miközben én őt figyeltem.

– Féltékeny vagyok, de nem tudom, hogy miért… – szólalt meg végül Edward. – Tudom, hogy Jasper Alice-t szereti minden porcikájával. És tudom, hogy te… engem… Mégis… Ha meglátom, hogy hozzád ér… Nem értem, mi van velem – túrt bele a hajába idegesen. – Sajnálom – pillantott rám, aztán Jasperre is.

– Én is ugyanezt érzem – szólalt meg Jasper. – Mármint, Alice-szel kapcsolatban – tette hozzá gyorsan. – Ha bárki hozzáér, egy pillanatra meg tudnám ölni. Valószínűleg, erősebb bennünk a birtokló ösztön – vonta meg a vállát.

– Csodás… Körbe vagyok véve tesztoszterontól megkergült hímekkel… – sóhajtottam fel, de valamelyest megkönnyebbültem, hogy enyhült a hangulat a két fiú – vagyis koruk szerint, már férfi – között.

– Bennünk nem termelődik tesztoszteron – szólalt meg Edward.

– Lényegtelen – húztam el a számat. – Bármi is termelődik bennetek, a lényeg, hogy a férfiak – legyenek emberek vagy vámpírok – egy kissé lököttek – fejtettem ki női nézeteimet.

– Azt hiszem, ebben igazad van – nevetett fel Jasper.

– Áruló – kuncogta Edward. – Tényleg sajnálom – pislantott Jasper felé pár másodperc múlva.

– Semmi gond – csapkodta meg a testvére vállát Jasper, aztán felállt. – Most már mehetek, ugye? – nézett rám engedélykérően.

– Persze – bólintottam mosolyogva.

– Gondolkozz el azon, amiről beszélgettünk – nézett még rám bíztató szemekkel, aztán magunkra hagyott Edwarddal.

Visszamentem a szekrényhez, és becsuktam az ajtaját.

– Milyen volt a… – akartam érdeklődni az iskoláról, de mikor megfordultam, Edward már ott állt előttem. Halkan felsikkantottam a meglepetéstől. – Jesszus! – A riadalmamra egy széles vigyor volt a válasz. – Ez sem vicces!

– Dehogyis nem! Végre egy emberi reakció…

– Nem félek tőled – próbáltam határozott hangon beszélni, de az előbbi frász miatt egy kissé remegett a hangom. Edward pillantása hirtelen megváltozott, én pedig szédülni kezdtem tőle.

– Nem úgy tűnik – hajolt a nyakamhoz. Megremegtem és elakadt a lélegzetem, de nem mozdultam. Éreztem, ahogy az ajka hozzáér a bőrömhöz, nagyjából pont ott, ahol az ütőerem szaladhatott végig alatta. Lehunytam a szemeimet, és hallottam a fájdalmas-elégedett sóhajt, ami Edward torkából tört fel.

– Ez… mi volt? – kérdeztem kissé megkésve, miután a kábulatból annyira észhez tértem, hogy képes legyek megközelítőleg értelmes mondatokat összehozni. Edward zavartan lépett hátra.

– Sajnálom, én csak… Hirtelen, olyan gyönyörű voltál. – A karja után kaptam, mikor még távolabb akart menni tőlem.

– Ha olyan gyönyörűnek látsz, miért menekülsz? – kérdeztem, miközben tettem felé egy lépést.

– Ne kezdjük ezt megint! – vonta össze haragosan a szemöldökét. – Tegnap este már megbeszéltük, hogy…

– Nem beszéltünk meg semmit sem! – csattantam fel. – És különben is, te kezdted!

– Isabella…

– Nem! Semmi Isabella! – Kezdtem érteni, hogy mire is gondolt Jasper az előbb. És bár nem éreztem magam túl erősnek és határozottnak, próbáltam annak tűnni. – Te férfi vagy, én meg nő. Szeretjük egymást. Nem élhetünk úgy egymás mellett, mint a testvérek. Ez… természetellenes lenne.

– Természetellenes? – Edward kínjában felröhögött. – Az nem természetellenes, hogy egy vámpírral akarsz együtt lenni?

– Én veled akarok együtt lenni – böktem meg a mellkasát.

– Nem tudod, mit akarsz… – préselte össze a száját dühösen.

– De igen, tudom. Szerelmeskedni veled – mondtam ki. Fülig vörösödtem, de a tekintetem állta az övét.

A következő pillanatban a lábaim felemelkedtek a talajról, a hátam pedig a szekrényajtónak szorult. Edward még sosem csókolt ilyen szenvedélyesen. Kezei tartottak a derekamnál fogva, miközben lélegzetvisszafojtva ízlelgette az ajkaimat. Mikor eltávolodott tőlem egy pillanatra, kinyitottam a szemeimet, de a világ összemosódott előttem. Mintha valamiféle drogot kaptam volna, amitől egyszerre szédülök és bizsereg minden egyes porcikám.

Edward felé hajoltam, de megint elhúzódott. Csalódottan sóhajtottam fel. Hát megint meghátrál…

– Alice ide tart… – suttogta rekedt hangon. Kellett pár másodperc, mire felfogtam a szavai értelmét.

– Csak ezért…? – próbáltam meg kinyögni egy értelmes kérdést. Edward komoly arccal nézett rám, de a tekintete lágy volt.

– Csak egy próbát teszünk – húzta végig az ujjait a tincseim között. Biztos voltam benne, hogy ez valamiféle pótcselekvés, hogy a zavarát leplezze. Valahogy megnyugtató volt, hogy nem csak én voltam ideges a ránk váró, újdonságnak számító tapasztalatoktól. – Nem fog… történni semmi… komoly – nyögte ki. – Csak… megnézzük, hogy képes vagyok-e… uralkodni magamon. Rendben?

– Rendben – motyogtam. Azt hiszem, ennél többet nem is várhattam volna így az elején, sőt… El sem hittem, hogy Edward tényleg ilyen könnyen beadta a derekát – volt egy olyan érzésem, hogy Alice keze is benne volt a dologban, de nem voltam biztos benne.

Edward ellökte magát a szekrénytől, és átsétált a szoba másik felére. Az ajtó kopogás nélkül nyílt ki, és belibbent rajta Alice, kezében lóbálva valami apró anyagot. Mikor rájöttem, hogy az a fürdőruhám, aminek megvételére még előző este kértem meg őt, rémülten pislogtam rá.

– Nos, hogy tetszik? – vigyorgott rám. – A zöld megy a hajadhoz.

– Ezt nem vehetem fel! – nyögtem ki, és kétségbeesve pillantottam Edwardra.

– Miért? – Alice olyan fintort vágott, mintha citromba harapott volna.

– Mert én nem engedem – szólt közbe Edward. Megkönnyebbülten felsóhajtottam.

– Mi az, hogy nem engeded? – csattant fel Alice, és csípőre tett kezekkel meredt Edwardra.

Edward mellém sétált, és birtoklóan a csípőmre tette a kezét, majd magához húzott. Próbáltam nem tudomást venni arról, hogy megint bizseregni kezdtem tetőtől talpig. Alice egy pillanatig még dühösen meredt a testvérére, majd a szemei elkerekedtek, végül vidáman csillogni kezdtek.

– Oké, oké, keresek valami kevésbé kihívót… De kárpótlást kérek azért, amiért kétszer fáradok…

– Te nem is tudsz elfáradni, Alice – nevetett fel Edward. – Különben is imádsz vásárolni.

– Ez igaz… Nos, akkor megyek, mielőtt bezár minden üzlet. Kocsival sajnos, tovább tart az út – húzta el a száját, majd újra elmosolyodott, és mielőtt kilépett volna az ajtón, cinkosan rám kacsintott – most már biztos voltam benne, hogy Alice egész nap Edward fejét tömködte, hogy segítsen nekem. Hálás pillantást küldtem felé, mielőtt becsukódott mögötte az ajtó.

– És most? – fordultam lassan Edward felé.

– És most… – a hangja lágy volt. – Vacsoráznod kéne… És azt hiszem, nekem is. – Kérdőn néztem rá.

– Jó pár hete vadásztam utoljára – vallotta be Edward szégyenkező pillantással. – Most már egész jól bírom, és elég sokáig, de… Ha közel akarok lenni hozzád, nem árt minden óvintézkedést megtenni.

– Értem – feleltem bűntudatosan. Önzőnek éreztem magam, amiért folyton csak a saját szükségleteimmel voltam elfoglalva, és az fel sem tűnt, hogy Edward milyen szomjas lehet már. Pedig igazán észrevehettem volna, hiszen a szemei éjfeketék voltak.

– Elmegyünk Rosalie-val nem sokára…

– És mikor jössz vissza? – kérdeztem. Minden perc, amíg távol volt tőlem, egy örökkévalóságnak tűnt.

– Holnap reggelre itt leszek – mosolygott rám, és végigsimított az arcomon. – Elkísérlek a… farkasokhoz – nyomott el magában egy sértést a kedvemért. – Aztán este találkozunk – mondta, és a szokásosnál talán egy kicsivel hosszabb csókot adott az ajkaimra.

Izgatottan elpirultam a holnap este gondolatától.

22. fejezet

Tengerpart

Ahogy Edward megígérte, reggel, mire indulnom kellett Jonathanékhoz, már otthon volt a vadászatból. Még félig aludtam, mikor megéreztem, ahogy bebújik mellém az ágyba, és a takarón keresztül magához húz – nagyon vigyázott rá, hogy mindig legyen közöttünk valami, ami felmelegít, és ne a hideg bőréhez simuljak hozzá. Nagyot szusszantva fordultam felé, és az arcomat belefúrtam a nyakába. Éreztem, hogy visszatartja a lélegzetét egy pillanatra, én viszont mélyeket szippantottam az illatából. Méz és orgona illat, meg még valami aroma, amit nem ismertem fel, de kábító hatással volt rám. Szörnyen kíváncsi voltam rá, hogy vajon a bőrének az íze is ilyen isteni lehet-e. Végig akartam csókolni a nyakát, megízlelni, de nem mertem megmozdulni, nehogy elijesszem. Meglepődtem, mikor ő volt az, akinek a száját megéreztem a saját vállhajlatomban. A szívem meglódult, és reszketni kezdtem.

– Sajnálom – húzódott hátrébb Edward, és megigazította közöttünk a takarót. Nyűgös hangot hallattam, lerúgtam magamról az anyagot, és Edward fölé gördültem.

– Nem fázom! – húztam fel magam lovagló ülésbe a csípőjén. Éreztem, hogy az arcom égni kezd, és biztos voltam benne, hogy elpirultam, de nem igazán érdekelt. Edward szó szerint megfagyott alattam pár pillanatra – még pislogni sem pislogott.

– Mit csinálsz? – kérdezte végül szinte suttogva.

– Kényelembe helyezem magam – vontam meg a vállam, és próbáltam nagyon ártatlan szemekkel nézni rá. Kinyújtottam a kezem, és úgy tettem, mintha megtámaszkodnék a mellkasán.

– Nem hiszem, hogy én lennék a legkényelmesebb ülőalkalmatosság – felelte, de nem tett semmit azért, hogy eltávolítson magáról. A szemei most aranybarnák voltak, így tudtam, hogy az éjszaka sikerült csillapítania a szomját. Az ujjaim óvatosan megmozdultak, és végigsimítottak egészen a hasáig. Láttam a szemében, hogy ugrásra készen figyel, és tudtam, hogy abban a pillanatban leállít majd, ahogy átlépem azt a bizonyos határt, de kíváncsi voltam, meddig is mehetek el nála.

A szemkontaktust fenntartva – ahogyan Tanya is tanácsolta – tapogattam ki a gombokat az ingén, és egyenként kicsúsztattam őket a lyukakból. Mikor az ing szétnyílt felfedve a hófehér bőrt, izgatottan érintettem meg azt. Jéghideg és márványsima volt. Éreztem, ahogy a kemény izmokat apró remegések rázzák meg, és láttam, hogy egyre gyorsabban emelkedik az ujjaim alatt Edward mellkasa. Őrjítően izgató volt látni, hogy a szinte sérthetetlen test, hogyan reagál az én óvatos és lágy érintéseimre. Be kellett harapnom az alsó ajkamat, hogy szégyenszemre elfojtsak egy nyögést.

Muszáj volt megízlelnem őt – lehajtottam a fejem, és a számat végighúztam a bőrén.

– Isabella… – sóhajtotta figyelmeztetően, de nem bírtam magammal. Kinyújtottam a nyelvemet, és a hegyét végighúztam a mellkasán. A következő pillanatban már a hátamon feküdtem, Edward pedig az ágy mellett állt. Kipirult arccal néztem fel rá, miközben próbáltam emlékeztetni magam arra, hogy nekem szükségem van az oxigénre, így lélegeznem kéne.

– Mennünk kell, különben a farkasok még azt hiszik, fogva tartalak, és idejönnek kiszabadítani – szólalt meg rekedt hangon végül Edward, miközben másodpercek alatt begombolta az ingét – legnagyobb csalódottságomra.

– Megfutamodsz? – néztem rá kihívóan.

– Megmondtam… Este – nyújtotta felém a kezét, hogy aztán felhúzzon az ágyról. – Különben sem tisztességes csak így letámadni – morogta.

– Előbb nyújtsak be írásos kérvényt? – vigyorogtam rá.

– Lehet, hogy nem ártana… – vonta meg a vállát. – Bár helyette inkább egészséges túlélőösztönt kéne kérvényezned – húzta el ironikusan a száját.

– A túlélőösztönöm köszöni szépen, semmi baja – húztam fel az orromat. – Pontosan tudja, hogy mitől és kitől kell félnem. És te nem vagy rajta a listán – fogtam meg a tisztálkodó pakkomat, és az ajtó felé indultam.

– Mondom én, hogy rosszul működik – követett Edward végig a folyosón a mosdóig, ahol már ott várt Rosalie. Mire az ajtóhoz értem, már kitárta előttem, és amint beléptem a fürdőbe, ő is utánam jött, Edwardot kizárva.

Gyorsabban zuhanyoztam le, mint szoktam. Szerettem volna, ha még indulás előtt marad egy kis időm, amit Edwarddal tölthetek, ám arra nem számítottam, hogy Rosalie épp most tervezi velem egy komolyabb beszélgetés lefolytatását. Miután felöltöztem és megfésülködtem, elállta az ajtóhoz vezető utat.

– Beszélnünk kell! – szólalt meg. Bár a hangja halk volt, éreztem benne a feszültséget.

– Nem sokára indulnom kell… – próbálkoztam, és tétova pillantást vetettem az ajtóra, ami mögött ott sejtettem Edwardot.

– Öt perced csak van arra, hogy megbeszéljük, hogy teszed épp tönkre a családomat! – csattant fel.

– Miről beszélsz? – vontam össze a szemöldökömet. Az egyetlen, amire gondolni tudtam, hogy nem tetszik neki, hogy a la push-iakkal barátkozom. Már épp közölni akartam vele, hogy ehhez az égadta világon semmi köze, mikor újra megszólalt.

– Arról beszélek, hogy valamiért az életed célja, hogy megölesd magad Edwarddal! – Szükségem volt egy percre, hogy rájöjjek, mire is gondol pontosan. Elpirultam, és felkaptam a törölközőmet meg a pakkomat.

– Nem fog megölni! És a szerelmi életünk nem rád tartozik! – néztem kihívóan Rosalie szemébe. Igaz, hogy hálás voltam neki, amiért azután, ami az erdőben történt velem, odafigyelőbb és kedvesebb volt hozzám, de ez nem jogosította fel arra, hogy véleményt nyilvánítson a magánéletemmel kapcsolatban. Vettem egy mély levegőt, és próbáltam lenyugodni. – Nézd, én igazán megértem, hogy félted a családodat, én is szeretlek titeket, és sosem ártanék nektek…

– Mégis azt teszed – fonta össze maga előtt a karjait Rose.

– Szereted Emmettet, igaz? – próbáltam meg másképp megközelíteni a dolgot.

– Persze! – vágta rá gondolkodás nélkül azonnal.

– Mi lenne, ha nem érinthetnéd meg, amikor csak akarod? Ha tilos lenne megcsókolnod? Kibírnád? – kérdeztem az arcát fürkészve. Lesütötte a szemeit a padló csempéire.

– Az nem ugyanaz – mormolta maga elé.

– De, pontosan ugyanaz. Szeretem Edwardot. – Rosalie-nak sokkal könnyebb volt kimondani ezt, mint Edwardnak. Annyira természetesnek tűnt, hogy ezt a szót használom az érzéseimre, holott pár hete még magam előtt is próbáltam letagadni, hogy szerelem lenne, amit érzek. Mintha az egy másik életben lett volna…

– Én és Emmett ugyanolyanok vagyunk. Emmett nem tehet kárt bennem – hajtogatta Rosalie a maga igazát most már sokkal kisebb hévvel.

– Edward sem tehet kárt bennem. Szeret engem, sosem bántana – jelentettem ki teljes magabiztossággal. El sem tudtam képzelni, hogy Edward mellett bármi bajom eshetne. Rosalie hirtelen kinyúlt mellettem – összerezzentem. Halk recsegést hallottam, aztán Rose visszahúzta a kezét, és kinyitotta előttem a markát. A fürdőszobatükör alatti márványpolc szélét tartotta a kezében – egyszerűen letörte. Aztán az ujjait összezárta. Hófehér por hullott alá a földre.

– Egy hevesebb mozdulat, és a csontjaidat is így törheti porrá – nézett Rosalie farkasszemet velem. Nyeltem egyet. Valahol mélyen, mint minden épeszű emberben, bennem is átfutott a gondolat, hogy tényleg bajom eshet. Nem tudhatom, hogy mennyire veszti el az eszét egy vámpír szeretkezés közben. Még arról sem volt tapasztalatom, hogy egy ember hogyan éli meg mindezt. Aztán beugrott Edward arca, a pillantása, mikor rám néz, ahogy óvón magához ölel éjszakánként, és minden kétségem tovaszállt.

– Bízom Edwardban.

– Rendben, de ha bármi baj lesz, az a te lelkeden szárad! – csattant fel Rosalie, aztán feltépte az ajtót, és elviharzott. Edward összepréselt szájjal állt a falnak dőlve, és engem nézett.

– Mehetünk, friss vagyok és illatos – szökdeltem ki úgy a folyosóra, mintha az előbb semmi sem történt volna. Halkan felsikkantottam, mikor Edward hirtelen elkapott hátulról, és magához ölelt. Az arcát belefúrta a hajamba.

– Köszönöm – suttogta közvetlenül a fülembe. Elakadt a lélegzetem, és megborzongtam.

– Mit? – kérdeztem. Fogalmam sem volt, mire gondolhat, főleg, hogy az agyműködésem majdnem teljesen leállt a közelségétől.

– A bizalmat – felelte, és éreztem, ahogy az ajkát egy pillanatra a fülem mögötti részhez érinti. – Kár, hogy nem érdemlem meg… – a nyakamon lévő kis pihék felborzolódtak, ahogy megéreztem Edward hűvös sóhaját.

– Bízom benned – ismételtem meg azt, amit már Rosalie-nak is elmondtam, és ebben a pillanatban szemernyi bizonytalanság sem volt bennem.

– Annyira szeretném, ha igazad lenne – lépett hátrébb Edward, és elengedte a derekamat. Szembe fordultam vele.

– Igazam van – mosolyogtam rá, majd lábujjhegyre állva egy csókot nyomtam a szájára. Szerencsére, sikerült visszafognom magam – még ha nehezen is –, és ahelyett, hogy Edward karjaiba vetettem volna magam, elindultam a szobám felé.

Ezután megint gyorsan elszaladt az idő. Mire összepakoltam a strandoláshoz kellő dolgokat – strandpapucs, törölköző, és persze, az elmaradhatatlan fürdőruha, ami még mindig túl sokat mutatott az én ízlésemhez mérten, de pár fokkal jobb volt, mint az, amelyiket Alice először szánt nekem –, már indulnunk kellett, nehogy lekéssük a Jonathanékkal megbeszélt időpontot.

Bár az Edwardtól való távollétnek nem örültem, alig vártam már, hogy újra találkozhassak a fiúkkal. Nagyon megkedveltem őket, és reméltem, hogy ma is legalább olyan jól fogom érezni magam velük, mint a tábortűz mellett.

A találkozópontig vezető úton végig kellett hallgatnom Edward figyelmeztetéseit, miszerint, csak és kizárólag akkor menjek be a vízbe, ha legalább egy „kutya” is velem tartózkodik, mert nem akar vízihullaként visszakapni, ne menjek fel a sziklákra, mert összezúzott hullaként sem, és egyek rendesen napközben, mert az éhhalált sem találja megfelelő halálmódnak a számomra. A végén már azon gondolkoztam, megkérem, hogy harapjon meg azonnal, mert ha halhatatlan leszek, akkor legalább soha többé nem kell aggódnia értem, nekem pedig nem kell végighallgatnom a sok szabályt és tiltást. Végül visszafogtam magam, és csak bólogattam.

Ha Edward helyébe képzeltem magam, megértettem, hogy miért félt ennyire. Nem lehet könnyű számára a tudat, hogy az, akit szeret, olyan törékeny és sebezhető. Végül is, egy olyan apró, láthatatlan dolog is megölhet, mint például egy vírus, vagy egy egyszerű karcolás is véget vethet az életemnek, ha elfertőződik. Most, hogy halhatatlanok között éltem, döbbentem csak rá, hogy milyen tökéletlen is az ember. Elég rémisztő gondolat volt…

– Vigyázok magamra! – bújtam közelebb Edwardhoz, miközben a határnál várakoztunk a farkasokra. Már tíz perccel elmúlt a megbeszélt időpont, és kezdtem kicsit aggódni, hogy valami baj történt Jonathanékkal, vagy talán meggondolták magukat, és mégsem akarnak többet találkozni velem.

– Ajánlom is, különben farkasbőrrel lesz díszítve a szobám fala – dünnyögte Edward. Felkuncogtam – tudtam, hogy nem gondolja komolyan, csak már hozzászokott a quileute-ok miatt való morgolódáshoz. – Itt vannak… – közölte, mire élénken figyelni kezdtem a fák közötti mozgást. Néhány perc múlva tényleg megrezegtek a bokrok ágai, és feltűnt négy hatalmas farkas – a lábaikra egy-egy fürdőnadrág volt kötözve. Azonnal tudtam, hogy ki hiányzik, mivel már felismertem őket. Joshua… Bár reméltem, hogy nem esett semmi baja, rosszul esett a gondolat, hogy talán, miattam nincs itt.

– Sziasztok! – köszöntem a farkasoknak, mire mindannyian hevesen csóválni kezdték a farkukat, Benjamin pedig vakkantott egy párat felém. Jonathan előrébb lépett, és Edward szemeibe nézett.

– Azt akarja, hogy ülj a hátára – közölte Edward. Arcizmai szinte kővé merevedtek. – De az túl veszélyes! – mondta ezt már Nate-nek. A nagy sötétbarna farkas a fogait és ínyét láttatva morgott.

– Nekem van két kezem, amivel elkapom, ha le találna pottyanni a hátamról – felelte Edward dacosan.

– Hé! Nem vagyok olyan béna! – háborodtam fel és durcás arccal néztem hol Edwardra, hol Jonathanra. Edward a szemöldökét felhúzva, kétkedve pillantott vissza rám. – Mehetünk – húztam ki magam, és elindultam Jonathan felé. Edward kinyúlt és elkapta a karomat – a farkasok felmorogtak.

– Azt mondtad, vigyázol magadra… – Edward hangja halk és kérlelő volt. Visszanéztem rá, a szemeiben aggódást láttam. Felsóhajtottam. Mivel valószínűleg Jonathanék most nem autóval jöttek, így a gyaloglást az erdőben sokkal, de sokkal veszélyesebbnek találtam, mint a farkason lovaglást.

– Lassan megyünk, rendben? – pillantottam Jonathanra. Halkan morgott, de a fejével igent intett. – Nem lesz semmi baj. Rendesen kapaszkodok majd – próbáltam megnyugtatni Edwardot, de nem nagy sikerrel. Átvettem tőle a táskámat, amit eddig ő hozott, és a nyakamba akasztottam. Végül megöleltem és egy csókot leheltem az ajkaira, aztán átléptem a határt.

Nate közelebb lépett hozzám, és olyan mozdulatot tett, mintha meghajolna előttem, de aztán a mellső lábai a földön maradtak, hogy fel tudjak ülni a hátára. Bizonytalanul másztam fel rá, a lábaim megcsúsztak az oldalán – hallottam Edward sziszegő hangját. Úgy állt a határ szélén, mintha egy üveglap lenne előtte, ami nem engedi tovább. Rámosolyogtam, miután sikerült biztonságosan elhelyezkednem.

– Nem fáj? – kérdeztem, mikor belemarkoltam Jonathan szőrébe. Olyan hangot hallatott, mintha nevetne. Ahogy felemelkedett a földről, ujjaim erősebben szorították őt. – Este találkozunk! – kiáltottam még oda Edwardnak, ahogy elindultunk. Jonathan igaz, betartotta a szavát, és szinte csak lépésben haladt, mégsem volt túl kényelmes a rajta való lovaglás. A hatalmas farkas hátán előjött a tériszonyom. Bizonytalannak és ingatagnak éreztem ezt a fajta utazást. Fél órán keresztül csak bámultam magam elé, és alig vártam, hogy végre megérkezzünk. Mikor meghallottam a tenger zúgását, kicsit megkönnyebbülve fellélegeztem.

Jonathan megállt a parton, én pedig szédelegve szálltam le a hátáról, és minden igyekezetemre szükségem volt, hogy két lábon tudjak maradni. Igaz, hogy sokkal lassabban haladtunk, mint Edwarddal szoktunk, mégis Edward karjában sokkal nagyobb biztonságban éreztem magam.

A farkasok elfutottak a part menti sziklák közé, aztán pár másodperc múlva már emberi alakban jöttek elő. Mind a négyen vigyorogva ölelgettek meg.

– A lányok nem jönnek? – érdeklődtem. Ahogy körbenéztem, a part teljesen üresnek tűnt.

– Josh hozza őket autóval. Saore nem utazhat most farkasháton – magyarázta Aidan csillogó szemekkel.

– Hogyhogy? Csak nem beteg? – néztem rá aggodalmas kíváncsisággal.

– Hát, úgy is lehet mondani… – nevetett fel Daniel. – Kilenc hónapos beteg. A mi Aidanünknek inkább nyúllá kellett volna változnia farkas helyett.

– Ó! – pirultam el egy pillanatra, ahogyan Aidan is. – Gratulálok! Ez… csodás! Vagy nem? – bizonytalanodtam el. Aidan nem volt olyan kitörően boldog, mint amilyennek egy újdonsült apukát képzeltem. Inkább, mintha félelmet láttam volna egy pillanatra a szemeiben.

– De igen, csodás – bólintott halvány mosolyt erőltetve az arcára. – A többiek elé megyek. Segítek nekik lecipekedni a sziklákon – mondta, majd futólépésben el is indult. Mikor elég messze hittem már, kérdőn pillantottam a többiekre.

– Nem örül a babának?

– Dehogyis nem! – felelte Jonathan. – Csak… Saore-nak gyerekkora óta rossz a szíve. Félti őt. Egy gyereket kihordani és megszülni elég nagy megterhelés. De nem lesz semmi gond! – karolta át bíztatóan a vállamat. – Gyere, a sziklák mögött te is átöltözhetsz – vezetett abba az irányba, ahol az előbb farkasból emberré változtak.

Gyors mozdulatokkal kapkodtam le magamról a felsőmet és a nadrágomat, miközben folyton figyeltem, nem közeledik-e valaki – persze, Jonathanék úgyis figyelmeztettek volna, de ettől még nem lettem nyugodtabb. Már bántam, hogy nem húztam a ruhám alá a bikinit… Akkor sem lettem nyugodtabb, mikor már rajtam volt a fürdőruha. Túlságosan feszes volt, a melleim szinte kibuggyantak belőle, és a bugyi része is szinte egy falatnyi volt. Biztos voltam benne, hogy ha ebben meglát valaki, az röhögőgörcsöt kap. Néha komolyan azt gondoltam, hogy Alice direkt akar zavarba hozni… Gyorsan előkapartam a táskámból a törölközőt, és magam köré tekertem. Mikor előmásztam Nate, Daniel és Benjamin egy emberként fordult felém.

– A vízbe is törölközővel jössz majd be? – kuncogott fel Dan.

– Alice… Edward testvére… Nos, egy kicsit furcsa ízlése van az öltözködés terén… – magyarázkodtam zavartan.

– Ó, ugyan már! Gyerünk! Nem fogunk kiröhögni – tette a szívére a kezét Daniel.

– És megbámulni sem – ígérte Jonathan vigyorogva. Elvörösödtem.

– Legalább is, nem nagyon… – pislogott rám ártatlan arcot vágva Benjamin, mire Daniel hátulról fejbe csapta. – Áu, ezt meg most miért kellett? – dörzsölte a tarkóját Benji, és elég csúnyán nézett a testvérére.

– Még túl fiatal vagy ahhoz, hogy lányokat bámulj!

– Tizennégy vagyok! – felelte Benjamin, mire elkerekedett szemekkel bámultam rá. Látszott rajta, hogy fiatalabb, mint a többi farkas, de minimum tizenkilencnek nézett ki.

– Mint mondtam, gyerek vagy még! Szóval, ha meglátom, hogy legelteted a szemeidet, ellátom a bajodat! – fenyegetőzött Daniel.

– Ez nem igazság! – fonta össze durcásan a kezeit csupasz mellkasa előtt Benjamin, majd hirtelen elvörösödve pillantott rám. – Mármint… Nem úgy értettem, hogy legeltetni akartam a szemeimet rajtad… Csak utálom, hogy mindig parancsolgat! – mutatott a bátyjára vádlón. Felkuncogtam.

– Na gyerünk, ne szégyenlősködj! – lépett közelebb Nate mosolyogva.

– Oké, oké – sóhajtottam fel, majd a lehető leglassabb mozdulatokkal levettem magamról a törölközőt. A lábammal a homokot söprögettem, miközben vártam a reakciókat, de csend volt. Ahogy felnéztem, három fekete szempárral találtam magam szemközt.

– Te… Igazán… Csinos vagy – intett felém Jonathan, aztán megköszörülte a torkát.

– Nagyon csinos – nyomatékosította az előtte szólót Benjamin, majd felnyögött, ahogy Daniel jobb kézzel hátba vágta.

– Mit mondtam? – figyelmeztette.

– Jól van, jól van – mormogott maga elé Benji lehajtott fejjel. – Ez már tiszta diktatúra…

Zavaromban nem igazán tudtam mit kezdeni magammal, de Aidanék megmentettek. Ő, Joshua, Saore és Juliette igyekeztek a sziklák felől felénk, és a lányok már messziről integettek nekünk. Ők nagyon előrelátóan már fürdőruhában jöttek le a partra. Mosolyogva visszaintettem nekik, és vártam, hogy odaérjenek hozzánk.

