Volt egyszer egy Malév

A csődhöz vezető út – és ami a hírekből kimaradt

By Jámbor Gyula

Publio Kiadó

www.konyvaruhaz.info

2012

Minden jog fenntartva!

Fotó: Budapest Airport, Hardy Mihály

Tartalomjegyzék

Köszönöm!

Előhang, amelyben a szerző hiába szeretne, nem menekülhet a Történelem elől

Második fejezet, amelyben kisfiúkból pilóták, pilótákból újra kisfiúk lesznek

Harmadik fejezet. amelyben pénzről, pénzről, és megint csak pénzről lesz szó

Negyedik fejezet, amelyben nagyítóval keressük a felelősöket

Ötödik fejezet, amelyben keresztet vetünk a Malévre, de félő, velünk tartanak a jegytulajdonosok is

Utóhang, amelyben a szerző ellövi minden puskaporát

Fontos időpontok a cég életében

Malév flotta – nem az égben, hanem a betonon

Tanácstalan dolgozók a leállás napján.

Köszönöm!

A szerző köszönetet mond minden honfitársunknak, aki ezekben a napokban leírta emlékeit, gondolatait, véleményét a nemzeti légitársaságról. Ezen belül az önszerveződő mozgalmak aktivistáinak, akik közösségi oldalakon adtak lehetőséget az embereknek a megnyilvánulásra. És különösen a „Volt egyszer egy Malév 1” rajongói oldal alapítóinak, akik e kötet címének az ötletét adták.

Köszönetet mondok a Budapest Airportnak és Hardy Mihály kommunikációs igazgatónak, aki rendelkezésünkre bocsátotta történelmi jelentőségű felvételeit a Malév Boeing-flotta gépeiről, amint február 3-án elszállításukra várva felsorakoztak Budapest-Ferihegy betonján.

Végül köszönetet mondok a Magyar Nemzet napilap kiadójának, amiért hozzájárult ahhoz, hogy újságírói munkám során szerzett élményeimet megoszthassam Önnel, Kedves Olvasó!

Előhang, amelyben a szerző hiába szeretne, nem menekülhet a Történelem elől

Nem szeretnék nagy idők tanúja lenni! – mondogattam gyakran gyermekkoromban, mert annyi öreg munkásmozgalmárt, ellenállót, partizánt toltak elénk akkoriban, hogy egy életre elment a kedvem ettől a műfajtól. Évtizedekkel később, túl rendszer-, pálya- és családiállapot-váltásokon, rájöttem, a nagy idők tanújának lenni meglehetősen fárasztó dolog, és egyszerre vágyat éreztem, hogy inkább ágyban, párnák közt nyugodhassam. A sors fintora, hogy mindeközben a napilapos újságírói pálya jutott nekem, amelyben minden van, csak nyugalom nincs.

A Malév az utóbbi néhány év alatt a szemünk előtt lett büszkén szárnyaló állami nagyvállalatból vergődő, a végsőkig eladósodott roncs, amely egy ködös februári reggelen végleg a földön ragadt. Bár annyi minden viszonylagos, mégis úgy éreztem, ez most az a pillanat, amikor ismét meglegyintett a nagybetűs Történelem. Eljöttek azok a bizonyos nagy idők, nemcsak a 66 éve működő cég, a munkahelyüket elveszítő pilóták, utaskísérők, nemcsak a repülőjegyük árát elbukó utasok életében. A rendszerváltás óta eltelt két évtized szomorú jelképe a tízmillió magyar közös tulajdonában lévő, adófizetői milliárdokból fenntartott, majd végül csődbe döntött légitársaság története.

Újságíróként szorgos krónikása, magánemberként riadt szemlélője voltam a Malév agóniájának. Bár foglalkozásomból adódóan be-bekukucskálhattam a színfalak mögé, akadtak titkos informátoraim, részese voltam kisebb-nagyobb összeesküvéseknek, magam sem hittem, hogy eljön a pillanat, ami február harmadikán reggel 6 órakor megérkezett. Nagyfiam, aki egyik kétségbeesett sporttársától értesült nemzeti légitársaságunk csődjéről, azt mondta: ha ez megtörtént, ebben az országban minden megtörténhet. És én nem találtam nyugtató szavakat.