– Isabella… – ölelt meg Saore lelkesen. Tekintetem önkéntelenül is a hasára kúszott, majd elpirulva kaptam el róla a tekintetemet. – Nagyon örülök, hogy itt vagy. Hoztam neked valamit – mosolygott rám. Kezében egy kisebb táskát szorongatott. Mielőtt megkérdezhettem volna, hogy mi is van benne, Juliette is hozzám lépett, és két puszit lehelt az arcomra.

– Én is nagyon örülök neked. Így legalább kisebb a férfielnyomás – kacsintott rám.

– Mi a bajod a férfielnyomással? – lépett hozzá Daniel, és a derekánál fogva magához húzta, majd egy forró csókot nyomott az ajkára.

– Az égvilágon semmi – suttogta Juliette, amint felszabadult a szája.

– Helyes – vigyorgott rá Dan, aztán Jonathanék után húzta, akik elindultak leteríteni a törölközőket, és kipakolni az étellel és itallal teli táskákat.

– Ó, már tudod… – hallottam meg Saore csalódott hangját.

– Tessék? – kaptam fel rá a tekintetemet. Csak most vettem észre, hogy már megint a hasát bámultam.

– A babát. Én szerettem volna elmondani – ráncolta össze a homlokát. – És még a lányok a pletykásak… – sóhajtott fel bosszúsan.

– Én… Gratulálok! – mosolyogtam Saoréra, akinek egy pillanat alatt ragyogni kezdett az arca. Ahogy a fiúk felé sétáltunk, mesélni kezdett arról, hogy még nem gondolt arra, hogy anya legyen, de most, hogy ez már eldöntött tény, semmire sem vágyik jobban. Még nem látszott a pocakján a terhesség, de már most észrevettem, hogy a kezei újra és újra megérintik.

– Gyere, ülj le! – sietett elénk Aidan, és megfogta Saore karját, hogy a számára leterített törölközőhöz vezesse.

– Egyedül is tudok járni – ráncolta össze az orrát Saore. Elmosolyodtam.

Pont olyanok voltak ők ketten, mint Edward és én. Saoréval tudtuk, hogy életünk szerelmei csak féltenek minket, és jót akarnak nekünk, ezért viseltük el néhány morgás közepette a túlzó gondoskodásukat, ami néha szörnyen idegesítő volt. Hirtelen furcsa érzés kerített a hatalmába. Láttam magam előtt, ahogy nagy hassal sétálok az erdőben, Edward pedig féltőn átkarol, miközben tudtam, hogy ez a jövőkép teljességgel lehetetlen.

– Valami baj van? – pillantott fel rám Saore már a törölközőn ülve.

– Nem, semmi – ráztam meg a fejem, és egy mosolyt kényszerítettem az arcomra. Leültem mellé. – Mit is hoztál nekem? – kérdeztem, csak hogy másra tereljem a figyelmemet.

– Egy kis emléket a múltból – felelte lelkesen, majd a táskájáért nyúlt. Kíváncsian pillantottam rá.

23. fejezet

Szemtanú

Saore egy apró dobozt húzott elő a táskájából. Először azt hittem, valami ékszer van benne – egy gyűrű, vagy talán egy karkötő –, de tévedtem. Átadta a kezembe, hogy én nyissam ki. Kíváncsian pattintottam fel a fedelet, aztán értetlenül pillantottam Saore-ra, aki lelkes mosollyal nézett vissza rám.

– Egy… kulcs? – kérdeztem, miközben ujjaim között megforgattam az apró jószágot.

– Nem akármilyen kulcs – magyarázta. – Ez nyitja annak a háznak az ajtaját, amiben a nagyapád élt fiatal korában. Jonathan és a többiek úgy gondolták, hogy talán, otthonosabban éreznéd magad nálunk, ha lenne egy saját házad a területünkön.

– Én nagyon köszönöm, de Cullenéknál igazán jó helyem van. – Kissé megijesztett a gondolat, hogy a quileute-ok talán azt akarják, hogy költözzek át az ő földjükre. Nem tudtam volna magára hagyni Edwardot és a családom többi tagját sem, viszont kínos lett volna visszautasítani azokat, akik ilyen kedvesek velem.

– Természetesen – bólintott Saore, és az ő hangjában semmi iróniát nem éreztem. – Nem azért adjuk, hogy átköltözz. Csak, hogy tudd, van egy hely, ahol meghúzhatod magad, ha egyedül létre van szükséged, és ami csak a tiéd. Na meg persze, az öcsédé – mosolygott rám.

– Köszönöm. – A meghatottságtól ennél többet nem tudtam kinyögni.

– Elég lerobbant állapotban volt egyébként, de a héten a srácok felújították az egészet, mi pedig Juliette-tel berendeztük. Szerintem, tetszeni fog! – Saore szemei izgatottan csillogtak. – Ugye, megnézed valamikor?

– Persze – bólintottam. – Tényleg nagyon köszönöm – hajoltam Saore-hoz, és megöleltem. Ahogy felpillantottam, észrevettem, hogy a fiúk fél szemmel engem figyelnek a reakcióim után kutatva. Biztosan tartottak attól, hogy félreértem a gesztusukat, és azt hiszem, azért adják a kulcsot, hogy elválasszanak Cullenéktól.

Feltápászkodtam a földről, aztán odaléptem Jonathanhoz, és megöleltem. Őt követte a többi fiú sorra, kivéve Joshuát. Mikor észrevette, hogy felé közeledek, gyorsan felkapta az egyik szörfdeszkát, és a tenger felé iramodott. Sóhajtva néztem utána. Mikor megéreztem Juliette kezét a vállamon, kissé összerezzentem.

– Ne vedd a szívedre. Josh eléggé magának való, és most nehéz időszakon megy át – próbált megnyugtatni, miközben visszaterelt a törölközőkhöz, és a kezembe nyomott egy szendvicset.

– De miért utál engem ennyire? – huppantam le a homokba. Rosszul éreztem magam a tudattól, hogy Joshua nem kedvel. Nem értettem, mi rosszat tettem, amiért így viselkedik velem. A többieknek sem tetszett, hogy Cullenékkal milyen közeli kapcsolatban vagyok, de ahogy láttam, elfogadták, és próbálták nem éreztetni velem, hogy mit gondolnak.

– Nem téged utál – rázta meg a fejét Juliette, és az arca mintha komorabbá vált volna. – Tudod, Joshua gyerekkora eléggé nehéz volt. Nem is tudom, hogy elmondhatom-e mindezt neked… Talán, nem nekem kéne… – pillantott körbe zavartan. A fiúk a tengerben lubickoltak, míg Saore és Aidan a part mentén sétálgatott.

– Kérlek… Érteni szeretném őt.

– Hát jó – sóhajtott fel Juliette. Egy pillanatra elgondolkodott, mintha megpróbálná összeszedni a mondanivalóját, aztán belekezdett a magyarázatba. – Tudod, a nagyapádék után, mivel Cullenék már nem éltek itt, és a környékre nem jöttek más vámpírok, kimaradt egy generáció a farkassá válásban. Ez nem ritka, Jacob Blackék előtt hosszú időn át nem változott át egy quileute sem, mert nem volt mitől védeni a népünket. – Érdekes volt hallani, hogy Juliette úgy beszélt már a quileute-okról, mintha azok az ő rokonai is lennének. Jó volt látni, hogy egy eredetileg kívülálló személy is be tud ennyire illeszkedni a közösségbe, mert ez azt jelentette, hogy talán, nekem és az öcsémnek is sikerülni fog. Még mindig elég sokszor járt az eszem azon, hogy mi lesz, ha Edward tényleg farkassá változik. Akkor szüksége lesz a quileute-ok segítségére és támogatására. Juliette tovább mesélt, és én megpróbáltam kizárni a zavaró gondolatokat, és csak rá figyelni. – De annak, hogy nem voltak állandó védelmezőink, megvolt a hátránya is.

– Miféle hátrány? – kérdeztem közbe. A szendvics még mindig érintetlen volt a kezemben, csak a szalvéta lógott már cafatokban rajta, mivel beszélgetés közben tépkedni kezdtem – ha zavart vagy ideges voltam, muszáj volt valamihez kezdenem a kezeimmel, és legtöbbször a közelemben lévő papírok bánták ezt a kényszeremet.

– Ha… az édesapádban… – szólalt meg, miközben az arcomat fürkészte – próbáltam megzabolázni a vonásaimat, és nem kimutatni a fájdalmamat. – …korábban aktiválódik a farkas gén, akkor talán, képes lett volna magát és az édesanyádat… – nem fejezte be a mondatot, de megértettem, hogy mire gondol. Ha az apám farkas lett volna, apró darabokra tépi azt az átkozottat. De mivel a génnek időre van szüksége, hogy képes legyen irányítani az átváltozást, ezért ha hirtelen tűnik fel egy vámpír, az áldozatnak esélye sincs, akármilyen ősei is voltak.

– Igen, értem – motyogtam, miközben a torkom összeszorult az elfojtott sírástól. – De ennek mi köze van Joshuához? – pillantottam a víz felé. A hatalmas indiánfiú úgy szelte a hullámokat, ahogy a kés a vajat.

– Ő átélte ugyanazt, amit te. A szüleit egy nomád vámpír ölte meg, még mikor tizenkét éves volt – fordult Juliette is a hullámok felé – szemei szomorúsággal telve követték beszélgetésünk tárgyát, miközben az áthaladt egy nagyobb hullám alatt. – Gyűlöli a vámpírokat, és nem érti, hogy te, akinek ugyanúgy gyűlölnöd kéne őket, miért nem teszed.

– Cullenék senkinek sem ártanak, ők… – próbáltam megmagyarázni, de Juliette mosolyogva felemelte a kezét.

– Tudom. Valahol a szíve mélyén Josh is tudja. Csak egyszerűen nem tudja elfogadni – vonta meg a vállát.

– Szóval, emiatt utál engem… – sóhajtottam fel. Így már érthető volt a viselkedése velem szemben.

– Nem téged utál – tiltakozott ismét Juliette, mire kétkedőn felvontam a szemöldökömet. – Tényleg nem. Ő… Leginkább magát gyűlöli.

– De hát, miért? – nyögtem ki meglepetten. Erre a válaszra számítottam a legkevésbé.

– Mert azok után, hogy látja, te képes vagy a megbocsátásra, ő gyengének és bűnösnek érzi magát. És gyűlöli a sorsot is, amiért későn adta meg neki az erőt, amivel megvédhette volna a szüleit.

– Ez butaság – ráncoltam össze a homlokomat.

– Persze, hogy az. De egy összetört léleknek elég nehéz megértenie ezt. – Juliette ujjai végigszántották a homokot.

– Gondolod, hogy… egyszer, talán, nyitottabb lesz az irányomba? – kíváncsi voltam, hogy Juliette hogyan látja a dolgokat. Vajon van esélyem arra, hogy megnyerjem magamnak Joshua barátságát és esetleg, segítsek neki továbblépni?

– Könnyű téged szeretni. És ezt ő is érzi – mosolygott rám Juliette.

– Nem úgy vettem észre… – motyogtam magam elé, aztán végre beleharaptam a zsemlébe. Az ízét nem is igazán éreztem, mert a gondolataim teljesen máshol jártak.

– Ő javította ki a tetődet – hallottam meg fél perc múlva megint Juliette hangját. – Nem utál téged. Csak fogalma sincs, hogy viselkedjen veled. Összezavarodott.

– Talán, adnom kéne neki egy kis időt… – feleltem, miután lenyeltem a falatot, ami a számban volt.

– Talán… – Juliette hangja bizonytalan volt, és ez felkeltette a figyelmemet. Kérdőn pillantottam rá. – De talán, ha közeledni próbálnál felé, újra és újra, akkor előbb vagy utóbb megtörne – vonta meg a vállát elgondolkozva.

Ezek után csendesen harapdáltam a szendvicsemet, és csak figyeltem, ahogy a srácok a vízben bohóckodnak. Benjamin és Daniel azon voltak, hogy ki tudja bemutatni a legviccesebb deszkamutatványt a hullámok tetején – volt, mikor egy lábon állva egyensúlyoztak, sőt, egyszer Benji kipróbálta a kézen állást is, aminek az lett a következménye, hogy a habokba zuhant, és sós tengervizet köpdösve került a felszínre. Össze-összerezzentem, valahányszor felborultak a deszkával – nem tudtam hozzászokni a gondolathoz, hogy túl erősek ahhoz, hogy bármi bajuk essen.

A tenger hangos zúgása miatt először meg sem hallottam a kiabálást, csak az tűnt fel hirtelen, hogy az összes fiú megállt egy pillanatra a vízben, aztán mindannyian kifelé igyekeztek. A szemeim elsőként a tengert járták be, rögtön arra gondolva, hogy esetleg cápát láttak, vagy valami más veszélyes élőlényt, de mikor a partra kiérve rohanni kezdtek a sziklák felé, rájöttem, hogy más gond van.

Juliette-tel együtt felpattantunk, és a többiek után futottunk. A sziklák mögé érve csak annyit láttam, hogy Jonathanék a földön térdelnek, és körbevesznek valamit. Csak akkor jöttem rá, hogy az a valami Saore, mikor közelebb léptünk.

– Hozzon valaki friss vizet! – pillantott fel Aidan, miközben Saore sápadt arcát simogatta. A lány az ölében feküdt, és kábán pislogott, mint aki nincs teljesen magánál. Éreztem, hogy a riadtságtól remegni kezd a kezem. Benjamin felpattant a földről, és a táborhelyünk felé rohant. Alig fél perc múlva, egy üveg vízzel a kezében tért vissza.

– Nem kéne orvost hívni? – vetettem fel az ötletet. Azonnal Carlisle ugrott be, de nem mertem őt ajánlani, mert sejtettem, hogy mi lenne a többiek reakciója.

– Ne… Jól vagyok… – nyöszörögte Saore.

– Beviszem a port angelesi kórházba – próbálta meg Aidan megemelni, de Saore fájdalmas nyögését hallva nem merte megmozdítani újra. Ahogy kihúzta a combjai alól a kezét, döbbenten meredt a vöröslő vérre.

– Az túl messze van – szólt közbe Juliette rémült hangon. – És nem biztos, hogy jó, ha mozgatod – egy furcsa oldalpillantást vetett rám, és én tudtam, hogy pont arra gondol, amire én. Egyetlen olyan ember van, aki segíthet és a lehető leggyorsabban ideérne.

– Mi lenne, ha… – szólaltam meg bizonytalanul, mire az összes fiú rám emelte a tekintetét. – Szóval, felhívhatnám Carlisle-t. – A felhördülésből tudtam, hogy az ötletem nem nyerte el a többiek tetszését, de Saore és a kisbabája miatt nem hátrálhattam meg. Csak Benjamin és Juliette néztek rám elgondolkozva.

– Megőrültél? Hiszen vérzik, és amúgy is! – csattant fel Joshua.

– Carlisle-t nem zavarja az emberi vér, már évszázadok óta gyógyít, és még soha nem ölt embert – próbáltam meggyőzni őket. – És ő van a legközelebb. Kockáztatnátok Saore és a baba életét a hülye ellenségeskedés miatt? – próbáltam határozottnak tűnni, és dühös pillantást vetettem a fiúkra.

– Hívd – hallottam meg Aidan halk hangját.

– Megvesztél? – ragadta meg a karját Josh és a szemei szikrákat hánytak. – Az egy mocskos vérszívó!

– Esküszöm, hogy nem fog ártani Saore-nak, és mindent megtesz, amit csak orvosilag lehet – fúrtam a tekintetem Aidanébe, aki minden ellenérzését félretéve bólintott. Josh dühösen felpattant, és fel-alá kezdett járkálni a homokban. Juliette elsietett, és pár pillanat múlva egy mobillal a kezében tért vissza.

– Csak a doki! – utasított Jonathan. Beleegyezően intettem felé a fejemmel.

– Carlisle? – szóltam bele a kagylóba, miután benyomkodtam a megfelelő számokat – még szerencse, hogy Edward volt olyan paranoiás, hogy bemagoltassa velem az összes Cullen telefonszámát, hogy ha valami gond lenne, el tudjam érni őket.

– Valami gond van? – érkezett azonnal a kérdés.

– Szükség lenne egy orvosra… La Push-ban vagyok, de… megengedték, hogy ide gyere. Csak te! – tettem hozzá gyorsan. A vonal másik végén halk susmorgást hallottam.

– Isabella? – Edward hangja aggódó és ideges volt. – Mi történt? Megsérültél? Jól vagy?

– Velem minden oké – próbáltam megnyugtatni. – Saore rosszul lett. Carlisle-nak ide kell jönnie!

– Azonnal indulunk! – hallottam meg.

– Nem! – A hangom kétségbeesetten csengett. – Te nem jöhetsz! Csak Carlisle! Kérlek, Edward! Esküszöm, hogy én jól vagyok! – Pár pillanatig csend volt.

– Rendben. – Megkönnyebbülten felsóhajtottam.

– Köszönöm! Visszaadnád Carlisle-nak? – kértem, de mire befejeztem a kérdést, a telefonban már hallottam Edward édesapjának a hangját.

– Mondd el, mi történt! – kérte. Miután teljesítettem a kérését, a vonal köszönés nélkül megszakadt.

– Jön – tájékoztattam a farkasokat. Joshua hirtelen felkapta a fejét, és a part vége felé fordult.

– Juliette, tüntesd el innen őt! – intett felém. Hirtelen elöntötte a méreg az agyamat. Először is, miért kéne eltűnnöm, másodszor, van nevem és itt állok mellette. Ha valami baja van, nekem mondja! Éppen tiltakozni akartam, mikor az egyik szikla mögül kilépett egy középkorú házaspár. A férfi végigmért engem, de mielőtt zavarba jöhettem volna, Juliette megragadta a karomat, és maga után rángatott.

– Hé, mi van már? – ellenkeztem.

– Felismerhetnek a körözési plakátról – sziszegte Juliette, miközben felvezetett a dombtetőn álló autóhoz, amivel ő, Saore és Joshua érkeztek.

– Ó! – nyögtem ki. Ez a nagy izgalmak közepette eszembe sem jutott. – De mi lesz Carlisle-lal? – kérdeztem, miután beültem az anyósülésre. Aggódtam a gondolat miatt, hogy egyedül hagyom őt a farkasokkal. Reméltem, hogy nem esnének egymásnak, de akkor is… Összerezzentem, mikor Joshua feltépte a hátsó ajtót, és bevágódott az ülésre.

– Hívd fel újra a piócádat, visszaviszünk neki! – parancsolta.

– Nyugi, nem lesz gond – szállt be mellém Juliette, aztán elfordította a slusszkulcsot.

Próbáltam a figyelmemet a mobiltelefonra fordítani, amit azóta is a kezemben szorongattam. Edward hangja idegesebb volt, mint első alkalommal. Megkértem, hogy jöjjön el a határig értem, aztán gyorsan letettem. Hirtelen fájni kezdett a fejem. Aggódtam Saore, Carlisle és a turisták miatt is. És hirtelen még valami az eszembe jutott, mikor megéreztem az autó légkondijának hűvösét a bőrömön.

– A cuccaim!

– Majd utánad küldjük – ígérte Juliette. A következő percekben csak bámultam kifelé az ablakon, és alig vártam, hogy végre Edwarddal legyek. Biztos voltam benne, hogy ha átölel végre, akkor minden gondolat, ami most a fejemben zajong, le fog halkulni. Puskagolyóként pattantam ki az autóból, mikor az megállt, aztán rájöttem, hogy el kéne köszönnöm Juliette-től.

– Én… Köszönöm – hajoltam vissza az autóba. – És, ha bármi híretek van, azonnal hívjatok. A telefonban benne van Edward száma a hívásoknál – tettem hozzá gyorsan, ha esetleg nem jutna eszükbe. – Szia!

Joshua az autó mellett állva várta, hogy elbúcsúzzak, aztán morcos képpel elindult utánam a határhoz. Edward, mint egy dühös vadkan járkált fel-alá a határ mentén, és láttam rajta, hogy mikor észrevett, csak egy hajszál választotta el attól, hogy elém ne jöjjön, megszegve az egyezséget. Felgyorsítottam a lépteimet.

– Akkor viszlát! – hallottam meg Josh hangját a hátam mögött, amint átléptem a láthatatlan vonalat.

– Szia! – akartam tőle elköszönni, de mire megfordultam, már köddé vált.

– Mi a fene volt ez? – ragadta meg Edward a karomat. – Azt mondtad, vigyázol magadra, hogy azok a bolhás dögök vigyáznak rád! Mi történt?

– Én nem is… – ráztam meg a fejem. Hirtelen a sok információ hatalmas zűrzavarrá vált a koponyámban – a szemeim megteltek könnyekkel. Edward laza szorítása enyhébbé vált a csuklómon. Éreztem, ahogy a karjába kap, aztán csak a szél zúgását hallottam.

Pillanatok alatt otthon voltunk. Esme, Alice és a többiek a bejáratnál vártak ránk, és úgy láttam, megkönnyebbültek, hogy épségben láthattak viszont. Edward hamar lerázta őket – Alice-t volt a legnehezebb –, aztán felvitt a szobámba.

Edward feldúlt aggodalma eddigre, csendes féltéssé csillapodott. Összekuporodtam az ágyon, miközben ő a szekrényben kutatott valami után, aztán éreztem, ahogy egy takaró rám terül. Az ágy besüppedt, mikor Edward mellém csúszott. Olyan szorosan ölelt magához, amilyen szorosan csak képes volt rá anélkül, hogy az fájdalmat okozzon nekem.

– Megijesztettél – suttogta alig hallhatóan a fülembe. – Azt hittem, valami bajod esett. Már láttalak magam előtt összetörve, kivérezve, megfulladva…

– Ha megfulladtam volna, nem tudtam volna telefonálni – feleltem. Megpróbáltam viccel elütni a témát, de végül se Edward, se én nem nevettünk.

– Miért küldtek haza korábban? – Hangzott el a kérdés pár másodpercnyi csönd után, miközben a hideg ujjak az enyémekbe fonódtak. Elmeséltem, pontosan mi is történt, egészen Saore rosszullététől a turistákig. Edward csendben végighallgatott, aztán mélyeket lélegezve belefúrta az arcát a hajamba. – Soha többé nem mehetsz tőlem távolabb pár méternél! – mormolta a tincseim közé.

– Aggódom Saore miatt – sóhajtottam.

– Carlisle mindent el fog követni – biztosított Edward arról, amiben magamtól is teljesen biztos voltam. Inkább attól tartottam, hogy mi van, ha valami olyan gond adódik, amit még Carlisle sem tud orvosolni. Ha meghalna a kicsi… Vagy Saore… A gyomrom összeszorult, és az ujjaim erősebben kapaszkodtak Edwardba.

– Annyira boldog volt reggel – emlékeztem vissza. Saore arca csak úgy sugárzott, mikor a terhességéről beszélt. Önkéntelenül is arra gondoltam, hogy milyen érzés lehet tudni, hogy egy kis élet növekszik benned. Edward megérezhette a gondolataimat, mert éreztem, hogy az izmai feszültté válnak. Tudtam, hogy egyszer majd erről is beszélnünk kell, de most túl fáradtnak és zavartnak éreztem magam egy ilyen komoly beszélgetéshez.

Jó egy óráig nem történt semmi, aztán Edward hirtelen megmozdult, és abban a pillanatban, ahogy meghallottam a mobilja csörgését, már meg is nyomta a megfelelő gombot. Felültem az ágyban, és idegesen vártam, hogy befejezze a beszélgetést, mert azokból a tőszavakból, amikkel válaszolgatott, semmit sem tudtam leszűrni.

– Mi történt? – csaptam le rá, amint elvette a fülétől a telefont.

– Saore elég erősen vérzett. Carlisle adott neki egy injekciót, amivel csillapította a fájdalmait, aztán kénytelenek voltak bevinni a kórházba – kezdte Edward.

– És? – siettettem. A markomban teljesen összegyűrődött a takaró.

– Szóval, a kialakuló méhlepény túl közel tapadt le a méhszájhoz, és… – kezdte Edward, mire idegesen felmordultam.

– Úgy, hogy én is értsem, az istenért!

– Saore és a baba is jól vannak. – Hallottam meg végre azt a mondatot, amire vártam. Megkönnyebbülten fújtam ki a levegőt. – Vérzéscsökkentő gyógyszereket kap. Ha az nem használna, akkor hormonális kezelést. És ágyban kell maradnia, valamint, nem szabad, hogy stressz érje – magyarázta Edward.

– De akkor minden rendben lesz, ugye?

– Remélhetőleg… Ez elég komoly, főleg, hogy Carlisle szerint, a lány szívével is van valami gond. De ne aggódj, most már jó helyen vannak, ahol… – kezdte Edward.

– …mindent megtesznek értük – fejeztem be a már ismert mondatot. Ettől nem lettem sokkal nyugodtabb.

– Ettél ma már? – szólalt meg hirtelen Edward pár perc után. Elgondolkozva néztem rá, aztán eszembe jutott az a szendvics.

– Igen, egy szalámis zsemlét. – Edward bosszúsan felmordult.

– Egész nap csak arra futotta a farkasoktól, hogy egyetlen nyomorult szendvicset tömjenek beléd?

– Nem igazán voltam éhes. És most sem vagyok – próbáltam határozott lenni, mert tudtam, hogy Edward rövid időn belül belém akar majd kényszeríteni valamit azzal a kifogással, hogy nem akarja, hogy idő előtt elvigyen az éhhalál. Ilyenkor mindig eszembe jutott, hogy gonosz módon megkérdezem tőle, hány évet is jelent pontosan az az idő előtt, de aztán visszanyeltem a kérdést, nehogy felzaklassam az érzéseit. Elég volt, hogy én időről időre elgondolkoztam ezen.

– Na gyere, készítek neked valamit… – nyújtotta felém a kezét Edward, hogy felhúzzon az ágyról, de ahelyett, hogy megfogtam volna, csak vágtam egy fintort.

– Szóval, ahelyett, hogy hagynál éhen halni, inkább meg akarsz mérgezni? – vontam fel a szemöldököm.

– Ezt a sértést még megbánja, kisasszony! – húzta félmosolyra a száját Edward, és már tudtam, hogy nem menekülhetek. Halk sikkantás hagyta el a számat, ahogy hirtelen felkapott, és a vállára dobott. – Most pedig irány a konyha!

24. fejezet

Próbálkozások

Este felé sikerült telefonon beszélnem Saoréval és Aidannal is, így kicsit megnyugodtam. Saore hangja erősnek tűnt és Aidané is nyugodtabbnak hangzott. Reméltem, hogy Carlisle gyors és hathatós segítsége miatt a vámpír-farkas ellentét is enyhülni fog majd. Jó lett volna, ha a családom és a majdnem családom – a gondolataimban már Cullenék számítottak az elsőnek –, békében el tudná viselni egymás társaságát, és nem kéne folyton ide-oda ingáznom közöttük, vigyázva, hogy egyiküket se sértsem meg semmivel.

A lefekvéshez való készülődés elvonta a figyelmemet a farkasokról végül. Vagy egy órán keresztül áztattam magam a zuhany alatt, többször is átdörzsölve minden egyes porcikámat, valamint átestem egy gyors epiláláson is. Ha egy átlagos fiúról lett volna szó, akkor is izgultam volna, hogy minden tökéletes-e rajtam, de így hogy egy kifinomult szaglású, látású és tapintású vámpírral készültem egy ágyba bújni, csak még jobban aggódtam minden miatt.

Végül előmásztam a zuhanyfülkéből, hogy felvegyem a pizsamámat, de a polc, ahová letettem, üres volt.

– Hol van a…? – kérdeztem volna Alice-től – ő volt ma a soros az őrzésemben –, de ahogy megláttam a szemeiben a csillogást, tudtam, hogy már megint sántikál valamiben. Kérdőn-bosszúsan pillantottam rá.

– A pizsamádat hiába keresed… – szélesedett ki a vigyora.

Tudtam, hogy mostanra az egész Cullen család – az élén Alice-szel – tud az Esmével és Tanyával folytatott beszélgetésemről, és arról, hogy min gondolkozom, de Alice honnan tudná, hogy pont ma estére tervezünk valamit. A képessége velem kapcsolatban nem működött, és nem tudtam volna elképzelni, hogy Edward elpletykálja bárkinek is a dolgot. De mindegy is volt, honnan jött rá… Ha ezzel a pizsamaelrejtéssel azt akarta ő is elérni, hogy ma ne történjen semmi köztem és Edward között, akkor elszámította magát, mert ha kell, én meztelenül végigvágtatok a folyosókon a hálóig!

– Add vissza! – szűrtem a fogaim között dühösen.

– Nem, nem – rázta meg a fejét Alice kuncogva.

– Hiába esküdtök össze ellenem, akkor is eljutok Edwardig még ma éjszaka, ha kell, az életem árán is! – pillantottam kihívóan a mézsárga szemekbe, mire Alice nevetni kezdett.

– Azt hiszed, meg akarom akadályozni? – Biztos voltam benne, hogy ha működnének a könnycsatornái, Alice most a könnyeit törölgetné. Ehelyett, csak a térdét csapkodta, miközben a kacaja betöltötte az egész fürdőszobát, és csilingelve visszaverődött a csempékről. – Drága, hiszen én voltam az, aki az iskolában egész nap rágta Edward fülét, hogy dobja már le az önként vállalt cölibátusát. – Összezavarodva néztem rá. Tegnap még én is úgy hittem, hogy Alice keze is benne van Edward enyhülésében, de akkor hol a pizsamám?

– Ha nem megakadályozni akarod, akkor mit? Hogy egy szál törölközőben lejtsek el a hálószobáig? – kérdeztem morcosan összeráncolva a szemöldökömet.

– Hát, lehet, hogy az is izgató hatással lenne Edwardra… – gondolkozott el egy pillanatig Alice – én pedig egyszerre szörnyülködtem és pirultam fülig zavaromban. – De inkább arra gondoltam, hogy vedd fel ezt – kinyitotta a fürdőszobaszekrény egyik ajtaját, és elővett belőle egy halványzöld színű hálóinget. A gyomrom azonnal a torkomba ugrott.

Tudtam, hogy mit szeretnék, tudtam, hogy mire készülök, de csak most, hogy tárgyiasulva láttam a mai éjszakát döbbentem csak rá a tényekre: ma este, ha minden jól megy, olyan élményekben lesz részem, amikben még soha. Még ha nem is jutunk el a végéig most azonnal, akkor is…

– Hé, jól vagy? – Alice lelkes pillantása aggodalmassá vált. – Teljesen elsápadtál… Ha nem tetszik, van még egy csomó. Vettem egy párat, hátha válogatni szeretnél.