Az itt következő oldalakon a Malév csődbe omlásának nem hivatalos, de annál személyesebb történetét követheti végig az olvasó. Úgy, ahogy csak azok látták, akik jelen voltak a fontos pillanatokban. Egy mesét sokféleképp el lehet mesélni. Azt remélem, hogy az én mesémet a csak kevesek által ismert dokumentumok és a személyes élmények hitelesítik.

Jámbor Gyula

A Magyar Nemzet újságírója

Első fejezet, amelyben közvetlenül a reggeli kávé után csődbe megy a Malév

Kora reggeli első kávéját iszogatva az ember, még ha hivatalból jól értesült is, nem tudja, - honnan is tudná? -, hogy történelmi napra ébredt. Ködös, sötét a reggel, ráadásul péntek, egy hosszúra nyúlt hétnek a vége, amely nekem, közlekedéssel foglalkozó újságírónak az elejétől a végéig a Malévról szólt. Még ujjaimban érzem az előző este, a már sokadik „rendkívüli” sajtótájékoztatóról írt tudósításom mondatait, idegeimben a nemzeti légitársaság körül egyre feszültebbé váló helyzet fáradtságát. Telefonom bekapcsolva, nem is annyira a mindenkori készenlét miatt, inkább a meteorológiai jóslatok érdekelnek, hogy meddig tart ki a zord hideg.

Help! – kiált fel a most telefon, a Beatles-örökzölddel közölve, hogy nem rokon, nem is ismerős, hanem valaki kifejezetten munkaügyben keres. Az ördögbe! A kijelzőre pillantok: még nincs fél hét. A Malév kommunikációs kisasszonya van a vonalban, frissen, begyakorolt, tárgyilagos hangon közli a hírt: a légitársaság 6 órakor leállt, a sajtóközleményüket már elküldték, a hivatalos bejelentés 8 órakor az igazgatóság épületében, a Lurdy Házban.

Babamm – rúg nagyot a szívem. Az első reflex a „hivatalból jól értesült” mesterségbeli sértődöttsége. Hogyhogy én ezt nem tudtam? Néhány órája csak, amikor a légitársaság elnöke még mindenkit azzal bíztatott, hogy a Malév mindörökké repülni fog – az orromnál fogva vezettek! Gyorsan átfut az agyamon, mit írtam előző este, ami ma, a Malév bezuhanása napján kerül az újságosstandokra. Mennyire váltam címlapos cikkemmel nevetségessé? Szerencsére viszonylag semleges a cím: az idővel fut versenyt a Malév. Hát, ami azt illeti, ezt a versenyt elveszítettük.

A következő pillanatban azonban már, mintha tű szúrna meg, pattanok, idő van, cselekedni kell. Elsőként a fotós kollégát értesítem, legyen meg képben a történelmi pillanat. A főszerkesztő még ráér, ilyen korán nem akarom ugrasztani, de aztán csak rácsörgök, ne a reggeli híradóból tudja meg.

Közben kinyitom a laptopot, valóban megérkezett a sajtóközlemény. Ez bizony immár történelmi dokumentum, ide másolom:

A Malév Zrt. sajtóközleménye

2012. február 3-án 06:00 órakor leállt a Malév

Az Igazgatóság döntése alapján a kár minimalizálása érdekében elrendelték a magyar nemzeti légitársaság üzemszerű működésének beszüntetését. Ennek értelmében február 3-án 06:00 órától, 66 évnyi csaknem folyamatos működés után, nem szállnak fel Malév repülőgépek.