– Nem, nem, ez tényleg tökéletes – nyögtem ki. Valóban tetszett a hálóing – kivételesen Alice, bár érzéki darabot választott, de kevésbé provokatívat, mint amilyenre számítottam volna tőle.

– Akkor rosszul érzed magad? Biztosan napszúrást kaptál a parton… – Alice a kezét a homlokomra nyomta. Összerezzentem az érintése hidegségétől. – Nem, nem tűnsz melegebbnek, mint általában.

– Semmi bajom, Alice! – húzódtam hátrébb, aztán kivettem a kezéből a hálóinget. – Csak… kicsit ideges vagyok… – vallottam be.

– Ó! – Alice szája fülig húzódott. – Nyugi, minden csodás lesz! Na, öltözz át gyorsan! – fordított nekem hátat, hogy levehessem magamról a törölközőt. Lassú mozdulatokkal húztam magamra a rövid kis hálóinget. Alice nagyon előre látó volt, mert kaptam tőle egy hosszú köntöst is, hogy senki ne láthassa, mi is van épp rajtam. Mikor kiléptünk a fürdőajtón, hirtelen megtorpantam.

– Alice… – kezdtem olyan halk hangon, ahogyan csak tudtam. – A többiek is tudják, hogy én és Edward… szóval, hogy mi ma este… – Alice megrázta a fejét.

– Nem, csak azt tudják, hogy tervezitek, de azt nem, hogy már most.

– Te honnan…? – tettem fel a kérdést, ami már vagy egy negyed órája foglalkoztatott.

– Edward feszült, te ideges vagy, nem kell hozzá sok ész, hogy összetegyük a kettőt – vonta meg könnyedén a vállát. Klassz, szóval, szinte a homlokunkra van írva… Mély levegőt vettem, hogy egy kicsit lenyugtassam magam. Kínos lenne, ha az egész család tudna a dologról. Olyan… Olyan érzésem lenne tőle, mintha kukkolnának. Az is arcpirító, ha tudják, hogy már aktív szexuális életet élek, de az, hogy napra, szinte órára pontosan meg tudják mondani, mikor is vagyok együtt Edwarddal egyenesen kínos gondolat volt.

– Biztos, hogy csak te… – kezdtem, de Alice nem hagyta, hogy befejezzem a mondatot.

– Biztos. A többiek még reménykednek benne, hogy hagytok egy kis időt magatoknak felkészülni a dologra…

– Szerinted, szükségünk lenne még időre? – bizonytalanodtam el egy kissé. Azt tudtam, hogy Edward nem fog bántani, de vajon, más értelemben kész már erre a lépésre? Érzelmileg… Erre eddig még nem is gondoltam – hirtelen elszégyelltem magam az önzőségem miatt. Kitaláltam valamit, és addig nem tágítottam, amíg Edwardot rá nem kényszerítettem a dologra. Lehet, hogy nem is csak azért mondott először nemet, mert fél, hogy nem lesz elég önuralma? A kétségeim ezernyi kérdés formájában öltöttek gondolatot a fejemben, és kavarogni kezdtek.

– Ezt csak ti tudhatjátok – vonta meg a vállát Alice. – Na menj, Edward már vár! – lökdösött előre, de a lábaim, mintha ólomsúlyból lettek volna.

Mikor beléptem a szobába, Edward az ablaknál állt. Ahogy rám emelte a pillantását, próbáltam olvasni a tekintetéből, de nem igazán tudtam rájönni, hogy mi is az a furcsa csillogás benne. Talán, félelem vagy bizonytalanság? Tényleg a háta közepére sem kívánja ezt az egészet?

Elsétáltam az ágyig, a kezem tétován indult meg a köntös felé. Ahogy a földre hullott, mintha hallottam volna egy halk sóhajt Edward felől, de nem mertem felnézni rá. Felkuporodtam az ágyra, és vártam, hogy mit tesz, de semmi sem történt. Két perc után nem bírtam tovább, és felpillantottam.

Edward továbbra is az ablak mellett állt, de már teljes testtel felém fordulva, kezei hátranyúlva a párkányt markolták – az ujjai teljesen elfehéredtek. Ennyire kínzó lenne neki ez az egész?

– Ide… idejössz? – a hangom, mintha nem is az enyém lett volna – rekedten és halkan csengett.

– Megígértem – felelte Edward, engem pedig mintha gyomorszájon vágtak volna. Nem akartam, hogy csak azért vágjunk ebbe bele, mert kierőszakoltam egy ígéretet Edwardtól. Azt akartam, hogy azért tegyük, mert mindketten ezt akarjuk. Szeretni egymást, testileg-lelkileg.

Mire észbe kaptam volna, Edward már mellettem volt. Lassú mozdulatokkal mászott fel az ágyra félig fekvő, félig ülő helyzetbe. Egy másodpercig csak nézett engem, aztán felemelte a kezét. Ujjai hidegen és borzongatóan siklottak végig az arcomon, le egészen a nyakam tövéig.

Edward egy pillanatra lehunyta a szemét, aztán közeledni kezdett felém. Az arca alig láthatóan megrándult, mintha szenvedne. Tudtam, hogy ha most hagyom megcsókolni magam, elveszítem az irányítást magam felett, és már nem fogok tudni tiszta fejjel gondolkozni – már most is nehezen ment.

– Ne… – a hangom elég határozatlanul csengett, de Edward hirtelen mozdulatlanná dermedt. – Ne, így… így nem akarom… – mély levegőt vettem, de ettől csak rosszabb lett, mert az orrom megtelt Edward hűsítően kellemes illatával. Gyorsan hátrébb húzódtam, és kicsúsztam az ágy szélére.

Edward összeszorította a szemhéját, ajkai egyetlen vékony vonallá préselődtek össze.

– Jó – nyögte ki végül. – Jó, így lesz a legjobb – a hangja határozottnak tűnt, de a tekintete, mintha csalódottságot tükrözött volna.

– Igen? – A sírás fojtogatta a torkomat.

– Igen. Jó, hogy időben rájöttél, hogy nem akarod – ült ki Edward az ágy másik szélére, nekem félig háttal.

– Tessék? – fordultam felé.

– Ha utána bántad volna meg, az rosszabb lenne.

– De én nem… – Sóhajtottam egyet. Feltérdeltem az ágyon Edward mögé, és megérintettem a vállát. Hirtelen felpattant, mintha megijesztettem volna, de az arcán egyáltalán nem láttam félelmet. – Edward… Sajnálom, én…

– Ne – emelte fel a kezét tiltakozva. – Megértem. Bármelyik normális ember visszarettent volna.

– Én nem rettentem vissza – néztem a szemébe. Pár pillanatig hitetlenkedve nézett rám, aztán értetlenség költözött a tekintetébe.

– Akkor miért…?

– Mert nem akarom rád kényszeríteni – hajtottam le a fejemet. A bűntudat elöntötte a mellkasomat. – Kitaláltam valamit, és rávettelek, hogy megtedd. Önző voltam, és csak azzal törődtem, hogy én mit akarok és nekem mi a jó – tördeltem az ujjaimat kínomban, nehogy tényleg elbőgjem magam.

Edward visszaült az ágyra, és lefogta a kezemet. Ujjai finoman simogatták az enyémeket. Lélegzetvisszafojtva élveztem a bizsergést, ami megborzongatta minden porcikámat. Aztán az ujjak felemelkedtek az arcomig, és enyhe nyomással elérték, hogy az arcom balra fordítsam. A mézarany tekintet fogva tartotta az enyémet.

– Nem muszáj… – sóhajtottam, de kezdtem elveszíteni magam felett az irányítást.

– Tudom – húzta mosolyra az ajkait Edward, aztán végigsimogatta velük a számat. Mintha a két súrlódó bőrfelület között apró kis szikrák pattogtak volna. Mozdulatlan próbáltam maradni, hogy Edward helyzetét megkönnyítsem, de önkéntelenül hajoltam előre, és mire észbe kaptam, az ujjaim már a bronzvörös tincsekbe túrtak.

Edward azonnal lefejtette magáról a kezemet, és hátra húzódott.

– Ne mozdulj! – kérte. Újra megcsókolt, de hiába igyekeztem, rövid idő múlva az ajkaim elnyíltak, hogy mohón falhassák Edwardét. Ismét kihátrált a csókból.

– Ez így nem fog menni… – nyögött fel Edward. Megrémültem, mert úgy éreztem, felrobbanok, ha most abba kell hagynunk.

– Én jó leszek, ígérem! Csak próbáljuk meg újra! – a hangom szinte már könyörgő volt, de a szégyenérzetet elnyomta bennem egy sokkal erősebb érzés.

– Nem akartam abbahagyni… – mosolyodott el Edward. Éreztem, hogy elpirulok. – Csak túl izgága vagy – simított végig az arcomon. Elgondolkozva néztem körbe. Az ágy mellett még mindig ott hevert a földön a köntösöm – kötője kígyóként tekergett mellette. A fejemen átfutó gondolattól izgatottan megborzongtam. Nem tartottam túl valószínűnek, hogy képes leszek uralkodni magamon. A sors iróniája volt, hogy Edward a saját önfegyelmében nem bízott, miközben az enyém volt a gyengébb. Nem akartam neki még nehezebbé tenni…

– Edward… – szólaltam meg, és lesütöttem a szemeimet.

– Igen?

– Mi lenne, ha megkötöznéd a kezeim, hogy ne tudjak mozogni – hadartam el gyorsan az ötletemet. Edward felnevetett.

– Ne bolondozz! – húzott magához, és egy apró csókot nyomott a számra.

– Nem bolondozom! – térdre húztam magam, és határozottan néztem Edwardra. Minél többet gondolkoztam rajta, annál jobb ötletnek tűnt. Így én is nyugton maradok, és Edward helyzete is könnyebb lesz. – Kérlek! Amúgy sem tudnálak leállítani, ha nem akarod, és így biztonságosabb lesz az egész. Ezt akarod, nem? – Edward arcán bizonytalanság futott át. Tudtam, hogy ha most nem hagyom magam, akkor talán, képes leszek meggyőzni. – Gondolj csak bele… Ha nem tudok mocorogni, kisebb az esélye, hogy olyat teszek, amivel túllépném nálad a határt. Különben nem tudom, hogy fogom kibírni, hogy ne érjek hozzád… – simítottam végig a száján – éreztem, hogy nyel egyet, és a tekintete egy pillanatra sötétebbé vált.

– De ez olyan…

– Bizarr? – kuncogtam fel, csak hogy leplezzem a zavaromat. – Mi nem az, velünk kapcsolatban? – vontam meg a vállam.

– Nem is tudom… – rázta meg a fejét Edward.

– Kérlek… – sóhajtottam. Edward bizonytalanságtól gyötrődő arccal nézett rám.

– Ha… meg is teszem… Nem kapkodunk – jelentette ki végül. – Nem tudom, mekkora az önuralmam, és… azt sem hiszem, hogy készen állunk arra. – Tiltakozásra nyitottam a számat, de nem hagyta, hogy megszólaljak. – Bármennyire is akarjuk, az nem jelenti, hogy készek is vagyunk megtenni. Ha azt akarod, hogy folytassam, türelmesnek kell lenned – kérte. Egy pillanatig az arcát fürkésztem, aztán bólintottam.

– Rendben. Lassan…

– Rendben – kelt fel az ágyról Edward, én pedig ösztönösen a keze után kaptam. – Nyugalom, csak keresek valamit, amivel kordában tarthatlak… – jegyezte meg Edward ugratva, miközben csibészes mosoly ült ki az arcára. Tettetett bosszúsággal dugtam ki rá a nyelvemet.

Edward kinyitotta a szekrényt, és kutakodni kezdett. Aztán alig fél perc múlva előhúzott valami lilát – nem láttam pontosan, hogy mit –, és a háta mögé rejtve visszajött az ágyhoz. Tudtam, hogy hallja a szívem eszeveszett dörömbölését, miközben ismét mellém ülve végigsimított a vádlimon. Az érintése puhatolózó volt, egyfajta teszt, hogy mennyit bír ki, és én mennyit bírok. Ahogy az ujja elérte a hálóing szélét, és alá bújva végigsimított a combomon, be kellett harapnom az ajkamat, hogy ne nyögjek fel hangosan. Előre dőltem, hogy megcsókoljam őt, de ismét hoppon maradtam.

– Ezt tényleg nem ússzuk meg enélkül… – sóhajtott fel, és meglengette az orrom előtt az egyik vékonyabb sálamat.

Más esetben biztosan elszégyelltem volna magam a türelmetlenségemért, de most nem érdekelt semmi. Azonnal megfordultam, és a hátam mögött összekulcsoltam a kezeimet. Ijesztő volt, de egyben izgató is, ahogy megéreztem Edward kezét és a sál anyagát a csuklómon. Azt vártam, hogy majd összekötözi őket, de csak simogatott – végig a karomat, libabőrt hagyva maga után.

Éreztem, ahogy közvetlenül mögém térdel. Lába óvatosan összeszorította a térdeimet úgy, hogy ne tudjam megmozdítani őket. Hátratett kezeim az ingén át kőkemény mellkasához nyomódtak. Hideg közelségétől úgy éreztem, hogy lángok nyaldossák a testemet. A lélegzetem elakadt egy pillanatra, mikor Edward hűvös ujjai félrehúzták a hajamat szabaddá téve a nyakam hajlatát. Ajkai lágyan érintették a bőrömet – a mély sóhaj, ami elhagyta a száját, életem legizgatóbb hangja volt.

– Nem fogsz megkö…? – próbáltam feltenni a kérdést, de a lélegzem elakadt, ahogy a hálóing pántja Edwardnak köszönhetően lecsúszott a karomon. A nyakam után a vállam következett a kényeztetésben.

A testemen hőhullámok futottak át a combjaim közé koncentrálódva végül. Edward szája és ujjai, mintha mindenütt ott lettek volna. Reszkettem, miközben hol elfelejtettem lélegezni, hol kapkodtam a levegőt. Mindennél jobban szerettem volna megérinteni Edwardot, érezni a bőre márványsimaságát és hidegségét. Ujjaim önkéntelenül megmozdultak a hátam mögött, végigsimítva Edward ingén. Próbáltam megkeresni a szegélyét, hogy aláfurakodva, legalább egy kicsit megérinthessem őt.

– Isabella… – hagyta el figyelmeztető sóhaj Edward száját, miközben hideg lehelete végigcirógatta a hátamat.

– Vesd le… Kérlek… – könyörögtem, és ujjaim még mindig próbálták megtalálni a céljukat. A kéz, ami eddig a csípőmön nyugodott, hirtelen elengedett. Mire észbe kaptam, már Edward jéghideg mellkasa simult hozzám hátulról. A karom még mindig mozgásképtelen volt, de ujjaimmal óvatosan megérintettem. Éreztem, hogy megfeszül a hátam mögött, de nem húzódott el. Keze visszatért a derekamra, és finoman megszorította azt. Hallottam, hogy az ő légzése is kapkodóvá válik, annak ellenére, hogy az oxigén nem volt számára létszükséglet.

Megpróbáltam hátra fordítani a fejemet felkínálva az ajkaimat Edwardnak. Meglepetésemre nem ellenkezett. Finoman kóstolgatott engem, vissza-visszahúzódva, valahányszor elragadtattam magam. A baj csak az volt, hogy én ennél sokkal többre vágytam. Az egész testem sajgott a vágytól, és nem volt elég az enyhítésére az, amit kaptam. Sőt, csak még inkább feltüzelt, hogy aztán enyhülés nélkül felemésszen. Mocorogva próbáltam közelebb préselni magam Edwardhoz. Halk morgás hagyta el a száját és a teste megfeszült mögöttem – éreztem, ahogy az ágyéka kőkeményen nekem feszül.

Egy pillanatra zavarba jöttem, aztán valami kellemes érzés öntött el. Nem csak testileg, lelkileg is. Edward kíván engem – most már nem csak reméltem ezt, hanem biztosan tudtam. Nem bírtam ki, hogy ne mozduljak ismét hátra.

– Isabella! – Edward mindkét karja szorosan a derekamra fonódott, hogy lefogjon. Hallottam, hogy legalább úgy zihál, mint én.

– Sajnálom… Saj… Sajnálom… – nyögtem ki, majd vettem pár mély lélegzetet. – Folytassuk. Kérlek! – hátrafordítottam a fejem, ahogy csak tudtam, és a tekintetem Edward szemébe fúrtam. A szorítása enyhült körülöttem. Ajkával újra a vállamra hajolt. Az élvezettől félredöntött fejjel nyöszörögtem, miközben becézgetett.

Edward illata, csókjai és érintései épp elegek voltak ahhoz, hogy úgy érezzem, megőrülök a kéjes kíntól, ami az egész testemet átjárta. Szégyentelenül felnyögtem, mikor Edward hideg tenyere a mellemre feszült. Pontosan bele illett, mintha csak mintára tervezték volna.

Edward hűsítő közelsége ellenére apró izzadtságcseppek jelentek meg a homlokomon. Tudtam, hogy mire vágyom, csak azt nem tudtam, hogy közöljem vele. Kielégülést akartam. Oldalra fordultam Edward füléhez, hogy ne kelljen a szemébe néznem, mert akkor biztosan nem mertem volna megszólalni.

– Kívánlak… – a hangom rekedt volt. – Nem bírom tovább, kérlek…

– Lassan… – motyogta Edward a nyakamba figyelmeztetően, miközben keze masszírozni kezdte a mellem. Kétségbeesetten próbáltam valami észérvvel előállni, mert a satuba szorított combjaim közötti lüktetés már szinte elviselhetetlen volt. Ha szabadok lettek volna a kezeim, nem lett volna önuralmam ahhoz, hogy ne érintsem meg magam. Felnyögtem a gondolattól.

– Akkor… másképp… – kérleltem. Edward egész testében megmerevedett. Azt hittem, mindent elrontottam, és azonnal közli, hogy ennyi volt mára. Reszketve vártam, hogy kimondja az ítéletet.

– Azt akarod, hogy…? – a hangja mély volt, ahogy megszólalt. Minden zavarom ellenére felemeltem a fejem, és a szemébe néztem. Alig pár másodpercig pillantottam csak az aranysárga íriszbe, mégis szédülni kezdtem, és a lélegzés még nehezebben ment, mint addig – pedig előtte is már épp hogy nem hiperventilláltam.

– Kérlek – nyögtem. Edward szemei elsötétültek. Ahogy a keze őrjítően lassan megindult lefelé a derekamon, le kellett hunynom a szememet, és hátrahajtottam a fejem a vállára. Éreztem, ahogy a combjai engednek egy keveset a szorításon, így végre kissé enyhült a nyomás a legérzékenyebb pontomon. Megkönnyebbülve sóhajtottam fel és ösztönösen előrébb nyomtam a csípőmet, várva egy másfajta nyomást, ami végre megszünteti a lángokat a testemben.

A hosszú ujjak, amiket úgy szerettem, óvatosan végigsimítottak a combomon, feltűrve ezzel a hálóingem szegélyét. Magamban áldottam Alice-t, amiért a fehérneműmet is eltűntette a pizsamámmal együtt, mert így Edward hamarabb megérkezett a céljához. Mindketten egyszerre nyögtünk fel.

Mint minden tinédzser, én is már érintettem meg magamat, de az teljesen más érzés volt, mint ez. A hideg ujjak olyan kéjes érzést okoztak, amilyet még sosem éreztem. Nem tudtam uralkodni magamon, a torkomat hangos nyögések hagyták el – nem érdekelt, hogy ki hallja, az sem érdekelt, hogy utána hogyan fogok Edward szemébe nézni, csak a lüktetés számított.

Az óvatos simogatás teljesen feltüzelt. Edward szája után kaptam, és mikor nem hagyta túl sokáig csókolni magát, az állát és a nyakát ízlelgettem. Az enyhülő szorításban teljesen kitekeredtem. A csípőm apró köröket írt le, a mellkasom Edward tenyerébe nyomtam, a gerincem ívbe hajlott és kicsavarodott, ahogy a számmal megpróbáltam minél többet elérni a hófehér nyakból és vállból.

Nyüszítő hangot hallattam, mikor a jeges ujj egy olyan ponton érintett meg, amitől az izmaim hirtelen összerándultak, és sírni tudtam volna, mikor Edward keze hirtelen megállt, és abbahagyta a simogatást. Kétségbeesett tekintettel pillantottam fel.

– Fájdalmat okoztam? – Az arca riadt volt. Beletelt pár pillanatba, mire értelmezni tudtam a kérdést.

– Nem, nem, ez… Ne hagyd abba… – leheltem elhaló hangon. Mintha egy örökkévalóságot kellett volna várnom a pokol lángjaiban égve, mire Edward keze újra megmozdult. Végigsimított ugyanazon a ponton, amin az előbb, mire a sikoltás és nyögés egy furcsa keveréke hagyta el a számat.

Ráharaptam az ajkamra, és folyamatosan levegő után kapkodtam. Az alhasam kemény volt, ahogy megfeszítettem magam, a combjaim remegtek. Aztán hirtelen, mintha villámcsapás ért volna. Olyan apró izmok kezdtek veszett rángatózásba a testemben, amikről eddig azt sem tudtam, hogy léteznek. Nem hallottam mást csak a fülemben a vér zúgását. A combom összeszorítottam, ahogy csak tudtam, közéjük préselve Edward kezét. Különböző színek szikráztak a szemeim előtt, aztán hirtelen egy pillanatra minden elsötétedett. Mintha megjártam volna a mennyországot, aztán alázuhantam volna.

Reszketve próbáltam lélegzethez jutni, miközben még mindig valahol a valóság és az ájulás határán egyensúlyoztam. Csak akkor tértem teljesen vissza a valóságba, mikor Edward keze kicsúszott a combjaim közül. Abban a pillanatban elöntött a szégyenérzet, és visszarántott a realitásba.

25. fejezet

Új nap

Hirtelen nyilallt belém, milyen szégyentelenül is viselkedtem. Az pedig cseppet sem segített a zavaromon, hogy tudtam, valószínűleg nem csak Edward, de a ház összes lakója – kivéve az öcsémet, hála az égnek –, tudomást szerzett erről a vámpírhallásnak köszönhetően.

Pihegve dőltem neki Edward hűvös vállának, és nem mertem kinyitni a szemeimet. Mit gondolhat most rólam… Aprót rezzentem, mikor megéreztem az ujjait az arcomon. Végigsimított a halántékomtól az államig. Jó pár percbe beletelt, mire összeszedtem annyira a bátorságomat, hogy felnézzek, de Edward tekintetében nem láttam mást, csak gyengédséget. A mézarany szemek látványa nem igazán segített abban, hogy a légzésem visszaálljon a normálisra.

– Olyan gyönyörű vagy… – A mély, vággyal teli hangtól forróság öntötte el a mellkasomat.

Edward közelebb hajolt hozzám, és ajkaival megcirógatta az enyémeket. Illata bódító ködként homályosította el a tudatomat. Minden egyes alkalom, mikor elmerülhettem a tekintetében vagy megéreztem a mézes orgona illatot, olyan volt, mintha az álom és ébrenlét határán egyensúlyoztam volna. Szédültem, a világ színes és fényes lett, a hangok pedig eltompultak körülöttem – csak a szívem vad dobogását verte vissza a dobhártyám.

– Szeretlek. – A fülemben az ütem kihagyott egy pillanatra, hogy aztán olyan gyors ritmusra váltson, ami már szinte fájt. Féltem, hogy csak a fantáziám játszott velem, hogy csak a képzeletem hívta elő a fejemben ezt a szót. Elkerekedett szemekkel fürkésztem Edward arcát. Tényleg kimondta?

– Szeretlek. – Az ismétlés után kétségem sem lehetett. Az ő szája mozgott, az ő ajkai formálták a szavakat olyan gyönyörű kiejtéssel, amit egy mai embertől sem lehet hallani. Minden kétségem és szégyenérzetem tovaszállt, csak a bensőmet elöntő határtalan boldogság maradt.

– Én is szeretlek. – A hangom ugyanúgy reszketett, ahogyan én magam is. Csak akkor vettem észre a szememből árulóan kicsorduló könnycseppeket, mikor Edward az ujjaival letörölte őket. Nem tudtam, miért is sírok valójában, hiszen sosem éreztem még magam ennyire boldognak. Megfordultam, Edwarddal szembe, és a fejemet sírós kuncogással belefúrtam a nyakába.

Egész sokáig hagyta, hogy öleljem, aztán óvatosan eltolt magától. Elpirultam, mikor kinyúlt, és visszahúzta a vállaimra a hálóing pántjait. Eddig fel sem tűnt, hogy félmeztelen mellkassal simultam hozzá, és csak így utólag jöttem teljesen zavarba a tudattól.

– Késő van, aludnod kéne… – Edward arca egy kissé feszültnek tűnt, de nem értettem, hogy miért.

– Még nem vagyok álmos! – vágtam rá gyorsan és próbáltam elfojtani egy ásítást, ami épp kitörni készülődött – biztos voltam benne, hogy csak azért, mert Edward felhozta a témát.

– Holnap is lesz nap – mosolyodott el.

– És éjszaka? – csúszott ki a számon, mielőtt meggondolhattam volna, hogy mit is mondok.

– Igen, éjszaka is lesz – kuncogott. Gyengéd mozdulatokkal nyomott le az ágyra, aztán rám húzta a takarót. Vártam, hogy majd mellém bújik, mint általában, de az ágy végébe húzódott, és onnan figyelt engem.

– Nem jössz ide? – a hangom még a magam számára is kissé csalódottan csengett.

– Mindjárt… Adj időt, hogy… – Edward mintha a megfelelő szavak után kutatott volna az elméjében. – …lehiggadjak. – Elgondolkozva pillantottam Edward szemeibe. Mézsárgák voltak, vagyis jelenleg nem kívánhatta annyira a véremet, akkor meg miért…

– Ó! – nyögtem fel, mikor rádöbbentem, hogy mi a gond. Olyan szörnyen önző vagyok! Eszembe sem jutott, hogy amit én megkaptam, azt Edward nem. Lerúgtam magamról a takarót, és Edwardhoz csúsztam.

– Isabella… – elkapta a csuklómat, mielőtt megérinthettem volna a vállát. Beharaptam a számat, és szégyenlősen lehajtottam a fejemet.

– Segíthetnék… – motyogtam, miközben az arcom lángokban állt. Ha ő megtette értem, én is igazán megtehetem érte, bármennyire is arcpirító lenne a dolog. Éreztem, hogy Edward megemeli a karomat, és egy hűvös csókot lehel az ujjaimra.

– Feküdj vissza, és próbálj meg aludni! – helyezte az ölembe a kezem. – Mindjárt megyek én is. – Egy pillanatig tétován ültem csak, aztán visszabújtam a takaró alá. Egy kicsit hálás voltam Edwardnak. Nem voltam biztos benne, hogy képes lettem volna-e még valami olyasmit megtenni ma este, ami miatt holnap, valószínűleg nem merek majd senki szemébe nézni.

A vicces az volt, hogy Edward jobban ismert engem, mint én magamat. Tudta, hogy bár akarom, lelkileg még nem állok készen a szüzességem elvesztésére, és azt is, hogy akármennyire is szeretném viszonozni a gyönyört, amit nekem adott, valószínűleg, kényelmetlenül érezném magam a helyzettől. Bármennyire is felnőtt akartam lenni, néha még előtört belőlem valamiféle gyermeki tartózkodás a testiséggel szemben.

Fejemet a párnámba fúrtam, és próbáltam elaludni. Furcsa volt, hogy Edward nincs közvetlenül mellettem. Megszoktam már, hogy kemény mellkasa a hátamhoz szorul, karjai pedig a derekamra csavarodnak. Mint két puzzle darab, ami tökéletesen passzol egymáshoz. Csak azután tudtam végül elaludni, miután Edward mellém mászott. Nem jött olyan közel, mint általában szokott, de elég volt a tudat, hogy ott van alig pár centire tőlem, és vigyázza az álmomat.

Másnap későn ébredtem. Mikor kinyitottam a szemeimet, már sütött odakint a nap. Amióta a Cullen-házban éltem, alig párszor volt csak ilyen szép verőfényes délelőtt. Először örültem neki – amint kibújtam az ágyból, az ablakhoz léptem, és csak szívtam magamba a napsugarakat. Aztán, mikor Edwarddal kiléptünk a folyosóra, és Alice vigyorogva, Rosalie pedig morcos arccal várt ránk a falnak dőlve, rájöttem, hogy talán, a napsütés mégis csak rosszkor jött. Most az egyszer nem igazán volt a kedvemre való, hogy minden vámpír a házban fogja tölteni az időt. Jó lett volna, ha pár napig el tudok rejtőzni előlük, amíg a „három napig tart minden csoda” keretében másra terelődik a figyelem, és senki nem foglalkozik már az én szégyenletes nyögés-koncertemmel, amit tegnap este adtam elő.

– Valami történt, hogy most már kettős felügyelet alatt állok? – érdeklődtem, miután Alice-szel és Rose-zal beléptünk a fürdőszobába. Megpróbáltam másra terelni a figyelmemet, és ténylegesen is izgatott a válasz.

– Hát, én vagyok ma az ügyeletes kísérőd – vonta meg a vállát Alice. – Rosalie pedig látni akarta, hogy élve és teljesen épen hagyod-e el a szobát.

– Mint láthatod, tökéletesen jól vagyok – tártam szét a karjaimat. Rose elhúzta a száját és közelebb lépett.

– Nem, nem látom – rázta meg a fejét. Értetlenül néztem rá. – Lehetnek rajtad külsérelmi nyomok és egyéb sérülések is, amik miatt bajod eshet, és el kell látnunk.

– De nem sérültem meg! – Utáltam, mikor valamit százszor kell elmondanom, és nem értik meg, márpedig Rosalie-n láttam, hogy úgysem fog addig békén hagyni, amíg meg nem vizsgálhat. Bosszúsan sóhajtottam egyet, aztán levettem magamról a köntöst. – Megengeded, hogy felvegyek valami fehérneműt esetleg, mielőtt sérülések után kutatsz rajtam? – néztem Rose szemébe. Valamiért a szégyenérzetemnek nyoma sem volt, ha feldühítettek.

– Igyekezz! Nem érek rá rád várni egész nap! – morogta, miközben ő és Alice is hátat fordított nekem. Gyorsan magamra rángattam a bugyimat, aztán levettem a hálóinget, és megpróbáltam minél rövidebb idő alatt a melltartómat is felvenni. Rosalie várakozás közben úgy fújtatott, mint egy felbőszült bika. Mintha a vámpíroknak nem lenne elég idejük, és öt perc várakozás olyan sokat számítana nekik…

– Kész vagyok! – közöltem. Rosalie azonnal hozzám lépett, és vizsgálgatni kezdett. Ahogy megemelte a karomat, hogy megnézze az oldalamat, felszisszentem. – Hé! Óvatosabban, a végén még miattad lesznek kék foltjaim! – Nagy meglepetésemre Rose morgott valami bocsánatkérés félét.

– Hihetetlen… – motyogta maga elé, miután a lábaimat is megvizsgálta.

– Látod, megmondtam – vettem fel a földről a köntöst. – Most már lezuhanyozhatok? – Rosalie zavartan pillantott Alice-re.

– Rose tudni szeretné, hogy máshol sem esett-e bajod… – forgatta meg Alice a szemeit.

– Másh… – Mikor rájöttem, mire gondolnak, hirtelen elvörösödtem.

– Nem, máshol sem esett bajom – feleltem, remélve, hogy ezt azért nem akarják leellenőrizni.

– Rendben – bólintott Rosalie, aztán az ajtóhoz lépett. Kinyitottam a zuhanyfülke ajtaját. – Isabella…

– Mi van már? – fordultam vissza szörnyen nyűgös arcot vágva.

– Örülök, hogy semmi bajod – felelte Rosalie, aztán elhagyta a fürdőszobát. Kissé döbbenten ráztam meg a fejem, aztán beléptem a fülkébe. A zuhany szörnyen jól esett, de arra, ami utána jött, nem voltam felkészülve. Mikor kiléptem egy törölközőbe bugyolálva, és megláttam Alice vigyorgó arcát, már tudtam, hogy valami szörnyűség következik. Igyekeztem nem tudomást venni arról, hogy lelkesen követ a szemével. A mosdóhoz léptem, és gyorsan fogat mostam, aztán a hajamnak estem neki egy fésűvel.

– Isabella… – A rossz érzésem erősödött Alice hangsúlyától. Félve fordultam hátra.

– Igen? – Alice olyan cinkos pillantással lépett közelebb hozzám, mintha valami titkos megbeszélést tartanánk arról, hogyan szerezzük meg az uralmat a világegyetem felett.

– Milyen volt? – Próbáltam értetlen arcot vágni, hátha akkor békén hagy, de nem jött be. – Na, ugyan már! Csak néhány apró részletet… – könyörgött. Éreztem, hogy még a fülem is lángvörös lehet.

– Alice, ez magánügy. Én sem kérdezgetlek Jasperről – borzongtam meg, mintha a világ legsavanyúbb citromába haraptam volna.

– Pedig lenne mit mesélnem – szélesedett ki Alice mosolya. – Főleg a tegnap éjszakáról – kuncogott fel. – Az érzelmi állapotod jót tett Jazznek.

– Az érzelmi állapotom? Ó, te jó ég! – rogytam le a fürdőkád szélére, és az arcomat a kezeimbe temettem. Most már tényleg soha az életben nem nézhetek a Cullen család szemébe – főleg Jasperébe. Eszembe sem jutott, hogy a szexuális vágyaim kihatással lehetnek Jasperre.

– Szóval, nagyjából el tudom képzelni, hogy sikerült az estéd – folytatta Alice lelkesen, mintha észre sem vette volna, hogy épp azon gondolkodom, merre tarthatják az ásót, hogy eltemessem magam. – De mesélj egy kicsit! Edward jól viselkedett? Megtörtént az is? Milyen volt? – A sok kérdés mintha hatalmas hullámhegyként csapott volna össze a fejem felett.

– Alice, én ezekről… nem tudok beszélni… – ráztam meg a fejemet. Alice csalódott arcot vágott.

– Azt hittem, barátnők vagyunk…

– Azok vagyunk, persze! – vágtam rá azonnal. – Csak… sosem volt olyan barátnőm, akivel az ilyen… – gondolkoztam, milyen szót is használjak. – …bensőséges témákat megbeszélhettem volna, és… ez annyira új és furcsa nekem. – Ideges kis nevetés hagyta el a számat.

Egyfelől szerettem volna Alice-nek elmondani minden apró kis részletet, és hogy mennyire észveszejtően jó volt Edwarddal, másfelől, ha szemtől szemben erről kellett volna beszélnem vele, biztos voltam benne, hogy tényleg lángra kapnék, és hamuvá égnék. Szinte láttam magam előtt, mint egy látomást…

– Kell egy kis idő, míg megszokom, hogy neked tényleg bármit elmondhatok…- néztem nagy kérlelő szemekkel Alice-re. Nem akartam, hogy megbántódjon, vagy azt higgye, nem tartom a legeslegjobb barátomnak. Alice-nél jobb barátom sosem volt, szinte, már olyan volt, mint egy lelki társ vagy testvér, aki mindig az ember mellett áll, támogatja és segíti. Ő volt az, aki biztatott Edwarddal kapcsolatban, mikor még azt hittem, hogy semmi sem lehet köztünk, és aki Edward fülét is addig rágta, míg meg nem tört. Szörnyen hálás voltam neki, és kimondhatatlanul szerettem. Csak hozzá kellett szoknom, hogy van egy hozzá hasonló barátnőm, akinek tényleg bármit elmondhatok anélkül, hogy szégyenkeznem kéne.

Alice fürkésző tekintettel figyelte az arcomat egy ideig, aztán elmosolyodott és bólintott.

– Hát jó, akkor majd később elmesélsz mindent, mikor úgy érzed… – Alice visszasétált az ajtó mellé, és hátat fordított nekem, hogy fel tudjak öltözni. Nem hittem volna, hogy ilyen megértő lesz. Megint csak pozitívan kellett csalódnom benne.

– Kész vagyok! – szólaltam meg, miután begomboltam a nadrágomat is.

– Akkor mehetünk? – nyúlt a kilincs felé Alice. Elindultam felé, és mikor elhaladtam mellette, hirtelen elhatározásból a füléhez hajoltam.

– Edward fantasztikus volt, de még nem történt meg – súgtam neki, aztán lesütött szemekkel kiléptem az ajtón.

Edward a lépcső mellett várt rám, és azt hiszem, mikor észrevett engem, egy pillanatra felcsillantak a szemei – bár lehet, hogy csak én akartam így látni. Alice rávigyorgott, majd egy másodperc alatt lefutott a földszintre.

– Mmm… Finom az illatod… – mormogta Edward a nyakamba, miután magához húzott a derekamnál fogva. – Látom sikeresen túlélted Alice-t és Rosalie-t. Bátor vagy! – nevetett halkan. A lélegzetétől megborzongtam. – Gyere, menjünk reggelizni! – fogta meg a kezemet, és el akart indulni a lépcsőkön lefelé, de én mintha földbe gyökereztem volna. – Valami baj van? – nézett vissza rám.

– A többiek is lent vannak? – haraptam be a számat.

– Igen, úgy hallom… – felelte Edward. Tétován pillantottam rá.

– Nem… Nem ehetnék ma a szobámban?

– Nem fogják leharapni a fejed – mosolygott rám Edward.

– Te nem… vagy zavarban? – kérdeztem, miközben a korlátot kapirgáltam a körmömmel.

– Azok után, hogy miket hallottam évtizedeken keresztül, nem hiszem, hogy nekem kéne zavarban lennem. Vagy neked… – A szívből jövő nevetéstől gyorsabban kezdett dobogni a szívem. Aztán Edward komolyabb arccal pillantott rám. – Előttem is zavarban vagy?

– Egy kicsit… – vallottam be.

– Pedig nem kéne… – simított végig az arcomon. Felnéztem rá, a tekintete gyengéden fúródott az enyémbe. – Szeretlek – a mosolya kiszélesedett. Még sosem láttam ilyen boldognak. Elkábulva hagytam, hogy egy csókot nyomjon a számra. – Gyere! – húzta meg gyengéden a karomat, hogy indulásra ösztökéljen.

Az alsó ajkamat harapdálva mentem a konyhába. Az illatokból tudtam, hogy valaki már reggelit készít nekem – valószínűleg rántottát és pirítóst. Mikor beléptünk, beigazolódott a sejtésem. Esme a tűzhely mellett állt, és egy fakanállal a tojást kavargatta a serpenyőben. Megfordult, és ragyogó mosoly ült ki az arcára.

– Szép reggelt! Csináltam reggelit – emelte le a serpenyőt, és az ételt a konyhapulton lévő tányérra kotorta.

– Köszönöm – motyogtam gyorsan, aztán leültem a pulthoz, és gyorsan enni kezdtem. Reméltem, hogy ennyivel meg is úszom ma a családdal való kommunikációt, de tévedtem.

– Szép reggelt, hugicám! – cammogott be Emmett vigyorogva. – Hogy aludtál? – érdeklődött.

– Jól – feleltem, miközben próbáltam minél mélyebbre süllyedni a tányéromban.

– Azt mondják, az emberek jobban alszanak kielégülten, igaz ez? – A falat a torkomon akadt, én pedig fuldokolva igyekeztem levegőhöz jutni. Aztán köhögve-nyögve próbáltam meg elhúzódni Emmett keze elől, ami a hátamat püfölte.

– Emmett! – Edward hangjára abbamaradt a bordáim porrá zúzása.

– Nyugi, nem ütöttem nagyot – huppant le mellém a székre az említett. – Nem igaz? – kacsintott rám. Elvörösödve kortyoltam bele abba a pohár vízbe, amit Esme szervírozott nekem aggódó arccal.

– Minden rendben? – kérdezte, miután visszaadtam neki a poharat.

– Persze – bólintottam, és megköszörültem a torkomat.

– Nos, nem válaszolsz a kérdésre? Tényleg kíváncsi vagyok! – erőltette tovább a témát Emmett. Segélykérően pillantottam Edwardra.

– Ha nem viselkedsz, megjárod – figyelmeztette a testvérét.

– Jól van, jól van. A vámpír már tudományos érdeklődést sem mutathat az emberi test működése iránt? – nevetett fel brummogóan mély hangon, mikor rám nézve észrevette, hogy hasonultam egy paradicsommadárhoz szín tekintetében.

Gyorsan belapátoltam a maradék reggelimet, aztán felpattantam.

– Kész vagyok! – jelentettem ki. – Köszönöm a reggelit.

– Nincs mit, örülök, ha ízlett – felelte Esme elégedett arccal, hogy minden egyes falat eltűnt a tányérról.

Mielőtt megállított volna Emmett egy újabb zavarba ejtő kérdéssel, gyorsan megragadtam Edward kezét, és magam után húzva kimenekültem a konyhából. Az előtérben a lépcsők felé akartam fordulni, de Edward megállított.

– Mi az? – néztem rá.

– Ne menjünk fel még… – kezdte somolyogva. Tudtam, hogy készül valamire, de ötletem sem volt, hogy mit akarhat.

– Tévézni akarsz? – kérdeztem, habár tudtam a választ, de a mai reggel után, nem igazán vágytam meglepetésekre. Épp elég sokkoló volt Rosalie, Alice és Emmett viselkedése.

– Te azt szeretnél? – érdeklődött Edward fojtott hangon, és mintha a lelkesedése egy kicsit alább hagyott volna. A nappali felé pillantottam. Jasper és Alice a kanapén ültek a televízió előtt egymást átölelve. Mikor meghallotta a hangomat, Jasper hátrafordult. Zavartan kaptam el a tekintetemet – tudni, hogy valószínűleg minden tegnapi érzésemet ő is átérezte, eléggé kínos volt.

– Nem, nem szeretnék – feleltem. Bármit is talált ki Edward, csak jobb lehet, mint feszengve ülni Jasperék mellett.

– Akkor jó – tért vissza Edward jókedve. – Gyere! – húzott a bejárati ajtó felé.

– Kimegyünk? – lepődtem meg. Edward nem igazán szerette, ha elhagyom a házat. Valamiért úgy gondolta, hogy idebent nagyobb biztonságban vagyok Dominic-tól. Gyorsan megpróbáltam másra terelni a figyelmemet, így Edwardra koncentráltam.

– Úgy terveztem – felelte, és kinyitotta előttem az ajtót. Kiléptem a verandára. A nap gyönyörűen sütött. Tökéletes nap volt egy nagy sétához, bár szinte biztos voltam benne, hogy Edward nem vinne túl messze a háztól. – Mutatok neked valamit. Maradj itt! – engedte el a kezemet Edward, aztán elindult a veranda széle felé. Hirtelen rájöttem, mit akar, és elakadt a lélegzetem. Napfény, Edward, vámpírok…

A nagyi leírta a naplójában, hogy milyen gyönyörűek a vámpírok napfényben, de a látvány túltett minden bejegyzésen. Ahogy Edward kisétált a napra, és felém fordult, hirtelen úgy éreztem, elsírom magam a csodálattól. Egy angyal, aki leszállt a mennyekből. Mintha ezernyi apró gyémánt lett volna a bőre alatt, mely vakító fénnyel vonta körbe őt. Lassú mozdulatokkal nyitotta szét az ingén a gombokat, én pedig alig vártam, hogy többet lássak belőle.

Fogalmam sincs, meddig figyeltem őt a káprázattól teljes önkívületben. A szemeim csak úgy itták a látványát. Biztos voltam benne, hogy ez a leggyönyörűbb kép, amit egész életemben láttam és még látni fogok, így minden egyes kis részletet a fejembe akartam vésni. Edward mellkasának fehérségét, a bőre márványsimaságát, az arcára kiülő mosolyt, a szeme csillogását, mely hihetetlen módon elnyomta még a napfény hatását is.

Hihetetlen volt, hogy ez az égi tünemény szeret engem. Fogalmam sem volt, mivel érdemeltem ezt ki, de hálát adtam a sorsnak, hogy nekem adta őt. Összerezzentem, mikor Edward hirtelen előttem termett. Az agyam még teljesen ködös volt, így szinte fel sem fogtam, hogy a keze a derekamra simul, és magához húz. Csak akkor jöttem rá, hogy a karjaiban vagyok, mikor az ajkát az enyémhez érintette, és a testemen végigfutott az ismerős bizsergés. Sóhajtva simultam hozzá, és mikor elhúzta a fejét, csalódottan nyögtem fel.

Aztán a talaj hirtelen kiszaladt a lábaim alól, és én nem értettem, mi történik körülöttem. Először azt hittem, hogy elájultam, de a szemeim még mindig nyitva voltak, és Edward arcára tapadtak. Aztán rájöttem, hogy Edward egyik karja a derekamat támasztja, míg a másik a térdhajlatomban pihen.

– Hová viszel? – kérdeztem elgyengült hangon. Edward újabb csókot nyomott a számra.

– A hálóba. Új nap, új próba. – A mosolya olyan gyönyörű volt, hogy ha akartam sem lett volna erőm tiltakozni. De egyáltalán nem akartam.

26. fejezet

Barátság

Zihálva próbáltam meg normalizálni a légzésemet. A lepedő kissé kellemetlenül ragadt a testemhez, ahogy hátradőltem. Edward ebben is szerencsés volt, még az olyan pillanatok után, mint amiket az előbb átéltünk sem verte ki a veríték – ugyanolyan tökéletesen nézett ki, mint bármikor máskor. Hátradőlt mellém, holott tudtam, egyáltalán nem érez fáradtságot, és átható tekintettel, leplezetlenül bámult engem. Elpirulva álltam egy ideig a pillantását, aztán a plafon felé fordítottam a tekintetemet.

Az utóbbi hat napban szinte ki sem mentünk a szobából – igyekeztem nem elmélkedni azon, hogy vajon mit gondolhat rólam a Cullen család többi tagja. Edward egyre magabiztosabb volt, és egyre többet engedett meg. Az utolsó három alkalommal már egyáltalán nem fogott le, és meg is érinthettem őt. Az egyetlen, amibe nem egyezet bele, bárhogy is kértem őt, hogy én is tényleg örömet okozzak neki.

– Ne nézz így rám! – kértem, miközben kezeimet az arcom elé szorítottam a „ha én nem látom őt, ő sem lát engem” struccpolitika elve alapján.

– Hogyan? – hajolt közelebb, és az ujjaim között kikukucskálva láttam, hogy vigyorog. Bosszúsan szusszantottam fel.

– Hát így! Pontosan tudod, hogy miről beszélek! – motyogtam a tenyeremnek. Edward megfogta a csuklómat, és egy finom mozdulattal szabaddá tette az arcomat.

– Nem tudok másképp nézni rád, mikor olyan gyönyörű vagy – felelte, és a szemei megint attól a zavaró áhítattól csillogtak. Le kellett hunynom a szemeimet, hogy ne kábuljak el teljesen, de a hűvös illat, ami Edwardból áradt még így is próbára tette a józanságomat.

– Te vagy a gyönyörű, nem én – feleltem, miután újra felnéztem rá. Elmosolyodott, aztán egy röpke csókot nyomott az ajkaimra.

– Nekem nem. – Bal keze végigsiklott az oldalamon. Csiklandósan felkuncogtam. A telefon hangja zavart meg minket egy újabb próbálkozás elkezdésében. Edward morgolódva gurult le rólam, hogy aztán egy másodperc töredéke alatt a földön heverő nadrágja zsebéből előhalássza a mobilját.

– Mit akarsz? – A mogorva hanghordozás alapján szinte teljesen biztos voltam abban, hogy Jonathan vagy valamelyik quileute van a vonal másik végén. – Veled akar beszélni – nyújtotta a telefont felém Edward, majd az ablakhoz sétált, és hátat fordítva nekem kibámult rajta.

– Igen? – Mikor meghallottam a mély hangot, meglepetésemben elkerekedtek a szemeim. – Szia, Joshua! Mit… Mit tehetek érted? – próbáltam meg kinyögni egy értelmes mondatot.

– Jonathan megkért, hogy hívjalak fel – közölte gyorsan, gondolom azért, nehogy azt higgyem, hogy magától megkeresne. – Azt akarja tudni, hogy holnap esetleg ráérnél-e átjönni… Juliette meg szeretné mutatni a házat, és Saore is szörnyen lelkes. Aidan úgy gondolja, hogy jót tenne az állapotának, ha beszélgethetne veled egy kicsit, eléggé… megkedvelt – morogta úgy a szót a telefonba, mintha valami bűnös dolgot kellett volna kiejtenie a száján.

– Hogy érzi magát? – kérdeztem.

– A vérszívó doki nem mesélt semmit? – A gúny szinte sütött Joshua hangjából. Egy pillanatra elszégyelltem magam. Annyira lefoglaltak mostanában az új, érzéki tapasztalatok, hogy igazából nem is beszéltem Carlisle-lal. Csak annyit tudtam, amennyit Edward elmondott nekem. Ő volt az, aki néha lement a konyhába felhozni valami ennivalót a számomra, és olyankor tudott pár szót váltani a többiekkel. Nekem csak annyit mesélt, hogy Saore-t hazaengedték, de továbbra is ágynyugalomra van ítélve.

– Nem beszéltem vele mostanság. Tudod, sokat dolgozik. Emberéleteket ment! – A dühtől, amit Josh kiváltott belőlem és a lelkiismeret-furdalástól, amit amiatt éreztem, hogy Edwardon kívül másra nem is gondoltam mostanában, olyan könnyedén ment a füllentés, hogy még magam is meglepődtem rajta.

– Csak kiegyenlíti a számlát, amit a fajtája csinált – vette fel a kesztyűt Josh.

– Cullenék nem bántanak senkit! – feltérdeltem az ágyban, mintha nem csak a hangommal, de a testemmel is védenem kéne a családomat.

– Már! Kérdezd csak meg a sebhelyeset, vagy a nagydarabot, de akár a szívszerelmed is tudna mesélni róla, hogy milyen is az embervér! – fröcsögte a mérgét a kagylóba Joshua. Edward felé pillantottam, láttam, hogy egész testében megfeszül.

– Az más volt! – csattantam fel. Bella nagyi naplójából pontosan tudtam, hogy Edwardnak volt egy időszaka, amikor emberekre vadászott. De csak és kizárólag bűnözőkre! Ki tudja, hány másik jó ember életét mentette meg, akik ezeknek a mocskoknak az áldozatai lettek volna.

– Más? Csak azért, mert a hormonjaid nem bírnak magukkal, ha a pióca közelében vagy? – Joshua már ordított, amitől én is csak még idegesebb lettem.

– Holnap reggel kilencre ott leszek, és cseszd meg! – kiabáltam vissza, majd kinyomtam a telefont. Úgy éreztem, forr bennem a düh, egész testemben reszkettem. Azt sem vettem észre, hogy Edward visszajött az ágyhoz, és leült mellém.

– Jól vagy? – érintette meg a vállamat, mire összerezzenve húzódtam hátrébb. Egy pillanatig csak vörös karikákat láttam a haragtól. Lehunytam a szememet, és mire ismét felnéztem, már kitisztult a kép.

– Igen, persze – bólintottam végül. Edward a lepedőre szegezte a tekintetét – még mindig feszültnek tűnt. A látványától valahogyan azonnal eltűnt belőlem minden harag, és csak az iránta való aggódás maradt.

– Amit a… fiú mondott, igaz – szólalt meg végül olyan hangon, amitől úgy éreztem megszakad a szívem. Kinyújtottam a kezemet, és végigsimítottam Edward arcán. Ahogy felnézett rám, szinte sütött a tekintetéből az önutálat.

– Tudom, hogy mi az igazság – feleltem. – És szeretlek – húzódtam közelebb hozzá. Azt akartam, hogy tudja, a múlt semmit sem számít. Biztosan éreztem, hogy ő jó és tiszta lélek. Bármit is tett régen, nem fogok ítélkezni felette, mert nem érthetem, milyen vámpírnak lenni. Fogalmam sem volt róla, hogy ha én egyszer átváltoznék, vajon lenne-e elég önuralmam, hogy ne öljek embert, még abban sem voltam biztos, hogy arra lenne-e, hogy csak a bűnözőknek menjek neki. Edward volt az egyik legerősebb személyiség, akit az eddigi életem során megismertem. Azt hiszem, őt csak Carlisle előzte meg.

– Nem is vagy kíváncsi a részletekre? – vett mély levegőt felkészülve arra, hogy most vallania kell.

– Nagyjából tudom a részleteket – mosolyogtam rá félénken. – Tudod, a napló… – motyogtam. Kicsit elszégyelltem magam, amiért egy könyvből olyan titkokat olvasok ki, amiket lehet, hogy mások nem szívesen kötnének az orromra.

– Ha akarsz valamit még tudni, vagy… – kezdte Edward, de az ujjaimat a szájára helyezve elhallgattattam.

– Tudom, hogy szeretsz, tudom, hogy szeretlek. Ennyi nekem bőven elég. – Hozzá hajoltam, és puhatolózó csókot nyomtam a szájára. Mikor láttam, hogy nem fog elhúzódni tőlem, magammal húztam, miközben hátradőltem az ágyon. Ajkai finoman kóstolgatták az enyémet, miközben kezeim meztelen mellkasát simogatták. Elégedettséggel töltött el, hogy már tudtam, hol kell megérintenem ahhoz, hogy halk sóhajt csaljak ki a száján.

Nem tudom, mi ütött belém, talán, Edward túl sokáig hagyta, hogy csókoljam, vagy el akartam űzni a feje felől a múlt árnyait, de az ujjaim a mellkasáról lesiklottak a hasára, és ott sem szándékoztak megállni. A hideg kéz az utolsó pillanatban állított meg.

– Mit csinálsz? – Edward zihálva húzódott el tőlem.

– Szeretnék örömet okozni… – motyogtam kissé szégyenlősen. Ez a pár nap elég volt ahhoz, hogy megszokjam Edward testi közelségét és nagyjából leküzdjem a zavaromat előtte, és nem értettem, miért ne tehetném meg. Ha abban nincs semmi rossz, hogy ő gyönyört okoz nekem, akkor abban sem lehet, ha én teszem neki. És abban is biztos voltam, hogy tökéletesen ura tud maradni önmagának.

– Erre semmi szükség – rázta meg a fejét.

– Nem azért tenném, mert szükséges, hanem azért, mert akarom – haraptam be az alsó ajkamat, és óvatosan megmozgattam a csuklómat Edward finom, de határozott szorításában, mert kezdett megmerevedni.

– Bocsánat – engedett el gyorsan, és bűnbánó pillantást vetett rám.

– Nem okoztál fájdalmat – ráztam meg gyorsan a fejem. Utáltam, mikor Edward saját magát marcangolta. Főleg, mert tudtam, soha az életben nem ártana nekem. Teljesen biztos voltam benne, hogy előbb tenne kárt saját magában, mint bennem.

Kezemet újra a mellkasára helyeztem – éreztem, ahogy az ujjaim alatt megrándulnak az izmai.

– Kérlek, csak próbáljuk meg… – Mivel Edward nem felelt, úgy döntöttem, hogy ezt beleegyezésnek veszem, és a kezem ismét elindult lefelé. Mikor megérintettem az alsónadrágján keresztül, furcsamód semmi szégyenérzetet nem éreztem, csak izgatottságot. Edward szemei kissé sötétebb aranyszínt vettek fel, és mintha elfojtott volna egy nyögést.

Eszembe jutottak Tanya tanácsai, így a tekintetemet folyamatosan Edwardéba fúrtam, miközben beszéltem hozzá. Ujjaim befurakodtak a vékony szövet alá. Mindkettőnk lélegzete elakadt, mikor tényleg megérintettem a férfiasságát. A teste megfeszült, egy pillanatra lehunyta a szemeit, és halk morgást hallatott.

– Nézz rám, Edward! – kértem. – Kérlek, nézz rám! – Enyhe aggodalom futott át rajtam. Féltem, hogy csak szenvedést okozok ezzel Edwardnak. Végül is, fogalmam sem volt róla, hogy mekkora erőfeszítésébe kerülhet kordában tartania a vámpír énjét. Lehet, hogy sokkal többe, mint amekkora gyönyört okozok neki.

Beletelt pár másodpercbe, mire felnyitotta a szemeit. Egy pillanatra megijedtem, mert az előbbi aranybarna szempár helyett egy majdnem szurokfekete nézett velem szembe.

– Edward, minden rendben? – kérdeztem kissé rekedten. „Az is jó, ha sokat beszélsz hozzá, ha a nevét mondod. A név emberivé tesz. Segít elnyomni a vámpírt a tudatunk mélyén.” Szinte hallottam Tanya hangját a lelki füleimmel. – Edward! Edward, jól vagy?

– Azt hiszem… – érkezett meg végül a válasz. Megrázta egy kissé a fejét, és mintha az írisze halványabbá vált volna. Megkönnyebbülten sóhajtottam egyet.

– Szeretlek, Edward! – susogtam neki, miközben megmozdítottam az ujjaimat. Furcsa érzés volt, de egyben izgató is. Edward odalent teljesen merev volt, és ugyanolyan hűvös, mint a teste bármely másik pontján.

Halványan elpirultam, de jelenleg csak az foglalkoztatott, hogy Edward gyönyörű arcán a koncentrálás mellett megjelent a nyílt elragadtatottság is. Eddig szorosan összepréselt ajkai elnyíltak, és mélyről jövő nyögés hagyta el őket. Könnyű volt betartani, amit Tanya mondott, mert egyszerűen, ha akartam volna sem tudtam volna elfordítani a tekintetem róla. Olyan volt, mint egy angyal.

A kezem mintha ösztönösen tudta volna, mit kell tennie, hogy Edwardnak örömet okozzon. A légzése akadozóvá vált, az oldaláról a hátára gördült, és megvonaglott. Arrébb mozdultam én is, hogy kényelmesebben hozzáférjek, és továbbra is fent tudjam tartani a szemkontaktust. Legszívesebben megcsókoltam volna, de nem akartam elrontani semmit. Összeszorított fogai közül egyre sűrűbben hangzottak fel nyögések és morgások – mintha az emberi és a vámpír énje is élvezte volna mindazt, amit vele teszek.

– Isa… Isabella – nyögte, és a keze megindult az enyém felé. Aztán, mintha hirtelen meggondolta volna magát, hátralendült a karja, és az ágy fémrácsa nyikorogva felsikoltott, ahogy megmarkolta. A csípője felfelé lendült, hangos, torokhangú nyögést hallatott, a kezemet pedig valami folyadék öntötte el. Nem volt olyan hideg, mint Edward teste, de annyira meleg sem, mint ahogy azt arról a bizonyos emberi testnedvről olvastam valahol. A fémes hang hirtelen pattant egyet, aztán Edward teste ernyedten pihent ismét az ágyon. Elhúztam a kezemet, és próbáltam semmit sem összekenni, bár leginkább most Edward hogyléte érdekelt.

– Edward? – szólaltam meg.

– Rendben vagyok… – felelte halkan. Mintha mázsás súly szakadt volna le a mellkasomról. Tudtam, hogy működni fog a dolog, de azért egy apró kis félelem ott motoszkált bennem, mi van, ha tévedek. Előre hajoltam, és megcsókoltam.

– Azt hiszem, eltörted az ágyamat… – kuncogtam fel, miután Edward felült.

– Nem, én porrá morzsoltam az ágyadat – nyitotta szét a markát Edward – az arckifejezése cseppet sem tetszett nekem. A vasrács tenyeréből kilógó két része egymástól elválva leesett a lepedőre, míg a tenyerében lévő rész fémforgácsként hullott alá.

– Mindegy, aludni még lehet rajta. Meg mást csinálni is… – próbáltam meg elviccelni a dolgot.

– Egy hajszálon múlt, hogy most nem a csontjaid maradékát látom. – Edwardon borzongás futott végig.

– Ugyan – legyintettem.

– Először a csuklódat akartam megragadni, hogy megállítsalak, mielőtt… – Edward arcizmai fájdalmasan húzódtak össze. – Ezt nem kellett volna… – pattant fel, és idegesen járkálni kezdett. – Ezt soha többé! – motyogta inkább magának, mint nekem.

Sóhajtva az ágy szélére csúsztam, hogy az éjjeliszekrényből előkeressek egy papír zsebkendőt, de Edward megelőzött. Elém térdelt, és törölgetni kezdte a kezemet – mintha azzal akarta volna megszüntetni a bűntudatát, hogy megtisztít engem az állítólagos bűne nyomaitól. Pedig semmi rosszat nem tett, csak fogalmam sem volt róla, hogy értethetném ezt meg vele. Egész végig észnél volt annyira, hogy ne bántson engem, az a hülye ágy meg kit érdekel!

– Edward… – szólaltam meg, mire megállt a keze, és megfeszült az egész teste.

– Sajnálom, ígérem, hogy soha többé nem történik meg – mentegetőzött azonnal.

– Ilyet ne ígérj, mert igenis meg fog! – húztam el a kezemet. – Nem történt semmi. Ép és egészséges vagyok, és nem hagyom, hogy megint bezárkózz a felesleges lelkiismeret-furdalás miatt.

– Nem tudod, miket beszélsz! Felfogod te egyáltalán, hogy mit tehettem volna veled? – csattant fel dühösen Edward. Biztos voltam benne, hogy nem felém irányul a mérge, hanem inkább önmagára haragszik.

– Bármelyik percben tehetnél velem valamit – feleltem, mire elsápadt – eddig nem is hittem volna, hogy lehet még ennél fehérebb is.

– Úgy… úgy gondolod, hogy veszélyben vagy mellettem? – A hangja tele volt fájdalommal.