„Sajnos bekövetkezett az, amitől a legjobban tartottunk, és aminek elkerüléséért mindent megtettünk. Bár az utóbbi napokig még volt remény az üzemeltetés folytatására, és az utasok bizalma töretlen volt, de az utóbbi napokban megjelent információk hatására a szolgáltató partnerek elvesztették bizalmukat, és egyik napról a másikra elkezdték előre kérni az általuk nyújtott szolgáltatások kifizetését. Ez olyan mértékben gyorsította fel a pénzkiáramlást, hogy mára már tarthatatlanná vált a légitársaság helyzete. Ismert az is, hogy a tulajdonos a legjobb szándéka ellenére az EU elmarasztaló határozatát követően nem tud további anyagi forrást biztosítani a működéshez. Mindezeket figyelembe véve az Igazgatóság úgy döntött, hogy elrendeli a magyar nemzeti légitársaság üzemszerű működésének beszüntetését.

Valamennyi utasunktól elnézést kérünk.” – jelentette be Limburger Lóránt vezérigazgató.

A légitársaság utasait az ügyfélszolgálati munkatársak az alábbi telefonszámokon valamint e-mail címen tájékoztatják arról, hogyan utazhatnak el célállomásukra, illetve milyen lehetőségeik vannak a kártalanításra.

Telefonon Magyarországról: 06-40-21-21-21

Telefonon Külföldről: +36-1-802-11-11

A telefonos ügyfélszolgálat 2012. február 29-ig érhető el.

E-mailben: malev@malev.com

Miközben a meglepően szellős reggeli forgalomban a Lurdy Házhoz közelítek, pörgetem a fejemben az előző napok történéseit, ki- és bejelentéseit, amelyek a fenti levél ismeretében most mind-mind új értelmet, jelentőséget kapnak. Mert bár az eszével tudhatta, aki figyelt, hogy a sok elterelő szöveg mögött a kormányzati egy irányba, méghozzá a teljes bedőlés irányába mutatnak, sokan elhitték, elhittük, hogy titokban készült B-verzió, mentési terv, amely életbe lép, amint kimondatik a csőd. Valóban jól értesült forrásaim ugyan lehűtötték várakozásaimat, mondván most épp semmi jele az új, zöldmezős nemzeti légitársaság megalapításának, magam mégis némi kis esélyt adtam ennek. Mert: hátha?

A Malév-igazgatóságon halotti csend, még a sajtótájékoztató helyszínét sem készítették elő időre, újabb jele az eluralkodó fejetlenségnek, amelyet az utóbbi napokban tapasztaltam. Aztán megnyílnak az ajtók, szállingóznak az újságírók, forgatócsoportok. A szakírók többnyire régi motorosok, úgy cukkolják egymást, mint az iskolás gyerekek. - Gyere, ülj ide mellém, de vigyázz, mert ma nem értem rá fürödni – ilyen és hasonló poénokkal múlatjuk az időt. A sajtótájékoztató, mint mostanában mindig, késve indul, akár a gép egy rossz légitársaságnál. És mint a vezérigazgatói közleményben, ezúttal is mi, újságírók vagyunk a ludasak: akik az agglomerációból jönnek, nem érnek ide időre, rájuk várunk. Hát várjunk, legalább kitárgyaljuk a Malév-vezérkart, amely az előző napokban rendkívüli sajtótájékoztatókon összevissza beszélt, egy szájból fújt hideget-meleget (elnök: Malév forever, vezérigazgató: holnap elfogy a pénz) aztán a következményeket igyekezett a médiára kenni. Hogy is írta Limburger Lóránt vezérigazgató: „az utóbbi napokban megjelent információk hatására a szolgáltató partnerek elvesztették bizalmukat, és egyik napról a másikra elkezdték előre kérni az általuk nyújtott szolgáltatások kifizetését”. Aha, vagyis az újságírók a tehetnek mindenről, meg azok az üzletfelek, akik szerették volna megkapni a pénzüket!

Visit: http://www.smashwords.com/books/view/135199 to purchase this book to continue reading. Show the author you appreciate their work!