– Nem! Nem, nem gondolom úgy! Pont ez az! – sóhajtottam fel kissé bosszúsan. Mikor fogja már végre megérteni? – Melletted vagyok a legnagyobb biztonságban. Bármelyik percben tehetnél velem valamit, bármikor egy legyintéssel megölhetnél… – Edward halkan felszisszent, és elfordította a fejét. – …de tudom, hogy soha nem ártanál nekem! Te azt látod, hogy egy hajszálon múlt az épségem. Én azt látom, hogy bármilyen nehéz is volt, nem ártottál nekem. Erős vagy. Nem csak testileg, lelkileg is. Bízom benned, mert tudom, hogy ha most felvágnám az ereimet, neked az lenne az első dolgod, hogy megmentsd az életemet, bármennyire is szomjas vagy. És tudom, hogy te is tudod ezt itt bent – tettem a mellkasára a kezemet a szenvedélyes szónoklat után. Lehet, hogy a szíve már nem vert és nem pumpált vért az ereibe, de biztos voltam benne, hogy ettől függetlenül nagyon is él és érez.

– Túl jó vagy ahhoz, hogy észre vedd, egy szörnyeteg vagyok – helyezte a tenyerét a kezem fölé.

– Túl jó vagy ahhoz, hogy észre vedd, nem vagy szörnyeteg – kontráztam rá.

– Ez akkor is túl… veszélyes. Túl intenzív és… – Elmosolyodtam.

– Élvezetes, mennyei és elsöprő? – suttogtam lehajolva a füléhez. Hallottam, hogy mély lélegzetet vesz, végül bólintott egyet. – Akkor miért ne élhetnéd át újra és újra? Azt akarom, hogy boldog legyél.

– Én boldog vagyok akkor is, ha neked okozhatok örömet. – Ujjai alig érintve engem fogták körbe az arcomat, és egyenesen a szemembe nézett. Tudtam, hogy igazat mond, és ettől még jobban szerettem. – Nincs semmi szükség arra, hogy kockáztassunk. Ha százhatvan évig kibírtam, ezután is bírni fogom – vonta meg a vállát.

– De én nem – jelentettem ki határozottan. – Tudod, nekem is örömet okoz, ha neked élvezetet adhatok, és erről az örömről túl önző vagyok lemondani. – Legnagyobb megelégedettségemre, a hangom pont olyan határozott volt, mint amilyennek szántam.

– Ezt még… át kell gondolnom… – állt fel Edward.

– Úgyis mindig elérem, amit akarok – léptem oda hozzá, és miközben egy csókot nyomtam az ajkára, végigsimítottam az ágyékán – egy halk, de elégedett szusszantás lett az érintésem eredménye. – Azt hiszem, itt az ideje egy zuhanynak… Most az egyszer neked sem ártana – vigyorogtam rá. A zavarom valamiért mindig kezelhetőbbnek tűnt, ha Edward bizonytalansága miatt erősnek és határozottnak kellett lennem. – Gyere, kell valaki, aki megmossa a hátam… – nyújtottam ki felé a kezemet. Egy pillanatig tétován fürkészett engem, de aztán elfogadta. Lehajoltam a földön heverő köntösömért, és felvettem. Edward közben, mintha egy pillanatra elmélázott volna.

– Azt hiszem, ki kell hagynunk mégis csak ezt a közös fürdőzést – súgta a fülembe, miközben segített megkötni magamon a köntösömet.

– Ah, ne már! Maradi vénember – dugtam ki rá incselkedve a nyelvemet. Próbáltam viccel elütni a dolgot, mert tartottam tőle, hogy ha hagyom Edwardot távolságot tartani most, később nehezebb lesz újra feloldanom. Nem akartam, hogy megint visszahúzódjon a csigaházába önmagát emésztgetve. Mire ezek a gondolatok végigfutottak az agyamon, arra eszméltem, hogy a falhoz szorítva állok Edward arca pedig alig egy centire van az enyémtől.

– Te pedig egy akaratos kislány vagy. – Edward ajkai óvatos mohósággal megkeresték az enyémeket. Kissé elkábulva pislogtam fel rá. Ez volt most az a reakció, amire a legkevésbé számítottam. – Viszont, most tényleg nem lehet…

– Miért? – nyögtem ki pár pillanatnyi szédelgés után.

– Tanyáéknak el kell menniük – felelte.

– Tanya elmegy? – Tudtam, hogy gonosz dolog, de valamiért rögtön sokkal felhőtlenebb kedvem lett. Edward megértően elmosolyodott.

– El. De előtte még meg kell beszélnünk valamit…

– Mit? – vontam fel a szemöldökömet. Cseppet sem tetszett a gondolat, hogy Edwardot és Tanyát egy szobában hagyjam egyedül. Nem mintha nem bíztam volna Edwardban, de ismertem Tanya módszereit. Kihasználja az utolsó másodpercet is, hogy valamivel felidegesítsen. Tanyával kapcsolatban különös kettős érzéseim voltak – egyfelől, tudtam, hogy nem rosszindulatú, másfelől tudtam, hogy a játék kedvéért sok mindenre képes.

– Hallottad már azt a mondást, hogy aki kíváncsi, hamar megöregszik? – érintette meg az orromat.

– Köszi – fordultam ki az öleléséből. Már kezdtem volna elfelejteni, hogy minden egyes nap, amit emberként töltök öregedéssel is jár, miközben Edward örök időkig maga marad a tökéletesség. Az ágy mellé léptem, és felvettem a földre szóródott ruháimat. Amolyan kényszercselekvésként elkezdtem összehajtogatni őket. Megfeszültem, mikor a hideg karok a derekam köré kúsztak.

– Tudod, hogy Tanya egy cseppet sem érdekel… – Hideg csókot éreztem a fülem mögött – borzongva hunytam le a szememet.

– Tudom – feleltem. Edward vagy nem tudta, vagy nem akarta tudni, hogy mi a bajom. Mosolyt erőltettem az arcomra, aztán megfordultam. – Menj mosakodj meg, aztán beszélj Tanyával.

– Biztos? – Edward tétován pillantott rám, mint aki nem tudja, mit is tegyen.

– Teljesen biztos – bólintottam. – Utána én is elmegyek zuhanyozni, felfrissülök, és kezdhetünk újra gyakorolni – vigyorogtam rá. – Tudod, holnap úgysem lesz rá időnk…

– Igen, a farkasok… – húzta el a száját Edward. – Sietek! – nyomott egy csókot a számra, aztán elhagyta a szobát. Tudtam, hogy valamelyik Cullen valószínűleg őrt áll az ajtóm előtt. Amióta Edwarddal testileg is közelebb kerültünk egymáshoz, tapintatosan az ajtó másik oldaláról vigyáztak rám – fülüknek a vékony fadarab úgysem jelentett túl sok akadályt.

Abban a pillanatban, ahogy magamra maradtam a mosoly leolvadt az arcomról, és a gondterheltség ráncainak adta át a helyet. Edwarddal együtt lenni maga volt a mennyország, és nem akartam, hogy valaha is vége legyen. Már megfordult egy párszor a fejemben a dolog, de eddig mindig elhessegettem a gondolatot. Vámpírrá válni elég rémisztő gondolat volt. Nem azért, mert attól féltem, elveszíteném a lelkemet, ahogyan Edward hiszi – biztos voltam benne, hogy téved, és Carlisle-nak van igaza –, hanem azért, mert nem tudtam, hogy kezelném a vérszomjamat. Persze, Cullenék biztosan nem hagynák, hogy bárkinek is ártsak, de belegondolni, hogy ez mivel járhat… Ha rátámadnék Alice-re, Esmére, Carlisle-ra vagy ami a legrosszabb, Edwardra – megborzongtam.

És az öcsém… Egy évig biztosan nem mehetnék a közelébe. Egy év alatt annyit nőne… Talán, el is felejtene engem, hiszen, olyan kicsi még. Úgy éreztem, mintha a lelkem két felé szakadt volna. Az egyik ember akart maradni, hogy láthassam felnőni az öcsémet és senkit se bántsak még véletlenül sem, a másik viszont örökre Edwarddal akart maradni fiatalon.

Halk kopogtatás hallatszott az ajtón. Odamentem, és résnyire kinyitottam. Alice kedves mosollyal az arcán álldogált a küszöbön. Mikor meglátott egy pillanatra elbizonytalanodva fürkészett – megpróbáltam eltűntetni a gondok nyomát az arcomról.

– Mit tehetek érted? – kérdeztem barátságos hangon.

– Edward üzeni, hogy szabad a fürdő – közölte.

Miközben átvonultunk a folyosón, a hátamban éreztem Alice pillantását, de nem szólt semmit. Beálltam a zuhanyfülkébe, a gondolataim pedig nem akartak nyugodni. Szörnyű érzés volt, hogy választanom kell a testvérem és a szerelmem között. Talán, ha tudnám, hogy az öcsém biztonságban van, akkor könnyebb lenne… De ha nem maradhat a közelemben, akkor kire bízhatnám?

A quileute-ok vajon elvállalnák az öcsém felügyeletét, amíg én leküzdöm az ösztöneimet? Jelenleg biztosan szívesen látnák őt, de vajon, akkor is még a rokonuknak és barátjuknak tartanak majd, mikor már nem ember leszek? Mennyire számíthatok majd rájuk vámpírként?

A szappan kiesett a kezemből, és hangosan csattantva zuhant a zuhanytálcába, hogy aztán végigcsúszdázzon rajta keresztben.

– Isabella, minden rendben? – kiabált be Alice.

– Per… persze, semmi baj. Csak leesett a szappan – feleltem gyorsan, nehogy Alice legyen olyan túlbuzgó testőr, hogy rám nyisson.

Sokkoló volt ráébredni, hogy az utolsó pár percben már nem feltételezésként gondoltam az átváltozásomra, hanem egyszerű, elkerülhetetlen tényként, de amint erre rájöttem, mintha meg is könnyebbültem volna. Tudtam, hogy mit akarok, már csak azt kellett megterveznem, hogy tudom mindezt úgy megvalósítani, hogy az mindenkinek a lehető legjobb legyen.

Ahogy kiléptem a hideg csempére, déjá vu érzésem lett. A fürdőszobában eddig már elég sok fontos beszélgetésen estem át.

– Alice… – szólaltam meg, miután felöltöztem.

– Igen? – Alice érdeklődve pillantott rám.

– Ugye, a barátom vagy? – kérdeztem. Tudtam, hogy nem helyes sarokba szorítanom őt, de abban is biztos voltam, hogy csak így tudom rávenni arra, amit tenni készültem.

– Persze. Valami baj van? – lépett közelebb hozzám. Megráztam a fejem.

– Bármit megtennél értem? – tettem fel a következő kérdést.

– Mi történt? – Alice arcára látható ijedtség ült ki. – Edwarddal van valami gond? Megsérültél, miközben…?

– Nem, nem, dehogy is! – tiltakoztam azonnal. – Csak válaszolj a kérdésemre!

– Bármit megtennék érted, amivel nem ártok a családom többi tagjának – felelte. Reméltem, hogy a terveimet nem sorolja a kivételek közé. Vettem egy mély levegőt, aztán kimondtam, mit szeretnék, lesz, ami lesz.

– Változtass át vámpírrá!

27. fejezet

Futás

Alice úgy nézett rám, mintha megőrültem volna. A szemei elkerekedtek és még a szája is elnyílt. Ha nem életem egyik legfontosabb döntéséről lett volna szó, lehet, hogy elnevettem volna magam. Csendben vártam, hogy feldolgozza a kérésemet, remélve, hogy megérti és teljesíti azt. Egyszerűen nem tehetek mást. Nem is értem, miért nem gondoltam erre eddig tényleg. Egyfelől, ha vámpír leszek, Edward mellett maradhatok örökre, másfelől, erős, gyors és szinte sebezhetetlen leszek, vagyis meg tudom védeni magam. Levadászhatnám azt a mocskot, és apró darabokra szaggathatnám. Bosszút állhatnék a szüleimért, és garantálni tudnám az öcsém testi épségét. Rémálmaimban még mindig láttam magam előtt, ahogy Dominic a karjaiban tartja őt, és egy hajszálon múlik az élete. Soha többé nem érthetne hozzá! És hozzám sem.

A testvérem pedig… Igaz, hogy egy év kimaradna az életemből, ami alatt látnám fejlődni, felnőni, de utána ismét együtt lehetünk. Tudom, hogy idővel képes leszek uralkodni magamon annyira, hogy ismét velem élhessen, és ne legyek veszélyes rá nézve. Azt sem tudtam elképzelni, hogy kívánhatom annyira a vérét, hogy ártani akarjak neki, még akkor sem, ha újszülött vámpír vagyok. Hihetetlennek tűnt, hogy ez megtörténhetne.

– Azt… szeretnéd, ha vámpírrá változtatnálak? – Alice úgy nyögte ki a kérdést, mintha még mindig nem értené.

– Igen – feleltem. Próbáltam a lehető legmagabiztosabb arcot vágni, hogy lássa, komolyan gondolom.

– Régóta gondolkozol ezen? – kérdezte, és a vonásai olyan gondterheltek voltak, amilyennek még sosem láttam őket.

– Jól átgondoltam – adtam kitérő választ. Ha elárulom, hogy valójában csak az utolsó fél órában gondoltam végig teljesen az egészet, valószínűleg azt hiszi, hogy csak egy elhamarkodott elhatározást hoztam, amit később úgyis megbánnék. De én tudtam, hogy bármilyen rövid idő alatt is hoztam meg a döntésemet, ez a helyes lépés.

– És… miért pont én? – ült le a vécé lehajtott fedelére, mintha hirtelen szörnyen elfáradt volna.

– A barátom vagy, bízom benned. És Edward úgysem tenné meg – vontam meg a vállam. – Carlisle pedig… Nos, nem tudom, hogy ő szembe szállna-e Edward akaratával. Te belevalóbb vagy – vigyorogtam rá, de csak halványan viszonozta a gesztust. – Alice… Ez nem árthat a családnak, sőt, tőlem csak erősebbek lesztek. És Edwardot is boldoggá tenném, bármennyire is tiltakozna most az egész ellen.

– És az öcséd? – reménykedő pillantással nézett fel rám, mintha abban bízna, meggondolom magam. Ennyire nehezére esne megtenni? Vagy nem akarja, hogy a családjához tartozzam?

– A quileute-ok vigyáznának rá, amíg… amíg megtanulok uralkodni magamon.

– Ez nem jó ötlet – rázta meg a fejét, és az arcát a térdén könyöklő kezeibe hajtotta.

– Nem akarod, hogy közétek tartozzak? – a hangom, bármennyire is próbáltam fegyelmezni magam, csalódott volt.

– Nem akarlak megölni – pillantott fel rám Alice. – Még sosem ízleltem embervért és nem változtattam át senkit. Ha nem tudok megállni… – összeszorította a szemeit, mintha máris látná maga előtt a képet, holott rólam még csak látomása sem lehetett.

– Bízom benned. Tudom, hogy meg tudsz állni.

– Az jó, hogy te tudod, mert én nem bízom magamban – sóhajtott fel Alice. – Te nem tudod, milyen jó illata van a vérednek. Az ízére nem is merek gondolni – a mindig vidám arc fájdalmas fintorral rándult össze.

– Sajnálom, erre nem gondoltam. – Már megint csak én voltam a fontos. Az eszembe sem jutott, hogy Alice-nek szenvedést okozna a véremből való ivásnak még a gondolata is. Letérdeltem, és megszorítottam a hideg kezeket. – Kérlek, bocsáss meg!

– Miért? – Alice összezavarodva ráncolta a homlokát.

– Amiért a saját érdekeim miatt nem gondoltam arra, hogy neked mit jelenthet a kérésem. Biztosan fájdalmas dolog visszafogni magad, pont, mint Edwardnak, csak néha elfelejtem, hogy milyen… vágyaid vannak, és csak azt a barátnőt látom, akiről mindig is álmodtam – próbáltam megmagyarázni az önzőségemet, amire valójában nem lehetett magyarázat. Folyton rá akartam kényszeríteni másokra az akaratomat, anélkül, hogy érdekelt volna, mit gondolnak vagy éreznek. Nem direkt csináltam, csak épp mindig későn vettem észre, hogy ezt teszem. Talán, most is… És nem csak Alice-szel kapcsolatban.

Mi van, ha Edward tényleg nem akarja, hogy vámpír legyek? Ha nem akar velem élni egy egész örökkévalóságig. Végül is, az ember még egy életet sem bír ki mindig amellett, akiben úgy érzi, halálosan szerelmes, hogyan várhatnám el tőle, hogy ő a világ végezetéig engem akarjon… Van jogom a nyakába varrni magam azáltal, hogy a tudta nélkül átváltoztatom magam Alice-szel?

Talán, előtte mégis beszélnem kellene Edwarddal. Kipuhatolni, mit gondol a témáról. Igaz, hogy a naplóban olvasottak szerint, teljesen elzárkózott attól, hogy Bella nagyit átváltoztassa, de mi van, ha azóta átgondolta? Végül is, az intimitás terén is sokkal messzebb jutottam vele. Edward ezen a téren is jócskán kitolta a határokat. Mi van, ha az átváltoztatásba is belemenne?

Egyfelől vonzó volt számomra a gondolat, hogy Edward adhatna nekem új életet, másfelől, ha ő tenné meg, tudnám, hogy az öröklét velem, nem egy kényszer számára, hanem a saját döntése és akarata. Pótmegoldásként, ha beszélnék vele, és azt látnám, hogy az egyetlen ok, ami miatt nemet mond, az én védelmem, akkor még mindig itt van Alice – ha hajlandó segíteni.

– Nem vagy önzőbb, mint bármelyikünk – szólalt meg Alice kizökkentve a gondolataimból. – Ha… tényleg ezt akarod… megteszem érted. – Hallottam, ahogy nyel egy nagyot. – De be kell tartanunk bizonyos óvintézkedéseket.

– Persze – bólintottam. Hallani akartam, hogy hogyan is képzelte ezt az egészet Alice, ha mégis az alternatív tervet kéne választanom.

– Először is, kell valaki, aki vigyáz rád. Ha… mégsem lennék elég erős… – fordította el szégyenkezve a tekintetét a padlócsempék felé. – Szeretném, ha Jazz ott lehetne, és ha kell lerángatna rólad. Tudom, hogy ő nem hagyná, hogy az életed a lelkemen száradjon – már ha van olyanom – kuncogott fel halkan, bár a hangja nem volt olyan felhőtlen, mint szokott lenni.

– Jasper bírni fogja? Nem mintha nem bíznék benne is, csak nem akarom, hogy szenvedjen… – tettem hozzá gyorsan. Mindegyik Cullenban teljes mértékig megbíztam, és tudtam, hogy egyikük sem bántana soha. Mások biztosan naivnak gondoltak volna, hogy ilyen mély hitem van néhány vámpírban, de ők voltak a családom. És tudtam, hogy ők is a családjuk tagjának tartanak. Márpedig, kiben bízhatna az ember, ha nem a szeretteiben… Viszont, Jasperrel kapcsolatban nem csak a vér utáni vágy volt a gond, hanem az is, hogy érezte, amit én. A fájdalmat is.

– A vér illatát már jól viseli, de a biztonság kedvéért megkérem majd, hogy ne lélegezzen. A fájdalom… Nos, szerintem, ennél többet is túlélt már, menni fog neki – komorult el Alice arca. – És miután ténylegesen elkezdődött az átváltozásod majd elmegy a ház közeléből.

– Nem is tudom… – ráztam meg a fejemet. Tudtam, hogy Alice szörnyen félti Jaspert, és szörnyű lehet neki a tudat, hogy a szerelmének fájdalmai lesznek. A helyében engem is megviselt volna a dolog. Viszont, abban is biztos voltam, hogy Jasper az egyetlen, akiben annyira bízik, hogy a figyelő szerepét ráossza. És azt is tudtam, hogy ha az nem árt ténylegesen Jazznek, akkor segíteni szeretne nekem, hogy boldognak lásson engem és a testvérét is. Viszont, pont azért, mert ők ilyen önzetlenek voltak, meginogtam abban, hogy van-e jogom ilyesmire kérni őket.

– Meggondoltad magad?

– Igen. Nem. Mármint, vámpír akarok lenni, ez nem kérdéses – feleltem kissé megzavarodva a saját gondolataimtól. Talán, mégis csak elkapkodtam ezt a döntést, és előbb át kellett volna gondolnom, hogyan is lehetne megvalósítani úgy, hogy az ne okozzon fájdalmat senkinek sem.

– Még gondold át ezt párszor, ráérsz… – mosolyodott el Alice. – Ha utána is úgy gondolod, hogy ezt szeretnéd, itt vagyunk. – tárta szét a karját. – Tudod, hogy ránk számíthatsz, de… talán, jobb lenne, ha előbb beszélnél Edwarddal.

– Igen… Talán… – motyogtam. – Köszönöm, Alice. Majd még beszélünk erről – léptem közelebb hozzá, és megöleltem.

– Na, gyere! El kéne búcsúznunk – ragadta meg Alice a kezem, és az ajtó felé húzott.

– Búcsúzni?

– Tanyáéktól. Most indulnak – felelte.

A búcsúzkodás nem tartott túl sokáig. Megköszöntem a klán mindegyik tagjának külön, hogy eljöttek segíteni, és ők is elköszöntek mindannyiunktól, Tanyától kaptam egy vigyort, mikor jó pár pillanatig szoros ölelésében tartotta Edwardot – fogcsikorgatva próbáltam visszafogni magam –, aztán végül egy szempillantás alatt mind eltűntek a ház melletti erdőben.

A nap további része nem telt túl érdekesen. Edward visszavonult Carlisle-lal a dolgozószobába – kezdett az az érzésem lenni, hogy valamit titkolnak előlem, és ettől majd megőrültem –, miközben én a nappaliban maradtam az öcsémmel és Esmével. Alice és Jasper a kanapén ültek, és egy magazin felett sutyorogtak – Jasper néha-néha hátrapillantott rám, de én folyton automatikusan lesütöttem a szemeimet. Az elmúlt héten túl sok olyasmit érzett miattam, ami zavarba ejtő volt.

Olyan hamar eljött az este, hogy szinte fel sem tűnt. Vettem egy forró fürdőt, aztán az ágyamra kuporodtam, hogy megvárjam Edwardot. Arra ébredtem, hogy egy hűvös kéz simogatja az arcomat. Nyöszörögve nyitottam ki a szemeimet, és pislogva próbáltam a világra fókuszálni, ami túl világosnak tűnt.

– Ébresztő, lustaság! Ha nem kelsz fel, elkésel a korcsoktól – hallottam meg Edward hangját. Nagyot nyújtózkodva dörzsölgettem a szemeimet, miközben próbáltam bekapcsolni az agyamat.

– De hát, csak holnap megyek hozzájuk – feleltem rekedt hangon.

– Az a holnap már ma van – kuncogott fel Edward.

– Elaludtam? – ültem fel hirtelen az ágyban, de azonnal rájöttem, hogy ez rossz ötlet volt, mert szédülni kezdtem. Lerúgtam magamról a takarót, mert úgy éreztem megsülök, ha egy másodpercnél tovább maradok alatta, aztán Edward kellemesen hűs karjaiba bújtam.

– Jól érzed magad? – kérdezte Edward, és kezét a homlokomra fektette.

– Persze, semmi bajom – motyogtam az ingébe. – Csak ma megint meleg nap van. A forksi időjárás megbolondult – nevetgéltem. – Sajnálom, hogy elaludtam az este – néztem fel Edward arcára.

– Fáradt voltál – vonta meg a vállát. – Csak egy gyenge kis ember vagy – villantott rám egy vakító mosolyt.

– Lehet… De a gyenge kis ember tudja, hogyan győzedelmeskedjen a naaagy és erős vámpír fölött – csókoltam a nyakába, és elégedetten hallottam a halk sóhajt.

– Ez igaz. De a gyenge kis ember el fog késni, ha sokáig játszik még a naaagy és erős vámpírral – pillantott rám Edward olyan izzó szemekkel, hogy nyelnem kellett egyet.

– Miért is késnék el? – incselkedtem vele.

– Ne is próbálkozz! – nevetett fel. – Majd megmutatom este, ha visszajöttél. Na gyere, mert a szőrös barátaid engem hibáztatnak majd, ha nem érünk időben a határhoz – húzott fel az ágyról.

Miközben pakolásztam, az agyam végig azon pörgött, hogy vajon beszéljek-e Edwarddal arról, amit tegnap eldöntöttem. Látni szerettem volna, hogyan reagál, hogy a tények teljes tudatában gondolhassam át, mit is tegyek pontosan. Percekig azon elmélkedtem, hogyan is hozzam fel a témát, de mikor végre összeszedtem a bátorságomat hozzá, és mély levegőt vettem, kopogás zavart meg. Bosszúsan sóhajtottam fel. Edward észrevehetett valamit, mert kérdőn nézett rám, de én csak megráztam a fejem, és intettem neki, hogy nyissa ki nyugodtan.

Rosalie és Edward sutyorogtak egy ideig, de nem értettem, hogy miről. Újból előtört a paranoiám, hogy valamit rólam beszélnek. Próbáltam fülelni, miközben összeszedtem a ruháimat, de egy mukk nem sok, annyit sem hallottam, olyan halkan és gyorsan beszéltek.

– Rendben – bólintott végül Edward, majd becsukta az ajtót. Gyanakvó pillantással méregettem, de úgy tett, mintha észre sem venné. Egy gyors fürdőszobai kiruccanás után, frissen és felöltözve indultunk a határhoz. Most nem kellett várnunk a fogadóbizottságra, Joshua morcos képpel és Benji vigyorogva várt már rám. Gyorsan elbúcsúztam Edwardtól, miután vagy ezerszer megígértem, hogy vigyázok magamra, aztán követtem Benjaminékat a fák közé.

Élvezettel szívtam be a friss levegőt, miközben könnyed léptekkel haladtam. Valamiért ma szörnyen vidámnak és energikusnak éreztem magam. Mintha valami – vagy valaki – teljesen feltöltött volna életerővel. Miután kiértünk a kis tisztásra, ahol a dzsip várt ránk, a tűző nap szinte égetni kezdte a bőrömet. Furcsa volt, hogy mostanában ilyen meleg van. Eddig úgy tudtam, hogy Forks esős város, de úgy tűnt, az utóbbi pár napban az időjárás is hasonult hozzám, és sokkal derűsebb lett.

Joshua vezetett teljesen szótlanul – szerintem, még mindig dühös volt rám a telefonbeszélgetésünk miatt, de nem foglalkoztam vele –, mi pedig Benjaminnal a hátsó ülésen nevetgéltünk. Elmesélte, hogy Joshua járőrözés közben nemrég az erdőben talált egy sebesült kis nyuszit, de ahelyett, hogy vacsoraként bánt volna vele, hazavitte meggyógyítani, a nyuszi pedig azóta alig hajlandó elszakadni tőle, még akkor is mellette van, mikor farkas alakot vesz fel.

– Mintha szerelmes lenne belé – nevetett fel Benji, mire Joshua úgy nézett rá a visszapillantó tükörből, mintha azonnal meg akarná fojtani. – Pedig elvileg fordítottan nem működik a nyom – hagyta figyelmen kívül Benjamin társa mogorva kedvét, és tovább vigyorgott.

– Igazán… aranyos tőled, hogy befogadtad a nyuszit – szólaltam meg próbálva komoly arcot vágni.

– Csak addig marad, amíg meg nem gyógyul. Utána mehet a vakarcs oda, ahová akar! – morogta Josh.

– Jah, persze – hajolt közelebb Benjamin, mintha valamit bizalmasan súgni akarna, de a hangerején semmit sem változtatott. – Most ezt mondja, de a múltkor láttam, hogy úgy gügyögött neki, mintha a gyereke lenne, és még csókolgatta is. – Nem bírtam tovább, prüszkölve kitört belőlem a nevetés. Elképzelni, ahogy a mindig mogorva Joshua egy nyulat dédelget…

– Ha nem hagyjátok abba, esküszöm kétszáznál löklek ki titeket a kocsiból – fordult hátra dühös arccal Josh. Benjamin és én próbáltunk megnyugodni, de ahogy újra egymásra néztünk, nem bírtuk ki röhögés nélkül. – Hihetetlen, hogy két ilyen lököttet kell pesztrálnom! Mi rosszat tettem? – nézett szemforgatva az ég felé.

Mikor lefékeztünk La Push szélén, még akkor is nevetgéltünk. Mindannyian kiszálltunk az autóból, és elindultunk a házak felé. Alice-t utánozva, szökdécselve ugráltam a fűben, élvezve, ahogy a nedves szálak csapkodják a bokámat. Joshua összeszorított szájjal haladt nem messze előttem, míg Benjamin ugyanúgy ugrándozott, mint én, csak nagyobb lépésekkel haladva.

– Fussunk versenyt! – szólaltam meg hirtelen. Nem tudom, honnan jött az ötlet, csak azt éreztem, hogy rohanni szeretnék. Szabadon, miközben a szél az arcomba csap.

– Az nem lenne túl igazságos… – vigyorgott rám Benji.

– Ez igaz… Nem lenne szép tőlem, ha megvernélek… – vágtam gondolkodó arcot. Benji és Joshua is megtorpantak.

– Úgysem tudnál – felelte az előbbi még mindig jókedvűen, de mintha valami tűz félét láttam volna a szemeiben égni. Talán, azt a versenyszellemet, amit most én is éreztem.

– Ha így hiszed, miért nem akarsz futni? – vontam meg a vállam, miközben kihívóan meredtem a két fiúra.

– Gyerekesek vagytok – indult volna tovább Joshua, ha a hangom nem állítja meg.

– Csak nem félsz, hogy legyőzlek? – Olyan arccal nézett vissza rám, mintha meggyilkoltam volna valakit – úgy sejtettem, az önérzete lehetett az áldozat.

– Senkitől sem félek! – felelte lassú, magabiztos hangon.

– Akkor? Versenyzünk? – kérdeztem a szemébe nézve. Kimérten bólintott, aztán visszasétált hozzánk. Beálltunk egy sorba. – Addig a fáig – mutattam az egyik nagyobb fenyőre, ami úgy kétszáz méterre lehetett tőlünk. – Háromra… – támasztottam ki magam a hátsó lábammal, hogy jól el tudjak rugaszkodni a megfelelő pillanatban. – Egy… kettő… három! – Úgy lőttünk ki mind a hárman, mint a puskagolyók. Fogalmam sem volt, honnan jött a lendület, de tartottam az iramot a fiúkkal. A szél az arcomba csapott, ahogy száguldottunk a cél felé. Alig bírtam lefékezni, mikor átrohantam a kijelölt ponton. Szinte egyszerre értünk be mindhárman. Lihegve támaszkodtam meg a térdemen.

– Ezt meg, hogy csináltad? – hallottam meg magam mellett Joshua hitetlenkedő hangját. A fejemet oldalra döntve felpillantottam rá. Nem fújtatott úgy, mint én, de mintha egy kicsit gyorsabban lélegzett volna.

– Fogalmam sincs – kuncogtam fel. – Ma tele vagyok felesleges energiával – vontam meg a vállam, miközben felegyenesedtem.

– Ez csúcs volt! – vigyorgott rám Benjamin. Őt cseppet sem érdekelte, mitől táltosodtam meg, csak élvezte a versenyt. Joshua arcán láttam, hogy valami szörnyen foglalkoztatja – úgy nézett rám, mintha kinőtt volna még egy fejem. Valamit mondani akart, de aztán meggondolva magát, felkapta a fejét.

– A francba! – mordult fel. Nem értettem, mi baja van, amíg a következő pillanatban ki nem hajtott a rendőrautó a fák közül. Az egész olyan hirtelen történt, hogy fel sem fogtam. Amint a kocsi a szabadba ért, bekapcsolódott a sziréna is, és hallottam, hogy teljes gázzal felpörög a motor. Fél másodpercbe sem telt, mire elénk ért a kocsi, és kifarolva lefékezett. A rendőrök azonnal kiugrottak. Lebénulva álltam egyhelyben, miközben valamit kiabáltak nekem, és rám szegeződött két pisztolycső. Automatikusan felemeltem a kezeimet, mint ahogy a filmekben láttam.

Hallottam, ahogy az egyik rendőr újra kiabálni kezd valamit, de nem értettem, miért ordít velem, mikor megadtam magam, egészen addig, míg meg nem láttam, hogy Joshua határozott léptekkel a jobb oldali rendőr felé tart. Igaz, hogy az ő keze is a magasban volt, de magassága és izmos testalkata miatt elég fenyegető jelenségnek nézett ki. A másik rendőr is felé fordította a pisztolyát. Joshua hirtelen lendült előre, én pedig felsikoltottam, mikor meghallottam a lövést. Csak annyit láttam, hogy a tőlem távolabbi rendőr elterül Joshua súlya alatt. Nem dulakodtak, mivel Josh súlya egyszerűen leszorította őt a földre.

– Fuss! – hallottam meg Benjamin hangját, majd megiramodott a másik rendőr felé, aki még mindig a társa és Josh felé fordította a pisztolyát. Egy másodpercig földbe gyökerezett lábakkal álltam, aztán megfordultam, és rohanni kezdtem a házak felé. Csak az járt a fejemben, hogy szólnom kell Jonathanéknak, ők biztosan tudnak segíteni…

Már majdnem odaértem, mikor hirtelen újabb rendőrautó vágódott ki elém. Muszáj volt irányt váltanom. Kétségbeesve futottam a fák közé. Az agyam pörögve kereste a megoldást, miközben lihegve kapkodtam levegőért. Talán, ha visszaérek a határhoz, Edwardot még ott találom… Talán, most is ott vár engem egész nap…

Hallottam a hátam mögött a sziréna hangját, de próbáltam nem odafigyelni rá. Igyekeztem arra felé futni, ahol a fák sűrűbben nőttek, hogy ne követhessenek az autóval. Egy idő után már szúrt a tüdőm, de a csikorgó fékhang bizonyította, hogy végül elértem a célomat. Kicsapódtak a kocsiajtók és kiáltások hangzottak fel, de ezt csak a tudatom egy távoli zugában érzékeltem. Tudtam, hogy gyalog is előbb vagy utóbb, de utolérnek majd, ezért behúzódtam az egyik fa mögé, és próbáltam visszafojtani a lélegzetemet.

Lehunyt szemmel simultam a fatörzsnek, mintha bele akarnék olvadni – legszívesebben tényleg azt tettem volna. A szívem a torkomban dobogott, miközben füleltem. A lábdobogások egyre közeledtek felém, elhaladtak mellettem, majd halkulni kezdtek. Megpróbáltam összeszedni magam, de nem értettem, hogy tud minden egyik percről a másikra így elromlani. Olyan jól indult a napom, most pedig, mintha a pokolba kerültem volna. Abban reménykedtem, hogy kinyitom a szememet, és kiderül, hogy ez az egész csak egy rémálom volt.

Mikor megéreztem a hideg simítást az arcomon, azt hittem, hogy valóra vált a kívánságom.

– Edward – pattantak fel a szemeim, de amint felnyitottam őket, tudtam, hogy egy még horrorisztikusabb valóság vette a kezdetét. Még sikítani sem volt erőm a sokktól. Csak álltam, egyenesen a vérvörös szemekbe nézve, amik izgatottan csillogtak.

– Sajnálom, de ő nincs a közelben. Sőt, senki sincs a közelben – susogta halkan. A hátamon végigborsózott a hideg.

– Tele van rendőrökkel az erdő… – próbálkoztam, bár tudtam, hogy teljesen feleslegesen. Pár rendőr mihez kezdhetne egy vámpírral, akin nem fog a golyó…

– Tele volt rendőrökkel az erdő – felelte, miközben megnyalta a száját. A fogai még mindig véresek voltak. Éreztem, hogy kihagy a szívverésem egy pillanatra és megtelnek a szemeim könnyekkel. Dominic hátrébb lépett egy pár lépést, és úgy méregetett, ahogy egy oroszlán teszi a vacsorára szánt antiloppal.

– Tudtam, hogy egyszer el kell jönnie a pillanatnak, amikor egyedül maradsz. Csak ki kellett várnom… – mosolyodott el elégedetten. – De végre itt az én időm!

Tudtam, hogy felesleges, amit teszek, de kipördültem a fa törzse mögül, és futni kezdtem. Ha el is kap, legalább küzdeni fogok. Nem adom meg magam egyszerűen. Hallottam az elégedett nevetést a hátam mögött, de nem álltam meg. Aztán egyszer csak valami keménynek ütköztem, és hátra zuhantam. Dominic fölöttem állt.

– Tényleg azt hiszed, hogy elfuthatsz? Ennyire nem lehetsz ostoba – guggolt le mellém. Ujjai végigsimítottak az arcomon, aztán hirtelen lendülni láttam valamit, és az erős ütéstől minden elsötétült.

28. fejezet

Lávafolyam

Rettenetesen fájt mindenem. Mintha a világ összezsugorodott volna koporsónyi méretűvé, hogy aztán tovább szűkülve összeroppantson és megsemmisítsen. A levegő párás volt és meleg, és valami halk zúgás csak tovább növelte a fejfájásomat – megint esik az eső? Nehezen kaptam levegőt. Megpróbáltam kinyitni a szemem, de a világ homályosan derengett csak előttem. Fogalmam sem volt, mi történt velem, vagy hogy hol vagyok. Rémisztő érzés volt – mintha kiesett volna egy rövid idő az életemből, és bárhogy próbáltam erőltetni, egyszerűen nem jutott eszembe valami fontos.

Arra emlékeztem, hogy futottam és a szél simogatta az arcomat. De hová… Hová futottam? Felemeltem a kezem, és megérintettem a fejemet. Felszisszentem a fájdalomtól, ami belenyilallt, de nem éreztem vért, ami jó jelnek tűnt abban a pillanatban.

– Hát felébredtél? – hallottam meg magam mellett az ismerős, halk hangot, és hirtelen képek kezdtek pörögni a fejemben. Benjiék, a verseny, a rendőrök, az erdő és végül Dominic. Nem mertem megmozdulni, még csak levegőt venni sem. Egy ostoba, gyermeki részem úgy hitte, hogy ha nem nézek fel, a mumus a képzeletem játékaként eltűnik majd magától. Csak elég kitartóan kell hinnem, hogy nem is létezik… – Jól aludtál? – Egy vörös szempár és egy rémisztően nyugodt arc kúszott be alattomosan a látóterembe, felborítva és összezúzva minden téveszmét bennem.

– Hol… vagyok? – nyögtem ki. Talán, Edwardék értem jönnek, vagy a farkasok… Megmentenek megint. Rám fognak találni, és hazavisznek.

– Olyan helyen, ahol sosem fognak keresni – hallottam meg az elégedett nevetést. Dominic felegyenesedett, én pedig ülő helyzetbe tornáztam magam, és a szédülésem ellenére gyorsan hátrébb kúsztam – egy sziklafal állított meg. Rémülten néztem körül. Egy barlangféleségben lehettünk…

– Eljönnek értem – néztem fel Dominicra. A félelem átjárta minden porcikámat, de azt reméltem, amíg beszéltetem, nem bánt, és akkor Edwardéknak lesz elég idejük… Csak egy kis időt kell szereznem nekik…

– Mint mondtam, sosem találnak rád. – Dominic túl magabiztosnak tűnt.

– Alábecsüli őket – feleltem, remélve, hogy igazam van.

– Tudom, hogy gondolkoznak majd… Ebben jó vagyok. Kitalálni előre, hogy mit lép majd a másik – lépett közelebb hozzám, én pedig pánikba esve kutattam egy újabb kérdés után a fejemben, amit feltehetnék neki.

– Igen? És hogy gondolkoznak? – Dominic megtorpant, és elmosolyodott.

– Húzni akarod az időt, igaz? – Próbáltam abbahagyni a remegést, de egyszerűen nem ment. – Látod, azt is tudom, te mit gondolsz… Annyira kiszámítható mindenki. De tudod, mit? Van elég időnk. – Ahogy leült velem szemben a puszta földre, mintha valami összeszorította volna a gyomromat. Túl nyugodt… – lüktetett a fejemben a gondolat.

– Igazán? – kérdeztem.

– A barátaid az illatod alapján egyenesen a folyóhoz fognak menni, de ott vége a nyomoknak – végignéztem magamon, de teljesen száraz voltam, és nem is fáztam – sőt, inkább melegem volt –, így lehetetlenségnek tűnt, hogy Dominic, amíg eszméletlen voltam, megint megpróbált volna átúszni velem a folyón.

– Nem fogják feladni. Átkelnek a túlpartra, és tovább kutatnak majd.

– Lehet… – vonta meg a vállát Dominic. – De úgysem találnak semmit – villantak ki a pengeéles fogak egy ijesztő mosoly kíséretében.

– Miért nem? – a hangom elcsuklott.

– Mert nem mentünk át a másik oldalra. Azt fogják gondolni, hogy a múltkor történtek után, a lehető leghamarabb elviszlek olyan messze, amilyen messzire csak tudlak. Nem fognak a környéken keresni, és ez a szép benne… Itt vagyunk az orruk előtt – mutatott szét. – Alig negyed órányira vagyunk a barátaid házától – mesélte elégedett hangon, miközben újabb és újabb nevetés szakadt fel a torkából. – De eszükbe sem jut majd itt keresni.

– Valahogy ide hozott… Rájönnek. Megérzik a szagom – próbáltam kapaszkodni az utolsó szalmaszálba is. Mire észbe kaptam, már mellettem állt. Megragadta a karomat, és cseppet sem finomkodva felhúzott.

– Nézz csak oda! – rángatott arrébb pár méterrel. Rájöttem, hogy mi is az a fejfájdító zúgás, amit az ébredésem óta hallok, és úgy éreztem, mintha élve eltemettek volna. A vízesés összefüggő ajtóként zárta le a kijáratot. Hirtelen megértettem, miért nem találhatnak meg. A vízfalon úgysem jut át az illatom. – Érted már? – suttogta hátulról a fülembe Dominic – megint remegni kezdtem. – Egy tutajon jöttünk fel a folyón, így nincs semmi nyom utánunk. Sosem… találnak… meg! – Hirtelen mintha mellkason vágtak volna. Nem kaptam levegőt, és fura, kétségbeesett hang tört elő a torkomból – könnyek nélküli zokogás. Éreztem, ahogy az a szörnyeteg visszarángat a barlang belsejébe, de az agyam mintha leblokkolt volna. Nem akartam felfogni, hogy tényleg vége…

Csak akkor tértem magamhoz, mikor az egyik kezével megragadta az arcomat, és maga felé fordította a fejem. Biztos voltam benne, hogy az ujjai lenyomatot hagynak majd rajtam, bár ez most már mit sem számított…

– Most már az enyém vagy – nézett a szemembe. – Ha minden jól megy, örökre… – a szorítása enyhült kissé, majd legnagyobb meglepetésemre, elengedett. Átsétált a barlang másik felébe, aztán visszafordult felém. – Vetkőzz le! – Csak annyira futotta a lelki erőmből, hogy megrázzam a fejem. Ahelyett, hogy dühös lett volna, ahogy vártam, elmosolyodott. – Ne akard, hogy én csináljam!

– Inkább öljön meg most! – próbáltam határozottnak látszani. Nem akartam megadni neki azt az élvezetet, hogy lásson rettegni.

– Mi lenne abban a móka? – a nevetése hátborzongatóan kéjes volt. Fogalmam sincs, hogy bírtam talpon maradni. Úgy éreztem, bármelyik pillanatban elnyelhet a sötétség – talán, az jobb is lett volna. – Ha nem teszed, amit mondok, lassú és fájdalmas kínokban lesz részed. Nem akarlak bántani. – Az arca már-már gyengéddé vált, de a szemeiben lángoló vadság kétséget sem hagyott afelől, hogy hazudik. – De ha nem leszel jó kislány, kénytelen leszek megnevelni, ugye, megérted? Vetkőzz le!

– Kérem… – A hangom, mintha nem is az enyém lett volna. A kezeim ökölbe szorultak, és úgy remegtem, mintha szörnyen fáznék, pedig folyt rólam a veríték.

– Kezdem elveszíteni a türelmemet, Isabella! – hallottam meg Dominic hangját, miközben szédelegve próbáltam meg összerakosgatni az előttem széthullott világ darabjait. – Talán, ha elhoznám a testvéredet is, engedelmesebb lennél… – nézett rám elgondolkozva.

– Ne! – akartam felkiáltani a kétségbeeséstől, de csak egy halk suttogásra futotta.

– Tudod, mit kell tenned, ha az öcsédet biztonságban akarod tudni… – Az ujjaim automatikusan nyúltak a blúzom gombjai felé. Ahogy egyre több gomb szabadult ki a neki szánt lyukból, úgy nőtt a hányingerem.

– Ügyes kislány! A többit is! – hangzott el a parancs, mikor a felsőm a földre hullott. A nadrágomhoz nyúltam, de a kezem annyira remegett, hogy egyszerűen nem tudtam kicipzárazni. Felsikoltottam, mikor Dominic előttem termett. Félrelökte a kezem, és maga húzta le a cipzáramat.

– Én… Csinálom… – motyogtam teljesen összefüggéstelenül. Nem bírtam elviselni, hogy a közelemben van, és hozzám ér.

– Sajnálom, de túl lassú vagy… – ragadott meg a derekamnál fogva.

Egyik keze a fenekembe markolt, és magához húzott. Az öklömet a mellkasához szorítva próbáltam meg eltolni magamtól, persze, teljesen feleslegesen – csak elégedett nevetést kaptam válaszként. Szabad keze a hajamba markolt, én pedig sikoltozni kezdtem, mert úgy éreztem, tövestül szakadnak ki a tincseim. Éreztem, a durva ajkakat az enyémeken, és öklendezve kezdtem püfölni a kemény izmokat, mit sem törődve a kezembe nyilalló fájdalommal. Aztán hirtelen, mintha minden fájdalom megszűnt volna. Hát ilyen a halál? – futott végig az agyamon az utolsó gondolat, és megkönnyebbült sóhaj hagyta el a mellkasomat.

A fekete semmiben lebegtem, nem volt testem, nem éreztem semmit, csak tudtam, hogy vagyok. Talán, a lelkem elhagyta a test fájdalmait, megadva magát valami hívogatóbb világnak. Reméltem, hogy minden így is marad, mert a nyugalom, ami elöntött túl kellemes volt ahhoz, hogy elmúljon.

Fogalmam sem volt, mennyi ideje tart ez az állapot, csak élveztem. Az idő, mintha megszűnt volna. Talán, percek teltek el, talán órák vagy napok. Edwardék vajon már tudják, hogy eltűntem? – jutott hirtelen eszembe, és ez a gondolat, mintha valamiféle elektromos kisülésként keltett volna életre.

Levegő után hörögve pattantak fel a szemeim. A hirtelen sokkoló ébredéstől ülő helyzetbe lendültem, és automatikusan hátrafelé kezdtem kúszni, mintha menekülnék valami elől. A bőröm égni kezdett, ahogy a sziklák durván felhorzsolták. Csak mikor a hűvös sziklafalat éreztem a hátam mögött, akkor jöttem rá, hogy teljesen meztelen vagyok, és sikerült végignyúznom a combjaim hátsó részét és a fenekem. Felszisszentem, és az arcom megrándult a fájdalomtól.

Kellett pár másodperc ismét, mire az agyam teljesen kitisztult, de mikor ez megtörtént, színtiszta rémület lett úrrá rajtam. Fogalmam sem volt, hogy került le rólam az összes ruha, és mi történhetett, amíg nem voltam magamnál. Felhúztam a térdeimet, és átölelve őket sírtam. Jó pár percbe beletelt, mire rájöttem, hogy egyedül vagyok. Felpattantam a földről. Ha kell, inkább levetem magam, és meghalok, de nem maradok itt egy perccel sem tovább!

A bejárathoz akartam rohanni, de alig pár lépés után valami kirántotta a bokám, és hasra estem. A térdem hatalmasat koppant a kövön, és éles fájdalom hasított belé. Nyüszítve fordultam a hátamra, majd megpróbáltam felülni. A jobb bokámon egy vasbilincs volt, amit egy lánc rögzített a barlangfalba. Kétségbeesve néztem körül. A szemem megakadt egy tenyérnyi nagyságú kődarabon.

Ha valahogyan ki tudnám verni vele a láncot tartó szeget a falból, mielőtt Dominic visszajön… Potyogni kezdtek a könnyeim, miközben odamásztam a földön heverő kőért. Minden porcikám rettenetesen fájt, és mintha a csontjaimat tűz égette volna belülről. Ahogy megtöröltem a homlokomat, rájöttem, hogy valószínűleg lázam van.

Nagy nehezen visszaküzdöttem magam a falhoz, és összeszedve minden erőmet, ütni kezdtem a szegecset. A fogaim összeszorultak az erőfeszítéstől, de valami nem engedte, hogy feladjam. Rettegtem, hogy Dominic bármelyik pillanatban visszatérhet. Fogalmam sem volt, hová tűnhetett, talán, vadászni ment, vagy… Nem, arra nem is akartam gondolni, hogy az öcsémért.

Az ujjaim kisebesedtek, ahogy véletlenül nekiütődtek a falnak, de az a nyavalyás pöcök meg sem rezdült. Sírva hajítottam a követ a földre magam mellé. Az izzadtság és a könnyek csípni kezdték a szemem. Kellett néhány perc, amíg újra megnyugodtam. Vettem pár mély levegőt, és ismét dolgozni kezdtem. Majdnem felsikoltottam az örömtől, mikor jó negyed óra után alig láthatóan megmozdult a szög. Ismét ráütöttem, hogy lássam, nem csak a képzeletem csalt meg. Újult erővel kezdtem ütlegelni a fal és a fém találkozásának helyét.

Már úgy éreztem, kiszakad a karom a helyéből, mikor a szegecs kilazult annyira, hogy kézzel is megpróbálhattam kihúzni. Szörnyen melegem volt, és nehezen kaptam levegőt. A köhögés fájdalmasan húzta össze a tüdőmet. Ujjaim közé vettem a fémdarabot, és ide-oda mozgatva rángatni kezdtem. A körmeim véresek voltak, mert alig bírtam az ujjaim között tartani a szeget.

Mikor végre kiesett a falból, a halk koppanást halva olyan örömmámor fogott el, amilyet még sosem éreztem. Nevetve huppantam le a földre, hogy aztán a nevetésem eszelős zokogássá fajuljon. A könnyeimmel küszködve vergődtem talpra, és tántorogva indultam meg a kijárat felé. A magam után vonszolt fémlánc élesen csikorgott a sziklán, de nem volt elég erőm felemelni.

Mikor megláttam magam előtt a vízesést, megtorpantam. Amíg a lánc miatt nem tudtam megtenni, sokkal könnyebb volt arra gondolni, hogy öngyilkos leszek, de most, hogy itt álltam… Az életösztönt sokkal nehezebb volt legyőzni, mint gondoltam. Hirtelen, mintha mindent ezerszeresen éreztem volna – az ér lüktetését a fejemen, ami a migrénemet okozta, a szívem dobogását, a fájdalmat, az illatokat. Éreztem, hogy élek. És féltem a haláltól.

Fejemet a hideg kőfalhoz kellett nyomnom, mert úgy éreztem, szétrobban, de nem sokáig használt, mert az érdes felület hamar átvette a testhőmérsékletemet. Felnéztem újra a vízre, aztán sziszegve leguggoltam a láncért, és a kezembe vettem. Éreztem a súlyát, és tudtam, hogy ha a zuhanást túl is élem, a fém majd lehúz a mélybe, és nem tudok feljönni újra. Esélyem sincs a szökésre, csak ha elég bátor vagyok a halálhoz, ami valószínűleg így is, úgy is utol fog érni. Az egyetlen, amit tehetek, hogy magam választom meg a halálom módját, és hogy mennyit kell szenvednem előtte.

Lehunytam egy pillanatra a szememet, aztán mély levegőt véve nyitottam fel ismét. Csak futok egyet… Mint reggel… Semmi több.

A lábaim lassan indultak meg, aztán egyre gyorsabban rohantam a vízfüggöny felé. Olyan érzés volt, mintha nekirohantam volna egy ajtónak. Fel sem fogtam igazán , hogy mi történik velem. Mire észbe kaptam, már a víz alatt voltam. Hirtelen pánik öntött el. Kezeim automatikusan kapálózni kezdtek, hogy feljuthassak a felszínre, de a súly nem engedte, hogy megtöltsem a tüdőmet friss oxigénnel.

A víz savként marta végig a légcsövemet. Próbáltam lélegezni, de csak azt értem el vele, hogy még több zúdult le a számon és az orromon keresztül. Aztán hirtelen megint minden békés lett. A szemeimre, mintha ólomsúly nehezedett volna. Lehunytam őket, és Edwardra gondoltam. Láttam magam előtt a tökéletes arcot, és arra gondoltam, ha ilyenek az angyalok is, akkor végül is, nem lehet olyan rossz dolog a halál.

Aztán valami durván kiragadott a pihentető megváltásból. Újra égni kezdett a tüdőm, de már nem a víztől, hanem az oxigéntől. Kapálózva próbáltam leoldani a derekamról a karokat, amik satuként tartottak, és nem hagyták, hogy újra elnyeljen a mély, de túl erősek voltak. A testem köhögve próbálta meg levegőhöz juttatni a tüdőmet, miközben éreztem, hogy már teljesen kint vagyok a vízből, és a karok felemelnek a levegőbe.

Kiabálni akartam, hogy eresszen el, hagyjon meghalni, de a torkom fájt a lenyelt vízmennyiségtől, így csak nyüszítő hangra futotta. Aztán durván földet értem, odafent a börtönben, ahonnan alig pár percre, de visszanyertem a szabadságomat.

– Te idióta! – valaki megragadta a hajamat, és vonszolni kezdett. Belekapaszkodtam a kezébe, és próbáltam lábra állni. Olyan erővel csapódtam a sziklafalba, hogy a levegő hirtelen kiszorult a tüdőmből. – Mit akartál csinálni, ha? Mi lett volna, ha nem mentelek meg? Majdnem tönkre tettél mindent! – Bár hallottam magam mellett az ordibálást, a szavak csak nehezen álltak össze értelmes jelentéssé a fejemben. – Soha többé ne merészeld! – ragadta meg a torkomat Dominic a falhoz szegezve engem. Hörgő torokhangot hallattam, és bár tudtam, hogy hiábavaló, feszegetni kezdtem a kezét.

– Nem… fogom… – nyöszörögtem, mire a kéz elhúzódott, én pedig a földre rogytam.

– Nézd meg, teljesen összezúztad magad… – Dominic idegesen járkált fel-alá. – Szerencséd, hogy nem vérzel túlságosan és most ettem, mert őrjítő a véred illata – lélegzett mélyet, és vörös szemei sötétebbé váltak egy pillanatra. – Kell valami, ami eltereli a figyelmemet…

– Ne… – még kisebbre húztam össze magam a földön, miközben Dominic meglazította a nadrágján a bőrövet. El akartam tűnni. Imádkoztam, hogy isten sújtson le rám egy villámmal, és pusztítson el most azonnal, de nem jött az égből semmilyen segítség.

– Nyugalom… Élvezni fogod – suttogta szinte selymes hangon. A fogaim kocogni kezdtek, és egész testemben reszkettem. – Reggel is élvezted – nevetett fel. – Igaz, hogy nem teljesen voltál magadnál, de élvezted.

– Nem! Nem, nem, nem, nem! – a fülemre szorítottam a kezemet, mintha bármit is meg nem történtté tudnék tenni azzal, ha nem hallom. Nem tehette meg, ez nem történhetett meg velem! Hazudik, hazudik, hazudik!

– Sajnálom, hogy lemaradtál az első alkalomról, de talán, jobb is. Tudod, a második mindig még jobb – gombolta ki az ingét, majd ledobta a földre.

– Nem… – a könnyeim végigmosták a combjaimat, égő érzést hagyva maguk után a sebes részeken. Edwardra gondoltam, a csókjainkra, az érintéseire, a gyönyörre, amit adott nekem, és nem voltam hajlandó elfogadni, hogy más is érintett már. Hogy más vette el azt, amit én Edwardnak szántam. Hogy erőszakkal rabolta el tőlem valaki, miközben én szerelemmel akartam adni. Ez egyszerűen nem történhetett meg!

Összerezzentem, mikor megéreztem a hideg érintést a vállamon. Fejemet belefúrtam a térdembe – nem tudtam felnézni. Az ujjak végigkúsztak az oldalamon, hogy aztán végül a combom külső felén kössenek ki. Nem bírtam tovább. A sokktól sikoltozva próbáltam meg négykézláb kimászni a fal és a szörnyeteg közül, de a hely túl kicsi volt ahhoz, hogy sikerrel járhassak.

Mire észbe kaptam már alatta feküdtem, és tudtam nincs menekvés. Újabb ájulásért esedeztem, de nem jött. Oldalra fordítottam a fejem, hogy ne lássam a kéjt az arcán, miközben szemeimmel egy pontot kutattam, amit bámulva kiutat találhat az elmém ebből a borzalomból. Le akartam kapcsolni az agyamat, mint egy lámpát, hogy fel se fogjam, mi történik. Aztán hirtelen a szemeim a kődarabra tévedtek, ami egyszer már lehetőséget adott nekem, hogy megváltsam magam ebből a pokolból. Talán, újra megtehetné… Ezúttal végleg.

Csak alig pár centivel kellett volna arrébb mozdulnom, hogy elérjem, de féltem, ha megteszem, Dominic rájön, mire készülök, és megállít.

Ahogy megérintette a mellemet, felnyögtem. Olyan kéjesen, ahogyan csak képes voltam megjátszani, remélve, hogy ez elég lesz ahhoz, hogy higgyen nekem. Próbáltam leküzdeni a hányingert, és csak azzal foglalkoztam, hogy a tervemet megvalósítsam. Mint egy játék… Mint a malomjáték… Csak át kell vernem, hogy győzzek végül. Az ilyen játékokban mindig jó voltam.

Dominic meglepetten nézett az arcomba, aztán újra megmarkolta a mellemet. Lehunytam a szemeimet, és sóhajtottam.

– Tudtam, hogy végül tetszeni fog… – hallottam a torokhangú nevetést. A szemébe akartam köpni, miközben a képébe ordítom, hogy legszívesebben lenyúznám a saját bőrömet, hogy megszabaduljak az érintése nyomától is, de nem tettem. Összeszorított fogakkal tűrtem, hogy a szája a kulcscsontomon járjon, miközben minden idegszálammal arra koncentráltam, hogy fel bírjam emelni a bal kezemet, és a nyakába tudjam fűzni azt. – Jó kislány… Meglátod, így sokkal jobb lesz – motyogta a melleim közé.

Felnyögtem, és megemelve egy kicsit a testem, pár centivel arrébb kúsztam észrevétlenül, mintha csak a kéjtől vonaglanék. Vissza kellett nyelnem a számba toluló keserű ízt, miközben az agyam felmérte a távolságot. El fogom érni…

Lehet, hogy a feldörzsölt sebek nem voltak akkora hatással Dominicra, hogy rám támadjon miattuk és megöljön, de reméltem, hogy a rengeteg vérnek, akármikor is evett, és akármekkora is az önuralma, nem fog tudni ellenállni. Az elszántság olyan erővel robogott végig a testemen, hogy biztos voltam benne, sikerülni fog a tervem.

A hideg kezek széthúzták a combjaimat, és megpróbáltak közéjük férkőzni. Az egész egy másodperc töredékrésze alatt történt – a kezem megragadta az éles kődarabot, és egyetlen mozdulattal felhasította a nyaki ütőeremet. Hörgő hang hagyta el a számat, és szédülni kezdtem. A vér szökőkútként spriccelve tört elő. Hallottam a mély, állatias morgást, aztán egy pillanattal később megéreztem a harapást és az erőteljes szívást.

Hát sikerült – jött az utolsó gondolat, mielőtt az iszonyatos fájdalom halálsikolya bugyborékolva előtört belőlem. A csontjaim felforrósodtak, és az ereimet valamiféle sav marta végig. A fájdalom miatt észre sem vettem, hogy Dominic mikor hagyta abba a vérem ivását, csak arra eszméltem, hogy már nem érzem a nyakamon a száját. Oldalra fordulva láttam, hogy a fal mellett ül lihegve, és szomjazó, dühös tekintettel bámul engem.

Hirtelen rájöttem, hogy ez mit jelent. Megharapott egy vámpír, de életben hagyott. Fogalmam sincs, miért nem szívta ki az utolsó csepp véremet is, de félbehagyta a dolgot. Az iszonyatos fájdalom pedig, amit érzek, a méreg. Át fogok változni! – közölte egy hang a fejemben, de nem tudtam tovább koncentrálni rá.

A testem rázkódni kezdett, mintha minden egyes molekulám ki akarna szakadni a helyéből, hogy önálló életet kezdhessen, a forró láva pedig, ami egyre jobban szétterjedt bennem, küzdött velük, hogy újra összeolvassza őket. Ki akartam nyitni a számat, hogy könyörögjek Dominicnak, öljön meg, mert ez a fájdalom elviselhetetlen. Hihetetlen volt, hogy az elmém kibír ekkora kínokat anélkül, hogy elveszíteném az eszméletemet, vagy bele ne őrülnék, de végig a tudatomnál voltam.

A látásom homályossá vált – a világ is kezdett ugyanúgy szétesni, mint én. Csak éles fénylő foltokat láttam, mintha fáklyák lángjai lidércként ijesztgetnének a sötétben. Éreztem, ahogy a tűz erősebb lángra kap, égeti a húsom, marja a csontjaim, egyre többet és többet esz meg belőlem.

A rémület, hogy élve égek el, újabb sikolyokra késztetett. Oltsatok el! Megégek! Oltsatok el, könyörgöm! – akartam kiáltani, de a szám nem volt hajlandó engedelmeskedni. Éreztem a vér ízét, ami elöntötte a torkomat, megakadályozva, hogy beszélni és lélegezni tudjak.

Küszködve próbáltam oxigénhez jutni, de a saját véremtől fuldokoltam. Ujjaim az alattam lévő sziklatalajban próbáltak valami kapaszkodót keresni, és mikor nem találtak, kaparni kezdtem a földet kínomban, mint egy veszett kutya. Újabb reszketés és lávafolyam jött. Sokkal erősebb, mint az előző. Azt hittem, ez lesz az utolsó, mert ezt a kínt lehetetlenség már túlélni. Tévedtem.

Újabb és újabb jött. Mintha a testem háborút vívott volna saját magát pusztítva. Nem akartam mást, csak, hogy vége legyen. Hogy elmúljon a fájdalom. Szinte bármit megtettem volna azért, hogy meghalhassak. Hallottam magam mellől Dominic folyamatos káromkodását, és újra megpróbálkoztam a könyörgéssel, de nem voltam biztos benne, hogy sikerült-e bármilyen értelmes szót is kinyögnöm.

Éreztem, ahogy a tűz végigkúszik a nyakamon át elérve a karjaimat, majd a mellkasom felé veszi az útját. Halványan még rémlett a naplóból, hogy mit jelent az, ha eléri a szívemet, de már nem számított. Úgysem tehettem ellene semmit…

29. fejezet

Átváltozás

Vágytam a halált, pedig korábban rettegtem tőle. De most, úgy hittem, az egyetlen dolog, ami elmulaszthatja ezt a kibírhatatlan fájdalmat, az, ha megszűnök létezni. Olyan volt, mintha már egy örökkévalóság óta égnék a pokol legmélyebb bugyrában, és rettegéssel töltött el a gondolat, hogy soha nem lesz vége. Hallottam a saját gurgulázó sikoltozásomat, ami irányíthatatlanul és akaratlanul tört elő az ajkaim közül. Öklendezve próbáltam megszabadulni a torkomba folyó vértől, de csak visszanyelni sikerült.

Aztán a fájdalom lángjai közepette hallottam egy ismerős hangot. Fájdalmasan és dühösen üvöltött, mintha a lelkét szaggatta volna valaki épp darabokra. Morgást hallottam és több csattanást, olyan volt, mint valami kutyaviadal. Mikor kinyitottam a szemem, újabb remegő roham tört rám, és a láva forrósága egyre közelebb kúszott a szívemhez, ami most már olyan gyorsan vert, mint egy tam-tam dob egy extázissal fűtött szertartáson. Tudtam, hogy amint eléri a méreg, örökre megáll. Aztán egy újabb csattanás után meghalhattam, mert egy angyal szállt le mellém. Szemeim ráfókuszáltak a gyönyörű arcra, és bumm…

A szívem olyan erővel ütött egyet, hogy egy pillanatra elfelejtettem az őrjítő fájdalmat. Újfajta lángok kerítették hatalmába a testemet, már nem fájdalmasak, inkább izzóak. Minden, ami eddig történt velem, nem számított. Mintha az eddigi kötelékek, amik a világhoz kötöttek, megszűntek volna létezni. A múltam csak egy átutazás volt, semmi több, azért, hogy elérkezzek ehhez a pillanathoz. Hogy egy új és minden eddiginél erősebb lánc kössön hozzá. Ahhoz a valakihez, aki a világom közepét alkotja. Edward…

Aztán az angyalomat valami elragadta tőlem hirtelen. Kiabálni akartam, hogy ne menjen el, ne hagyjon magamra. Minden erőmet összeszedtem, hogy elfordítsam a fejemet, és lássam, hová tűnt, megtudjam, miért hagyott magamra. A düh lángolva terjedt szét a sejtjeimben, mikor megláttam, mi történt. Az angyal egy démonnal küzdött.

Morgás tört elő a torkomból. A vér ízét még mindig éreztem, de már kaptam levegőt. Minden porcikám vibrálni kezdett, miközben minden egyes idegszálam darabokra akarta cincálni a démont. Az angyal lábai a magasba emelkedtek, ahogy a démon a torkánál fogva a falhoz nyomta. Nem hagyhatom, hogy bántsa, nem hagyhatom, hogy baja essen! – lüktetett az egyetlen gondolat a fejemben.

A düh és kétségbeesés, bombaként robbantotta fel a testemet, és a detonáció eloltotta az összes lángot, ami eddig kínzott. A másodperc egyetlen töredéke alatt ugrottam talpra, fel sem fogva, hogy mi történik velem. Lábamról csörögve esett le a lánc, mintha kitágult volna. Egyetlen cél vezetett: megölni a démont, aki bántja Edwardot.

Az egész alig pár pillanat alatt játszódhatott le. Olyan egyszerű volt… Sokkal egyszerűbb, mint gondoltam volna. A démon csak az utolsó pillanatban fordult felém, a szemei tágra nyíltak a döbbenettől. Elengedte Edwardot, és maga elé tartotta a karjait, de ez nem állíthatott meg. Felugrottam, fogaim belemartak a márványkemény húsba, és úgy vitték át, mint kés az olvadt vajat. Hallottam az ordítást, és a lábaim a levegőbe emelkedtek, ahogy Dominic megpróbált lerázni magáról. Ki akartam nyújtani a kezeimet, hogy megkapaszkodjam benne, de az ujjaim valamiért nem akartak görbülni, csak végigszánkáztak a sima mellkason.

Nem gondolkoztam ezen. Nem számított volna az sem, ha lebénulok, és sosem tudom többé használni a kezeimet. Csak egyvalami hajtott, széttépni, darabokra szaggatni, hogy Edwardnak ne eshessen baja. Hirtelen a földre zuhantam, és mikor rájöttem, hogy Dominic karja még mindig a számban van, morogva dobtam le a földre.

Dominic rémülten hátrált, mikor vicsorogva újra közeledni kezdtem felé.

– Nyugalom, Isabella… – suttogta azon a halk, hátborzongató hangon, amitől egyszerűen rosszul voltam. Megfeszültem, és a hidegtől, ami végigfutott a hátamon megborzongtam. – Tudom, hogy nem akarsz bántani – mondta, én pedig a szemébe akartam köpni, hogy életem leghőbb vágya a halála, de szavak helyett hangos vonyítás hagyta el a számat. A döbbenet ostorként csapott végig rajtam. Mi történt velem? Rémülten pillantottam a fal mellett álló Edwardra, aki elkerekedett szemekkel bámult vissza rám, mintha szellemmé váltam volna.

A következő pillanatban olyan sok dolog történt, hogy nem volt időm végiggondolni semmit. Edward a nevemet kiáltotta, láttam, ahogy Dominic felém veti magát vicsorogva, és hallottam végül az őt eltérítő csattanást, amit Edward nekiütődő teste okozott.

A barlang megremegett. A két verekedő felé fordultam, miközben az ínyem visszahúzódott a fogaimról. Edward megragadta Dominic karját, és a háta mögé csavarta. Hallottam a csontok és inak ropogását, és nem tétováztam. Valamiféle ösztön tudta, hogy mit kell tennem – a nyakra mentem, ami védtelenül és szabadon maradt.

Hallottam a hörgést, ami Dominic torkából tört elő, de nem érdekelt. Csak az volt a fontos, hogy soha többé egy ujjal se érhessen Edwardhoz. A lábak összecsuklottak, de a fogaim még mindig nem eresztették a zsákmányt. Aztán hirtelen felkaptam a fejemet. Újabb démon – kapcsolódott be valamiféle vészjelzés a tudatomban. Eleresztettem a még mindig meg-megvonagló testet, és figyelmeztetően morogva fordultam a barlang bejárata felé.

Az alak körvonalai ismerősnek tűntek, de az illata… Bűzlött. És valami azt súgta, hogy ellenség. Az egész testem megfeszült, hogy felkészüljek az ugrásra és átharapjam a torkát, de amint beljebb jött, és megláttam, összezavarodtam. A tudatom egy része barátként ismerte fel az újonnan érkezettet, míg a másik követelte, hogy tépjem szét. Szűkölve ráztam meg a fejemet. Nem értettem az egészet.

– Mi a…? – Jasper arcán kivehető volt a színtiszta döbbenet. – Ő… Isabella? – pillantott rám majd Edwardra. Még mindig nem értettem a dolgot. Mi a bajuk? Miért néz rám mindenki ilyen furcsán, és mik ezek az érzések bennem? Bármennyire is próbáltam, nem tudtam figyelmen kívül hagyni a gondolatot, hogy a veszély még mindig fennáll. Hiába tudtam, hogy Jasper áll előttem, a testem úgy reagált rá, mintha védenem kéne magam.

– Isabella… – az imádott hang felé fordítottam a fejemet. Edward felemelt kezekkel közeledett felém, és egyenesen a szemeimbe nézett. Oda akartam menni hozzá, hogy a nyakába vessem magam, érezzem az ölelését, a bőre megnyugtató hidegét, ehelyett morgás hagyta el a számat. Összezavarodott tekintettel néztem vissza rá. Nem értettem, miért morgok és miért ugrásra készek az izmaim még mindig. – Isabella… Én vagyok az, Edward.

Igen, tudom, ki vagy. Hogy ne tudnám? – akartam felelni, de valamiért nem voltam képes megformálni a megfelelő szavakat. Kétségbeestem, és ezt vinnyogó hanggal sikerült csak Edward tudtára hoznom.

– Semmi baj, Isabella. Minden rendben – Edward hangja lágy, nyugtató és dallamos volt, mégsem múlt az izgalom, ami átjárta az egész testemet. Aztán újabb lépések zaját hallottam, de ezúttal az érkezők illata kellemes volt. Két magas és izmos alak jelent meg Jasper mellett. Mikor felismertem őket megkönnyebbült vakkantás hagyta el a számat.

Jonathan közelebb jött hozzám, Daniel pedig intett Jaspernek és Edwardnak, valószínűleg azért, hogy hátráljanak el tőlem. Nem értettem, mi ez az egész… Jonathan teste rázkódni kezdett, és a következő pillanatban ott állt előttem a már jól ismert barna színű farkas.

Aztán olyasmi történt, ami sokkolt engem. Egy képet láttam magam előtt. Egy hófehér, dús bundájú, hatalmas farkas képét. Igaz, hogy a nyakán volt egy elég mély seb, és a lábán is véres volt egy kissé a szőr, de gyönyörű volt. Fogalmam sem volt, honnan jött ez a látomás hirtelen, és csak még jobban összezavarodtam.

Ez te vagy, Isabella! – hallottam meg a hangot a fejemben. Elkerekedett szemekkel pillantottam az előttem álló farkas szemébe, és tudtam, hogy igazat mond. Félrehajtott fejjel nézett rám egy ideig, mintha ő is valamin meglepődött volna, aztán közelebb jött hozzám. Nem hallom a gondolataidat, te hallod az enyémeket?

Bólintottam a fejemmel.

Rendben, ezzel ráérünk később is foglalkozni. Most vissza kell változnod. Tanácstalanul nyüszítettem fel. Azt sem értettem, hogy lett ez belőlem, hogyan tudnám visszacsinálni az egészet? Csak koncentrálj! Gyerünk, menni fog!

Behunytam a szemeimet, és próbáltam elképzelni magam előtt az emberi testemet. Aztán ismét felnéztem, de Jonathan pillantásából tudtam, hogy nem sikerült. Újra! – utasított, én pedig valami miatt nem tudtam ellenkezni vele. Mintha a szava parancs lett volna a számomra, amit lehetetlenség nem teljesítenem.

Kétségbeesve pislantottam Edward felé, aki engem figyelt. Meg akartam ölelni őt. Annyira akartam. Elképzeltem, ahogy a karjaimat a nyaka köré fonom, és belefúrom az arcomat a nyakába. A testemet apró remegés rázta meg. Edwardot akarom, Edwardot akarom – ismételgettem magamban mantraként, egyre több és erősebb remegést kiváltva magamból. Aztán jött az újabb robbanás, nem olyan erős, mint az előző, de furcsa érzés volt.

Éreztem, ahogy a lábaim megindulnak Edward felé, először csak lassan, aztán pedig, egyre gyorsabban. A szívem a torkomban dobogott – furcsa érzés volt, mivel már fel voltam készülve rá, hogy soha többé nem érzem az ütemét. Aztán a karjaim kinyúltak, és Edward ott volt közöttük.

Hallottam, ahogy Jasper és a farkasok kivonszolják a barlangból Dominic testrészeit, de nem akartam felnézni. Elégetik és vége. Örökre. Csak érezni akartam Edward illatát, ami még mindig ugyanolyan édes és megnyugtató volt.

– Ne… – nyöszörögtem, mikor Edward óvatosan eltolt magától. Ujjaim olyan erővel szorították az ingét, hogy beletelt pár másodpercbe, mire finoman lefeszegette őket.

– Csak egy pillanat – suttogta, aztán gyorsan kigombolta és levette az ingét, majd a vállaimra terítette. Rádöbbentem, hogy eddig meztelen voltam, és végigsöpört rajtam az a gondolat is, hogy miért. Reszketve kezdtem sírni. Azt hittem, hogy nem élem túl ezt az egészet, és a rettegés is elterelte a figyelmemet eddig, de most, hogy újra biztonságban voltam, tudatosultak bennem a történtek. – Semmi baj… – Edward halkan susogott, miközben kezei az inget gombolgatták rajtam. – Hazamegyünk, rendben? – mikor bólintottam, a karjaiba vett. A barlang kijáratánál becsuktam a szememet, és csak hagytam, hogy Edward lemásszon velem a sziklafalon. Éreztem az apró vízcseppeket, amik a vízesésből fröccsentek ránk, és hallottam a robajlást.

Miután szilárd talajra értünk, megéreztem a füst bűzös szagát is. Belefúrtam a fejem Edward vállába, mert hányingerem lett a gondolattól, hogy belőle lélegzek be valamit.

– Hazaviszem, te szólj a többieknek, hogy megvan – hallottam meg Edward hangját. Sejtettem, hogy Jasperhez beszél, de nem volt erőm felnézni. Alig két percbe telt, mire megérkeztünk a házhoz. A többiek addigra már ott toporogtak a verandán – Carlisle és Alice elénk lépett, mikor Edward megállt a lépcső aljában.

– Isabella… – Alice hangja ijedt volt. Meg akartam nyugtatni, de úgy éreztem, ha felpillantok rá, és a szemeimbe néz, az nem segít túl sokat ebben. Fáradtnak és üresnek éreztem magam. Mintha minden gondolatot és érzést kiszippantottak volna belőlem. Az egyetlen, ami még most is megmaradt, az igényem Edward közelségére.

– Carlisle, meg kéne vizsgálnod – éreztem, hogy elindultunk fel a lépcsőkön. Edward a szobámba vitt, és lefektetett az ágyamra.

– Mi történt? – kérdezte Carlisle, ahogy leült mellém az ágy szélére. – Ez… Ez az, aminek látom? – Óvatosan félredöntötte a fejemet, és közelebb hajolt a nyakamhoz. Próbáltam nyugodt maradni, de ez a fajta közelség zavart, és Carlisle-nak is olyan furcsa és zavaró illata volt – facsarta az orromat.

– Megharapta – felelte Edward fojtott hangon.

– Kiszívtad a mérget? – pillantott fel a fiára Carlisle.

– Nem.

– Akkor hogy…? – Carlisle értetlenül meredt újra a sebemre. – Az lehetetlen, hogy nem hatott rá! – hirtelen, mintha a hangja izgatottabb lett volna.

– Ő, átváltozott, csak… – Carlisle mély levegőt véve szimatolt felém.

– Ez… Ez nem lehet… – a döbbenet tisztán kivehető volt az arcán, én pedig kezdtem egyre feszültebb lenni. Egy csomó kérdés cikázott át az agyamon, amik mind akörül forogtak, hogy mi lesz most, hogy az vagyok, ami. Az egész életem, mintha egy csapásra száznyolcvan fokos fordulatot tett volna, és én ott ültem a sötétben teljesen összezavarodva. Át akartam ölelni a térdeimet, és olyan kicsire összehúzni magam, amekkorára csak sikerül, de a testem mozdulatlan fásultságban vegetált. Mintha belül megdermedtem volna, mint egy kocsonya.

Kopogtattak az ajtón, én pedig rémülten ugrottam meg. Edward megérintette egy pillanatra a vállamat. Alice dugta be a fejét a kis résen, az arca még mindig feszült volt – nyomát sem láttam annak a mindig vidám mosolynak, ami szinte a névjegye volt.

– Itt a táskád – nyújtotta át Carlisle-nak az orvosi kellékeket. – És hoztam egy kis vizet is, Isabellának.

– Köszönöm, Alice – vette át Carlisle mindkettőt, majd visszaült az ágyra. Alice is közelebb jött, és ahogy felpillantottam rá, láttam az ő arcán is a meglepettséget. Az orra aprókat rándult, miközben hitetlenkedve szimatolt a levegőbe, aztán Edwardra nézett megerősítésként. Halkan felnyögött a felismeréstől, aztán kisietett a szobából.

Automatikusan ittam pár kortyot a vízből, amit Carlisle a számhoz emelt, aztán a poharat átadta Edwardnak, hogy megvizsgálhasson. Nem akartam gondolkozni, sem a történteken, sem azon, hogy mi vár most rám. Behunytam a szemem, és próbáltam kiüríteni a fejemet. Éreztem Carlisle kezét – ami most még hidegebbnek tűnt, mint eddig –, ahogy a sebeimet lekezelte, és próbáltam mélyeket lélegezve legyőzni az érintése okozta apró, önkéntelen remegéseket.

– Rendben – szólalt meg végül. – A kisebb sebek estére be is gyógyulnak teljesen, a nyakadnak kicsit több idő kell, azt hiszem, elég mély volt a vágás, de azzal sem lesz gond – magyarázta. Kellett egy kis idő, amíg megemésztettem, hogy milyen gyorsan gyógyulok. Talán… Talán, ezért is nem volt nyoma annak, amit Dominic tett velem. Talán, már akkor is hamarabb gyógyultam. Bele kellett harapnom az alsó ajkamba, hogy ne zokogjak fel újra. – Akkor… pihenj egy kicsit – állt fel Carlisle, de a kezem önkéntelenül nyúlt ki, hogy megragadja a csuklóját. Tudnom kellett az igazat…

– Meg kéne vizsgálnod… máshol is… – sütöttem le a szemeimet. Ujjaim elengedték Carlisle-t, és a takarót kezdték szorítani. A torkom összeszorult a visszanyelt könnyektől.

– Máshol is megsérültél? – tette vissza az ágyra a táskáját.

– Nem tudom… – a hangom halk volt. – Elájultam egy időre, mikor… és… azt mondta, hogy… – A testem erőteljes remegésbe kezdett, miközben próbáltam megmagyarázni, mi is történt.

Nem… Meg kell nyugodjak… Nyugalom… – motyogtam magamban. Vettem pár mély lélegzetet, hogy elmúljon a remegés, és próbáltam úgy gondolni az utóbbi napra, mint egy meg nem történt rémálomra. Az senkinek sem használ, ha kiborulok. Főleg most…

Hálás voltam Carlisle-nak, amiért hagyott nekem pár pillanatot, hogy összeszedjem magam.

– Lehet, hogy megerőszakolt – mondtam ki, miközben az ujjaim elfehéredtek a takaró körül. Edward kezében az üvegpohár reccsenve tört darabokra, hogy aztán a darabok tompán hulljanak a szőnyegre. Nem mertem felnézni rá, ahogyan Carlisle-ra sem. Tudtam, hogy nem az én hibám az sem, ha Dominic igazat mondott, mégis szégyelltem magam a történtek miatt.

– Edward, kimennél, kérlek! – szólalt meg Carlisle. Edward egy pillanatig tétovázott, aztán elindult az ajtó felé. Egy részem megrémült attól, hogy elmegy. Egy láthatatlan kötelék vissza akarta húzni őt hozzám attól rettegve, hogy ha túl messzire megy, az elszakíthatatlan lánc szorítása fájdalmat okoz majd nekem. Egy másik részem viszont megkönnyebbült, hogy ezt nem fogja végignézni. Mikor meghallottam, hogy becsukódik mögötte az ajtó, felpillantottam. – Hátradőlnél, kérlek… – ahogy fekvő helyzetbe kerültem, Edward inge feljebb csúszott.

Az arcom égni kezdett, de szó nélkül hagytam, hogy Carlisle felhúzza a lábaimat szülőpózba. A gumikesztyű csattanó hangja úgy visszhangzott a fülemben, mintha közvetlenül mellette csapódott volna Carlisle csuklójának. Összeszorítottam a fogaimat, hogy rákényszerítsem magam, ne húzódjak el a keze elől. Az ablak felé fordítottam a fejemet, és próbáltam kizárni a tudatomból azt, ami velem történik. Figyeltem, ahogy néhány madár átszeli az eget – meglepődtem, mikor a csivitelésüket is tisztán hallani kezdtem. Csak most figyeltem fel rá, hogy a világ sokkal élesebb és hangosabb lett. Alice hangja felhallatszott a földszintről, holott a falak vastagsága miatt, nem hallhattam volna őt, és Edward lélegzését is hallottam. Gyorsabb volt, mint általában. Az ajtó előtt toporgott, cipője halkan kopogott, ahogy fel-le járkált. Szinte láttam magam előtt az arcát, a vonásai valószínűleg bűntudatosak és aggódóak lehettek.

Halkan felszisszentem, mikor valami kellemetlen nyomást éreztem a lábaim között.

– Bocsánat – motyogta Carlisle. Pár pillanat múlva összecsukta a lábaimat, és rám hajtotta a takarót.

Rettegve fordítottam vissza az ablak felől a tekintetemet, és néztem Carlisle-ra, aztán visszafojtott lélegzettel vártam, hogy levegye a kesztyűket, és elmondja nekem az igazat.

– Nem történt semmi – nézett rám.

– Biztos? – fürkészve figyeltem az arcát, és könnycseppek indultak el a szemeimből, mikor észrevettem a megkönnyebbülést a vonásain. – Köszönöm – suttogtam, aztán az oldalamra fordultam, és belefúrtam a fejemet a párnába.

Nem kellett felnéznem ahhoz, hogy tudjam, mi történik. Hallottam, ahogy Carlisle felemeli a táskáját – a bőr és az ágynemű találkozása halk, súrlódó hangot adott, aztán az ajtó kinyílt, Carlisle kilépett a folyosóra, Edward pedig visszatért a szobába.

Muszáj volt ránéznem. Nem csak azért, mert látni akartam az arcán, hogy mit érezhet és gondolhat, hanem egy belső késztetés miatt is, amely nem tudta elviselni, ha pár percnél tovább nem részesülhet Edward látványában, és a tudatban, hogy ott van mellettem. Belefúrtam a pillantásomat a mézszínű szemekbe, és igyekeztem biztonságérzetet meríteni belőlük.

Nem akartam elaludni, de végül úgy csukódtak le a szemhéjaim, hogy észre sem vettem. Annyira kimerült lehettem szerencsére, hogy az álmok messzire elkerültek. Mikor legközelebb felébredtem már sötét volt. Azonnal felültem az ágyban, és pillantásom Edwardot kereste. Az ablak mellett állt, de ahelyett, hogy kifelé nézett volna, engem figyelt elgondolkozva. A sötétben is tisztán láttam az arcvonásait.

– Edward… – szólaltam meg. Odasétált az ágyhoz, és megállt mellette. Megragadtam a kezét, és lehúztam magam mellé. Szükségem volt a közelségére. Kinyújtotta a kezét, és simogatni kezdte az arcomat. Hálásan bújtam bele az érintésébe.

– Itt járt a rendőrség – szólalt meg pár pillanat múlva. Elakadt a lélegzetem. Annyira zavart voltam az elmúlt pár órában, hogy a rendőrök ki is mentek a fejemből. Mintha egy másik életben üldöztek volna…

– Josh – hirtelen összerándult a gyomrom. – Mi van Joshuával? – a fejem kezdett kitisztulni, és hirtelen előtérbe kerültek azok a dolgok, amikkel a halál küszöbén és sokkos állapotban nem voltam képes foglalkozni.

– Jól van. Beszedett egy golyót a vállába, és Carlisle-nak elég szép summát kellett letennie óvadékként érte, de már otthon van – felelte Edward. Megpróbáltam feljegyezni gondolatban, hogy ezért hálát kell mondanom Carlisle-nak. Már, ha lesz még rá lehetőségem…

– Le fognak tartóztatni? – éreztem, ahogy a szorongás elönti a bensőmet. Igazából, nem az zavart, hogy bezárnak egy szűk cellába. Azt még kibírtam volna, ha muszáj. De ha elszakítanak Edwardtól… Abba bele fogok halni. Lehetetlenségnek tűnt, hogy kibírjam messze tőle.

– Nem – mosolygott rám halványan Edward. – Tudják, hogy nem te voltál.

– Honnan? – izgatottnak kellett volna lennem, de csak tompán éreztem valami reményfélét.

– Jasper átkutatta a barlangot, miután elhoztalak. Carlisle és én utána néztünk pár hasonló ügynek, és az ilyen pszichopaták általában gyűjtők is egyben. Eltesznek ezt-azt emlékbe az áldozataiktól, hogy… – magyarázta, de megállítottam. Tudtam nagyjából, hogy mire gondol – épp elég thrillert és krimit néztem már életem során hozzá –, és nem akartam hallani.

– Mit talált Jasper? – kérdeztem inkább. Edward szavaiból úgy vettem ki, hogy ő volt az, aki valószínűleg rálelt valami bizonyítékra Dominic ellen.

– Annak a… szörnyetegnek… – torzult el Edward szép arca a dühtől. – …volt egy ereklyés doboza. Az egyik kő alá rejtette. Voltak benne fényképek, levelek, különböző tárgyak és még egy-két dolog, ami bizonyítja, hogy több gyilkosságot is elkövetett, és hogy a szüleidet is ő… – hallgatott el Edward, hogy ne okozzon fájdalmat. – Ezen kívül az erdőben, a halott rendőrök holtteste mellett találtak tőle sáros lábnyomokat, amik egyeztek a barlangban lévőkkel. Ki akarnak majd kérdezni, de szabad vagy. Semmivel sem gyanúsítanak már.

– Az jó – bólintottam. Edward az arcomat fürkészve fogta meg a kezemet.

– Nem is örülsz neki? – kérdezte végül.

– De, de igen – sóhajtottam. – Csak… Még nem fogtam fel teljesen. Kell egy kis idő, amíg… – A szemeim megteltek könnyekkel. Összeszorítottam a szemhéjamat, de nem tudtam megakadályozni, hogy kicsorduljanak. Edward a mellkasához húzott, és simogatta a hajamat, amíg meg nem nyugodtam egy kicsit. A bőre hidege még az ingén keresztül is szinte perzselte az arcomat.

– Meg kéne beszélnünk azt is, hogy mi lesz most… – szólalt meg egy kis idő múlva.

– Hogy érted ezt? – emeltem fel a fejem, és az arcomat törölgetve felnéztem rá.

– Jonathan azt mondta, hogy beköltözhetnél a régi Black házba, ha akarsz… – kezdte Edward bizonytalanul. Az ujjaim ökölbe szorultak hirtelen.

– Azt akarod, hogy elmenjek? – valami forrón marni kezdte a gyomromat, és elindult a torkom felé.

– Nem, én csak… Lehet, hogy szeretnél a saját… fajtáddal lenni most, hogy… – Edward az ágyra szegezte a tekintetét. Eddig eszembe sem jutott, hogy el kell hagynom ezt a házat, hogy el kell hagynom Edwardot… Remegni kezdtem, és rémülten kapkodtam a levegőt. Mi lesz velem, ha nem akarnak velem lenni, mert farkassá váltam, ha nem mehetek Cullenék és Edward közelébe? A gondolattól átjárt a pánik.

– Nem, nem, nem – ráztam a fejem, miközben ujjaim belemartak Edward karjába. Úgy kapaszkodtam belé, mintha bármelyik pillanatban kitéphetnék a kezeim közül, és elvihetnék tőlem.

– Tudom, hogy most még zavart vagy, de nyugodtan át kéne gondolnunk mindent… Nem akarom, hogy miattam bármit megbánj később, és… – folytatta a monológját Edward. – Nem lenne olyan nehéz, mint itt… Tudom, hogy milyen ösztönök vannak benned irántunk, és bármennyire is szeretlek, nem várhatom el, hogy… szenvedj a közelünkben. A farkasok pedig… – A fejemben összemosódtak a szavak. Csak annyit értettem meg, hogy el kell mennem. Hogy elküldenek. El Edward közeléből. Nem láthatom őt. A rémült gondolatok visszhangoztak a fejemben, miközben éreztem, hogy a szívem veszett gyorsasággal kezdi püfölni a mellkasomat. – Isabella? Isabella, nyugodj meg! – hallottam a kérlelő hangot, de már nem tudtam engedelmeskedni neki. Egy dolgot akartam, megértetni Edwarddal, hogy maradni akarok, hogy nem tudok élni nélküle!

A remegés olyan erővel hullámzott végig a testemen, hogy időm sem volt felfogni és megállítani. Éreztem, ahogy a sejtjeim darabokra robbannak, és az érzés sötét ketrecbe zárta az emberi énemet, kieresztve a farkast. Elrugaszkodva ugrottam a hideg mellkasnak – valami reccsenés félét hallottam, de nem foglalkoztam vele –, és vicsorogva meredtem a sötétarany szemekbe.

30. fejezet

Új élet

Hirtelen tértem magamhoz, mintha valami visszarántotta volna a tudatomat a testembe. Mikor rádöbbentem, hogy alig pár milliméternyire vicsorgok Edward arcától, megrettentem. Nem volt elég időm átgondolni, mi is történt, mert hirtelen kicsapódott az ajtó, én pedig csak annyit éreztem, hogy megragadnak, és nekirepülök a falnak. Nyüszkölő hang hagyta el a számat, ahogy az egyik bordám alig hallhatóan megreccsent. A fájdalom ellenére azonnal talpra pattantam, és a támadóm felé fordultam védekező állásban.

Cullenék kettős érzelmekkel az arcukon álltak velem szemben. Rosalie állt legelöl – biztos voltam benne, hogy ő támadt rám. Alice arca rémült volt, Carlisle-én mintha bizonytalanság futott volna át, Emmett és Jasper inkább várakozónak látszottak, mintha csak akkor akarnának bármit is tenni, ha nincs más választásuk.

– Rosalie… – hallottam meg Edward figyelmeztető hangját. Felé fordultam – a földön ott hevert mellette a kölcsönkapott ing darabokra szakadva –, a fogaim még mindig kilátszottak visszahúzott ajkaim alól. – Semmi baj, Isabella! – nézett rám. Semmi baj? Semmi baj? – a hisztéria kezdte eluralni a gondolataimat, mikor tudatosult bennem, hogy mit tettem majdnem. Rátámadtam Edwardra! Majdnem… Én majdnem…

Halk nyüszítés hagyta el a számat, ahogy lefeküdtem a földre. Farkam szégyenkezve húztam be magam alá, fejem eltakartam a mancsaimmal. Úgy éreztem, soha többé nem tudok egyik Cullen szemébe sem belenézni. Főleg nem Edwardéba… Hogy tehettem ilyet? Hogy voltam képes rátámadni arra, aki a mindent jelenti számomra?

Talán soha többé meg sem mozdultam volna, ha nem érzem meg az óvatos kezet a nyakamnál. Összerezzenve kaptam fel a fejem, és mikor megláttam Edwardot guggolni magam mellett, rémülten húzódtam hátrébb. Hát, teljesen megőrült? Nem veszi észre, hogy egy gyilkos szörnyeteg lett belőlem? Hogy bármikor árthatok neki? Hogy jöhet a közelembe?

Idegesen figyeltem, ahogy újra kinyújtotta felém a kezét. Rosalie felszisszent, de nem szólalt meg – talán, nem mert, nehogy felidegesítsen vele, és ismét rátámadjak valakire.

– Minden rendben, Isabella – nézett Edward egyenesen a szemembe. Elkábulva pillantottam vissza rá. Olyan gyönyörű volt – gyönyörűbb, mint valaha. A farkaslátásommal, minden egyes porcikáját sokkal élesebben láttam. A bőréről most már nem csak azt tudtam megállapítani, hogy sápadt, hanem össze tudtam vetni más fehér dolgokkal. A szűz hónál sötétebb volt, de a krétapornál egy árnyalatnyival világosabb. A szemeit eddig mézaranyként definiáltam magamban, de most jöttem rá, hogy az íriszében apró világosbarna pöttyöcskék is vannak, amik eddig beleolvadtak tekintete egészébe. Az illata pedig… Mély levegőt véve szívtam magamba azt a csodás feromonáradatot, ami a pórusaiból szivárgott felém. Napfény! Edward keze megállt a levegőben, ahogy a hirtelen felismeréstől talpra ugrottam. Csóválni kezdtem örömömben a farkamat. Orgona, méz és napfény! A napfény illata volt az utolsó összetevő, amire emberként sosem tudtam nevet aggatni.

Aztán a hirtelen jött lelkesedés, ami egy pillanatra elfelejtette velem, mi is lett belőlem, olyan gyorsan múlt el, mint egy fényképezőgép vakujának villanása. Felnéztem Edward karjára, ami még mindig a levegőben volt várva, hogy megérinthessen, és ismét rám tört az önmarcangolás felemésztő érzése. Nem akartam, hogy Edwardnak félnie kelljen tőlem, de nem voltam biztos abban sem, hogy elég erős vagyok-e megállítani önmagamat, ha ismét előtörne belőlem a farkas.

Bármennyire is fájt, elfordítottam a fejem, és lassú léptekkel az ajtó felé cammogtam. Nem tehettem kockára Edward testi épségét és létét. Ő volt a legfontosabb a számomra. Nem történhet vele semmi, mert az fájdalmasabb lenne a számomra, mintha távol kéne tartanom magam tőle, de tudnám, hogy biztonságban van.

Visszapillantva láttam Edward arcán a keserű értetlenséget, de nem tudtam most mihez kezdeni ezzel. Körmeim bánatosan kopogtak végig a folyosón, ahogy a földszint felé igyekeztem. Felugrottam a bejárati ajtóra, és mellső mancsommal addig kapartam azt, míg bele nem sikerült akaszkodnom a kilincsbe, és szabad nem lett előttem az út. A szememből hatalmas méretű könnycsepp gördült ki, ahogy elhagytam a verandát. Egy láthatatlan erő szakított belülről darabokra, mely egyszerre súgta azt, hogy Edward mellett kell maradnom, és hogy jobb neki, ha távol tartom magam tőle.

– Isabella! – Edward hangja kétségbeesetten csengett. Jó pár pillanatig gondolkoztam azon, hogy visszaforduljak-e, de végül nem tudtam nem megtenni. Edward mellkasa olyan ütemben emelkedett és süllyedt, ahogyan még sosem láttam. Mint mikor pánikrohamot kap az ember, és akárhogy is kapkodja a levegőt, mégsem jut soha elegendő mennyiséghez. – Ne menj el… – A suttogás alig hallható volt, de tisztán éreztem benne a könyörgő hangsúlyt. Apró mozdulattal megráztam a fejem – többre nem volt erőm –, aztán rohanni kezdtem a fák felé. Hallottam egy tompa puffanást, mint mikor az ember térdre rogyik a porban, de próbáltam nem törődni vele.

Nem akartam mást, csak rohanni, amíg csak föld van a talpam alatt. A mellkasomat feszítette belülről egy kínzó érzés, ami éreztem, hogy bármelyik pillanatban kitörhet. Aztán hirtelen megtorpantam, fejemet az ég felé emeltem, és vonyítva sírtam, zokogtam, tudtául adva az erdőnek a fájdalmamat.

Fogalmam sem volt, mennyi idő múlva hagytam abba ezt a szomorú farkasmelódiát. Kimerülten feküdtem le a fűbe. Nem testileg, sokkal inkább lelkileg voltam szörnyen fáradt és fásult.

Isabella! Isabella, merre vagy? – hallottam meg egy ismerős hangot egy kis idő múlva. Önkéntelenül is hegyezni kezdtem a fülemet, de ezen kívül nem reagáltam semmit. Aztán jött a többi hang is – Benjaminé, Aidané, Danielé, sőt még Joshuáé is –, amely mind engem szólongatott. Mancsaim alá temettem a fejemet, mintha ezzel el tudnám űzni a kéretlen látogatókat a gondolataimból, de tudtam, hogy bármit is tennék, hiábavaló próbálkozás.

Valami nedves és érdes simított végig a jobb mancsomon, de nem mozdultam. Aztán jött az újabb simítás, majd némi lökdösés. Bosszúsan pillantottam fel, egyenesen a világos homokszínű farkas szomorkás arcába. Halkan mordultam egyet, és az orrommal finoman arrébb löktem a fejét, hogy hagyjon végre békén, de Benjamin nem értett a „szép szóból”.

Visszabújtam a mancsaim alá, figyelmen kívül hagyva a további piszkálódást egészen addig, míg éles fájdalom nem hasított a fülembe – valaki belém harapott. Felnyüszköltem, és talpra ugrottam.

Na végre, hogy hajlandó volt megmozdulni a kisasszony – hallottam meg a fejemben Joshua gúnyos hangját, miközben szemei rám villantak. Benji a háta mögött állt, és bocsánatkérően húzta be fülét-farkát, amiért hagyta, hogy a társa bántalmazzon. – Végigfutjuk miattad az egész erdőt, de neked luxus válaszolni valahogy, igaz? – vádaskodott tovább Joshua a fejemben ordibálva. – A többiek már azt hitték, hogy valami hülyeséget csináltál!

Dühösen mordultam rá, aztán hátat fordítva neki az egyik fa alá indultam, hogy újra belesüppedhessek az önsajnálatba. Az éles fogak hirtelen a farkamba martak. Fogalmam sincs, hogy tehettem, de ösztönösen hátra fordultam, és haraptam. Mire feleszméltem, morogva martam a másik testet, ahol csak értem, és én is éreztem, az éles harapásokat magamon.

Elég! – a hirtelen felcsattanó hang úgy állított le mindkettőnket, mintha valaki benyomta volna a stop gombot a minket irányító távkapcsolón. – Joshua, teljesen elment az eszed? – A fekete fülek lekonyultak a szidás hallatán.

Én csak próbáltam észhez téríteni… – morgott halkan Josh. Az igazság az volt, hogy kicsit jobban éreztem magam. Joshua segített kiadni magamból a feszültséget. Lehunytam egy pillanatra a szememet, és szusszantottam egyet.

Nem az ő hibája.

Tessék? Mit mondtál? – Az összes farkasfej meglepetten fordult felém – hirtelen nem értettem, miért.

Csak azt, hogy nem az ő hibája. Én veszítettem el a türelmemet – válaszoltam. – Ó! – döbbentem rá hirtelen, mit is furcsállnak. – Halljátok, amit mondok? – kerekedtek el a szemeim. A farkasok vad bólogatásba kezdtek.

Talán, csak idő kellett neki a sokk után – vetette fel Benjamin, mire a fejemben négy hang szisszent fel egyszerre, és óvatos pillantásokat vetettek felém. Lehajtottam a fejem, nem akartam, hogy a többiek lássák a gondolataimban végigfutni a múlt képeit. Dominic elmémbe kúszó arcától halkan szűkölni kezdtem.

Megint csend van…- hallottam meg Aidan zavart hangját. – Mármint, négyeteken kívül.

Lehet, hogy a nagyi miatt… – próbáltam meg másra terelni a figyelmemet. Először nem tudtam, hogy hallják-e, amit mondok, de mivel mindannyian rám néztek, mikor megszólaltam, úgy véltem, hogy igen. – Ő… Valahogy…El tudta zárni a gondolatait… mások elől… – feleltem. Nem tudtam volna kimondani, hogy ki is az a valaki más. Már a neve gondolatától is úgy éreztem, valami láthatatlan kötelék a nyakamra csavarodik, és szép lassan megfojt. Próbáltam mélyeket lélegezni, hátha akkor könnyebb lesz, de nem sokat segített.

Mi a baj? – Benjamin orra vadul bökdösni kezdte megint az arcomat. Ahogy felnéztem rá, láttam a szemében az aggódást. Szóval, ezt sem hallották? Olyan volt az egész beszélgetés, mint valami szakadozó rádióadás, amit hol lehetett fogni, hol nem. Csak még nem jöttem rá, mi a ki- és bekapcsológomb.

Fel-le kezdtem járkálni, mintha a mozgás megnyugtatott volna egy kissé, de a szorító érzés nem múlt el. Arra felé néztem, amerre Cullenék házát sejtettem, mintha a fákon keresztül megpillanthattam volna Edwardot legalább csak egy másodpercre… Persze, attól talán csak egy rövid időre lett volna jobb. De aztán… Az érzések olyan intenzíven törtek rám, mint még soha. A gondolattól, hogy soha többé nem láthatom őt, pánikroham remegtette meg az egész testemet.

Isabella, nyugalom! – hallottam meg Nate hangját, és bár a belsőm még mindig vibrált, kívülről kénytelen voltam a nyugalom látszatát mutatni.

Ismét úgy éreztem, belülről tép szét ez az érzés. Hogy egyszerre akarok vele lenni, és a világ végére futni. A lábaim nem tudták, melyik érzésnek engedelmeskedjenek, ezért kényszeres kaparászásba kezdtek. Kétségbeesve néztem fel Jonathanra. Valakitől muszáj volt tanácsot kérnem – valakitől, aki megérti, mit érzek, aki olyan, mint én.

Lehunytam a szemem, és a fejemben újra végigpörögtek a képek a történtekről – a barlang, az Edwarddal való beszélgetés, ahogy elveszítem az uralmat saját magam felett és megtámadom őt, és végül a döntésem, ami most is olyan bizonytalanná tesz, és amitől úgy érzem, a szívem kiszakad a mellkasomból. El akartam mindezeket mesélni, hogy válaszokat kaphassak, mit kéne tennem most, de mikor újra felpillantottam, egy mindenttudó, barna szempárral találtam magam szemben.

Láttam – ingatta a fejét igenlően a sötétbarna farkas, miközben az arcán furcsa érzelmek suhantak végig, amit nem tudtam hová tenni, elméjében pedig fel-felpislant Edward és a saját arcképem. Joshua dühösen mordult fel, és ugyanazokat a képeket láttam nála is, mint Jonathannál. Dühös volt, amiért kötődöm Edwardhoz, de nem értettem, hogy most ez miért merült fel újra témaként, mikor eddig is pontosan tudták. – Menjünk haza, és beszéljünk… -hallottam meg újra Nate-et, és ez elterelte a figyelmemet a többiek elméjében lejátszódó kuszaságról.

Haza? Van nekem még egyáltalán olyanom? – a fájdalom ironikussá tette a belső hangomat is. Legszívesebben csak lekuporodtam volna az egyik fa tövébe, hogy édes tudatlanságba sírjam magam.

Nálunk mindig otthon leszel. És… – Jonathan nem fejezte be a gondolatot, de valahogy mégis tudtam, arra gondol, hogy Cullenéknál is. Kételkedtem abban, hogy igaza van. Carlisle bármennyire is szeret engem, nem engedhet a családja közelébe, ha bármikor árthatok nekik. És én magam sem kockáztatnám meg, hogy elvesztem az önuralmam, és… Láttam magam előtt Alice-t, Esmét, Edwardot és a többieket. Vagyis… Ami maradna belőlük, ha én… Éles hangot kiadva kezdtem öklendezni saját magamtól.

Menjetek előre, fiúk, mindjárt megyünk mi is – hallottam Jonathan parancsát. Hálás voltam neki, amiért legalább a többieket elküldi, és nem kell végignézniük, hogy mennyire gyenge is vagyok. Kellett egy kis idő, hogy összeszedjem magam… Éreztem, hogy Benji és a többiek aggódnak értem, Joshua pedig… Nos, furcsa mód, a dühe mellett ő is aggódott. Megdöbbentő volt érezni ezt, és rájönni, hogy más is van a mogorva külső mögött, mint amit sejt az ember.

Hallottam, ahogy a tizenhat tappancs futásnak ered. Mivel a gyomrom üres volt, így szerencsére, nem kellett átélnem azt a szégyent, hogy kiadom a tartalmát ténylegesen, de így is kellemetlenül éreztem magam Nate előtt. Beszerzett egy új falkatagot, aki félig néma előttük és teljesen lelki beteg.

Csak akkor fordultam újra Jonathan felé, mikor már a gyomrom lenyugodott, és a többiek, emberré változásuk pillanatában, kiszakadtak a fejemből.

Nem kell végleg elhagynod őt – hasított a tudatomba a fájdalmas mondat azonnal. Vádló pillantással néztem az új vezetőm felé, amiért szándékosan felhozta a témát, amit én legszívesebben örökre elfelejtettem volna.

Bármikor bánthatom – vetettem oda egy dühös-keserű morgás kíséretében.

Csak amíg nem tudsz uralkodni magadon. Nehezebb lesz a számodra, hiszen ő egy… vámpír – ejtette ki gondolatban is kényszeredetten ezt a szót Jonathan, mintha kínokat okozna neki még a képzeletbeli megformálása is. – De nem maradhatsz örökre távol tőle azok után, ami köztetek van.

Attól még, hogy szeretem, bánthatom is, mikor… nem vagyok magamnál – sütöttem le szégyenkezve a szemeimet. – Nem mehetek többé a közelébe! Nem lehet… – halk, szaggatott nyüszítést hallattam a kíntól.

Az igazság az, hogy nem tehetsz mást. Ha nem lehetsz sokáig a közelében, abba beleőrülsz – világosított fel Jonathan arról, amit magam is éreztem. Elviselhetetlen volt a fájdalom, és minden egyes perccel csak nőtt. De az ő biztonsága volt a legfontosabb.

Én nem számítok – ismertem be annak ellenére, hogy sejtettem, Jonathan őrültnek fog tartani, amiért valaki mást, egy vámpírt, magam elé helyezek a fontossági listámon. De bárhogy is próbáltam volna tagadni, így volt. Edward sokkal, de sokkal fontosabb volt a számomra, mint önmagam. Én kibírom a szenvedéseket, ha tudom, hogy vele minden rendben van.

Ez egy teljesen logikus érzés ilyenkor – bólintott Nate megértően. – Aidan és Daniel is előbb ártanának saját maguknak, mint a bevésődésük tárgyának. – Hirtelen felkaptam a fejem. Bevésődés? És a kép összeállt. A barlangban az angyal pillantása, amitől úgy éreztem, átrendeződik az egész világegyetem, átadva a központi Nap helyét Edwardnak, az érzés, hogy muszáj a közelében lennem és muszáj megvédenem – még önmagamtól is. Szinte láttam a láthatatlan köteléket, ami a fák között haladva egyenesen hozzá köt. És már értettem a többi farkas gondolatait is, Joshua dühét.

Én… – kezdtem, de végig sem kellett mondanom a kérdést, hogy Jonathan megértse.

Belevésődtél Edward Cullenba.

Belevésődtem… – ismételtem utána a szót hitetlenkedve, bár minden porcikámmal éreztem, hogy így igaz. – Most mi lesz Edwarddal? – rémültem meg. Számára mit jelenthet ez az egész? Próbáltam felidézni Juliette szavait, amit még a tábortűz mellett mondott valamikor egy másik életben. Azt mondta, ez nem kényszer a bevésődöttnek, de általában mégis a farkaspárjukat választják, mivel ő a tökéletes a számukra. De én… Koránt sem voltam Edward számára a tökéletes, sőt! Én voltam a legrosszabb, legveszélyesebb és legőrültebb választás. Akkor Edward tovább léphet, és boldog lehet valaki… mással?

A gondolat egyszerre zaklatott fel, és könnyebbültem meg tőle. A lelkem belehalt a gondolatba, hogy Edward valaki mást fog szeretni idővel, viszont, azt is tudtam, hogy így sokkal boldogabb lesz, mintha folyton a létét kéne féltenie a társától.

Nem szívesen mondom ezt, de a vérsz… Edward éppannyira kötődik hozzád, mint te hozzá – zökkentett ki a gondolataimból Nate.

De Juliette azt mondta, hogy… – kezdtem.

Miután elmentél, teljesen összeomlott. A doktor mondta, mikor felhívott minket, hogy keressünk meg, nehogy bajod essen. – Az, hogy Carlisle még mindig aggódik értem, csak halvány örömet okozott, mivel a tény, hogy Edward szenved, elnyomott szinte minden más érzést bennem. – Lehet, hogy a bevésődés kényszere csak egyirányú, de az a vámpír valami furcsa és bizarr módon tényleg… szeret téged – éreztem az undort, ami megborzongatta Jonathan testét.

Miért mondod ezeket? – a torkom összeszorult, ezért örültem, hogy nem kell kinyitnom a számat ahhoz, hogy kommunikálni tudjak. – Azt hittem, örülni fogtok, hogy elhagytam. Hiszen gyűlölitek őt! Érzem! – csattantam fel, és ebben a pillanatban én is utáltam a farkasokat, amiért ilyen ellenséges érzéseket táplálnak aziránt, akit én szeretek.

Ahogy mi is érezzük, ha csak pillanatokra is a te szenvedésedet – komorult el Jonathan arca. A szomorúságtól, amit a pillanatnyi utálat érzése okozott benne, azonnal megenyhültem. – Érzünk mindent, amit te is, mikor épp nyitva vagy előttünk. Érezzük azt az óriási űrt és fájdalmat. És… szeretünk téged. A családunk tagja vagy, most már még inkább, mint eddig. Azt akarjuk, hogy boldog legyél. Ez pedig csak mellette lehetséges. Ebben még Joshua sem kételkedik, bármilyen dühös is.

Feldúlt léptekkel mászkáltam Jonathan előtt. Ironikus volt, hogy pont most lennének hajlandóak elfogadni az Edward iránti szerelmemet, mikor nem lehetek többé vele. Az idegen gondolat kígyóként kúszott az elmémbe. Megálltam, és félredöntött fejjel néztem a barna farkasra.

Gondolod, hogy… – próbáltam kevésbé izgatott lenni, míg meg nem kapom a megfelelően bő választ a kérdéseimre. Nem akartam hiú ábrándba ringatni magam. – Gondolod, hogy sikerülhet? – Nate azon elmélkedett, hogy bár Edward vámpírsága megnehezíti, hogy legyőzzem önmagamat a közelében, az, hogy ő a bevésődésem talán, könnyíthet a dolgon. Így kiegyenlített lenne a mérleg, mely segíti az önuralmam egyensúlyban tartását.

Időbe telik majd, amíg megtanulod uralni magad, és addig nem találkozhatsz vele, de megtanulhatod irányítani magad, és akkor az elválás csak időleges lenne.

Csak egy kis idő… – motyogta a fejemben lévő hang. Csak annyit kéne kibírnom, és aztán ismét Edwarddal lehetnék, úgy, hogy ő is biztonságban lenne mellettem.

Segítek… segítünk neked.

Köszönöm. – A hálám őszinte és mély volt.

Most már a családunk tagja vagy – lépett közelebb hozzám Jonathan, és az orrát kedveskedve az enyémhez ütögette. Furcsa és szokatlan érzés volt ez a *fajta közelség, még ha most nem is az emberi testemben voltam. – Menjünk, a többiek már várnak. Aztán beszélünk a te vámpíroddal, és elmondjuk neki a tervünket. – Mély levegőt vettem. Még mindig nem voltam biztos abban, hogy sikerrel járhatunk, és nem akartam felesleges reményeket kelteni Edwardban. Nem lenne tisztességes, ha elhitetném vele, hogy meg tudom oldani a problémát, aztán pedig kiderülne, hogy mégis túl gyenge vagyok hozzá. Csak még nagyobb szenvedéssel járna a számára, ha újra csalódnia kéne bennem.

Mi a baj? – Úgy tűnt, megint önkéntelenül lezártam az elmémet Nate előtt. Megpróbáltam megszűntetni az akadályt, hogy válaszolhassak.

Ne szóljunk róla Edwardnak. Majd csak akkor, ha sikerült – kértem.

Nem biztos, hogy ez jó ötlet. – A barna szemekben bizonytalanság csillogott.

Jobb, ha azt hiszi, vége. Akkor nem fog újra szenvedni, ha mégsem lennék jó diák – szorult össze a gyomrom. – Én csak a legjobbat akarom neki.

Ha úgy hiszed, ez a legjobb, legyen. De beszélj vele! Búcsúzz el. Hogy tudja jó helyen leszel – tanácsolta Jonathan. A kísértés, hogy még egyszer utoljára láthatom Edwardot, mielőtt ki tudja milyen hosszú ideig távol kell lennem tőle, erősebb volt, mint a józan eszem, ami azt súgta, ez a találkozás elviselhetetlenül fájni fog. Bólintottam.

Farkasként sokkal kevesebb idő kellett az erdőn való átvágáshoz, mint emberként. Alig pár percnyi futás után már La Pushban voltunk. Az emberré válás viszont több időbe telt most, mint a barlangban, de végül sikerrel jártam. Saore adott nekem pár ruhát, amíg Nate telefonált a Cullen házba.

Miközben autóval visszafelé tartottunk, hogy a határon találkozzunk Edwardékkal, a gyomrom apró csomóvá zsugorodva akart újra és újra utat találni a nyelőcsövemen át a külvilágba. Próbáltam lenyugtatni magam, de mikor a kocsi lefékezett, és gyalog folytattuk az utat, már az ájulás is környékezett. Nate az autónál maradt, hogy Edward ne tudja kiolvasni a gondolataiból, miről beszéltünk – a többieknek pedig még nem szóltunk a tervünkről ugyanezen okból –, de parancsba adta, hogy engedelmeskedjünk mindenben Aidannek. Kezemben egy papírfecnit gyűrögettem, amire korábban egy üzenetet írtam, hogy a tervem nehogy kudarcot mondjon abban az esetben, ha sikerülne megtanulnom fegyelmezni magam.

Reméltem, hogy a határnál lesz még egy kis időm megnyugodni, de Edward és a többi Cullen már ott álltak ránk várva. Körmeim a tenyerembe vésődtek, hogy a könnyeimet segítsen visszafojtani az apró, éles fájdalom.

– Jól vagy? – Edward, amint meglátott, tett felém egy lépést. Láttam rajta, hogy alig bírja ki, hogy ne szegje meg a farkasokkal – vagyis, velünk – kötött szerződést.

– Minden rendben – feleltem röviden. Még nem voltam kész rá, hogy sírás nélkül hosszabb mondatokban beszéljek.

– Gyere ide – nyúlt ki felém a két hófehér kar hívogatóan, és nekem minden önuralmamat össze kellett szednem, hogy ne rohanjak közéjük azonnal.

– Nem lehet… – ráztam meg a fejem, miközben a fűszálak felé fordítottam a tekintetemet. Könnyebb volt azoknak a hajladozását nézni, mint a szenvedést a szeretett lény arcán. – Rád támadtam.

– De nem történt semmi baj. Nem haragszom – felelte azonnal Edward. – Gyere, hazamegyünk, és…

– Nem megyek vissza. – A hangom most először volt határozott, mióta megérkeztünk. Tudtam, hogy csak akkor hagyja, hogy elmenjek, ha látja, komolyan gondolom. Bármennyire is fájt, végig kellett játszanom ezt a színjátékot. Edwardért.

– Ezt nem teheted. – Hallottam, hogy Edward tüdejében bent rekedt a levegő.

– Veszélyeztetlek titeket. Beleőrülnék, ha bántanálak téged, Alice-t, Esmét, vagy bármelyikőtöket! Szeretlek titeket – vallottam be. – Szeretlek – pillantottam fel Edward mézarany szemébe, ami tele volt fájdalommal, de még láttam benne a reményt is.

– Akkor gyere haza. Megoldjuk – könyörgött. Egy pillanatra lehunytam a szememet, hogy aztán kimondjam a végső szavakat, amikkel elveszem minden reménységét. Csak azért voltam képes megtenni, mert tudtam, hogy ez a legjobb a számára, még ha ebben a pillanatban szenvedni is fog tőle, de gyűlöltem magam azért, amiért ezt teszem.

– Hát még mindig nem érted? – néztem fel újra. – Te vámpír vagy, én pedig farkas. Az ösztöneim… Az ösztöneim gyűlölnek titeket. Még a szagotokat sem bírom – fintorodtam el. Láttam Edward arcán a kínt, és Alice-ék arcán a döbbent fájdalmat. – Ha a gyenge emberi énem nem lenne hálás, és nem szeretne titeket mindazért, amiket tettetek értem, akkor már nektek estem volna, hogy apró cafatokra tépjelek. És biztos lehetsz benne, hogy a bennem lévő farkas élvezné! – mosolyodtam el keserűen.

– Ezt nem mondhatod komolyan. Sosem ártanál nekünk – rázta meg a fejét Edward, mintha ki akarná kergetni a szavaimat a tudatából. Persze, ez az ő memóriájával lehetetlenség volt. Az idők végezetéig emlékezni fog minden egyes kegyetlen szavamra. Mély levegőt vettem, hogy visszatartsam a könnyeimet.

– A quileute-okhoz tartozom. Velük fogok élni. Én… és a testvérem is – pillantottam Esme felé, aki a karjában tartotta az öcsémet. – Kérlek, hozd ide! – pillantottam Alice-re. – Te gyorsabb vagy, ha véletlenül… ha elveszíteném az uralmat… – mondtam a betanult álindokot. Alice tétovázva lépett Esméhez, átvette tőle az öcsémet, aztán felém sétált, és megállt közvetlenül a határ mellett.

Megpróbáltam minél kevesebbet és apróbbakat lélegezni, hogy az illata ne ingerelje a bennem lévő farkast. Átnyúltam a határ felett, és óvatosan átvettem a kicsi Edwardot a karjaiból, miközben igyekeztem észrevétlenül a kezébe csúsztatni a levelemet. Nem adta jelét senki, hogy észrevette volna a kis akciómat, csak Alice szemei kerekedtek el. Aprót intettem a fejemmel Edward felé, remélve, hogy Alice megérti: gondoljon gyorsan bármi másra, amire csak akar, csak nehogy eláruljon véletlenül valamit az üzenetemről a testvérének.

Miután Alice visszaállt Jasper mellé, én is hátrébb sétáltam. Tudtam, hogy most jön a legnehezebb rész. A búcsú – és hogy nem a végső, azt még csak én tudtam a jelenlévők közül.

– Köszönök mindent nektek – szólaltam meg egy halk torokköszörülés után. – Segítettetek, mikor a legnagyobb szükségem volt rá, és a családom voltatok, mikor a legmagányosabb voltam. Örökké szeretni foglak titeket, bármi is történik majd – ígértem, aztán végignéztem mindannyiuk arcán. Edwardot hagytam utoljára. Szemeim szinte itták a látványát, mert tudták, hogy hosszú ideig nem láthatják viszont őt. – Mindennél jobban szeretlek, ezt sose feledd, kérlek! – A pillantásunk egy másodpercre összekapcsolódott, és én azonnal meginogtam.

– Indulunk! – hallottam meg Aidan halk hangját a hátam mögött. Tudta, hogy parancs nélkül nem lennék képes megmozdulni.

– Isten veletek! – suttogtam még Cullenék felé, aztán magamhoz öleltem az öcsémet, és elindultam az új, végzet által választott családom után. Az őrület szélén álltam, mikor meghallottam a hátam mögött Edward üvöltését – Aidan és Joshua a könyökömnél fogva tartottak, hogy ne essek össze két lépés között. A nevem még sosem hangzott ilyen fájdalmasan senki szájából. Hallottam a dulakodás hangját, ahogy a testvérei megpróbálják visszafogni, nehogy átlépje a határt, és bár sosem voltam vallásos, imádkozni kezdtem, hogy sikerüljön nekik.

Csak akkor tört ki belőlem a hangos zokogás, mikor az autóhoz értünk. Gyorsan átadtam Aidannek az öcsémet, mert éreztem, hogy a testem hamarosan feladja az önuralomért folytatott küzdelmet. Saore ruhái darabokra szakadtak, ahogy a sejtjeim remegve rendezték át magukat. Az eddig ránk várakozó Nate velem együtt változott át.

Muszáj most… egy kicsit egyedül lennem – kértem elgyötörten, miközben a fák közé pillantgattam, amik hívogatóan lengették felém az ágaikat. Ki akartam futni magamból minden fájdalmat. Elfelejteni a kínt. Csak a szembeszelet akartam élvezni és az illatokat, amik megtöltötték az orromat. Azt akartam, hogy a fejem olyan üres legyen, mint amilyennek a mellkasomat éreztem.

Menj! – adta meg az engedélyt az Alfám. A lábaim azonnal megiramodtak. – De nem csinálhatsz semmi hülyeséget! Gondolj arra, hogy a jelen fájdalma elmúlik majd. Gondolj a jövőre! – hallottam a hangot a tudatomban.

Igen, pontosan ez volt az, ami még életben tartott. A jövő reménysége.

VÉGE AZ ELSŐ KÖNYVNEK, FOLYTATÁSA KÖVETKEZIK…